Bombeattentater i Bangkok. Den 17. august 2015, eksploderede en kraftig bombe i Thailands hovedstad Bangkok. Den dræbte 20 personer og omkring 125 kom til skade. Ingen påtog sig skyld for bomben. To etniske uighurere, Adem Karadag og Yusufu Mieraili, blev anholdt mistænkt for at stå bag bomberne, hvilket de har tilstået under politiafhøringer. Retssagen begyndte først i maj, 2017, efter lange uoverensstemmelser om tolke.

Der var i 2015 yderligere tre mindre bombeseksplosioner i Bangkok, alle uden at forvolde egentlig skade.

Bombeattentater 2015

Den 17. august, 2015, klokken 18:58 lokaltid eksploderede en kraftig bombe midt i den travle myldretid på et af Bangkoks befærdede hovedstrøg, Rajaprasong krydset ved den brahmanske helligdom Erawan, et område med byens største indkøbscentre (Central World og Siam Paragon) og adskillige hoteller benyttet af forretningsfolk og turister. Bomben krævede mindst 20 dødsofre og flere end 100 tilskadekomne, heriblandt adskillige udlændinge. Da mange asiatiske turister besøger Erawan helligdommen, var de i overtal blandt de udenlandske ofre, især kinesere og malajer. Der var angiveligt ingen danskere eller skandinaver blandt ofrene, men den 18. august manglede man stadig identifikation af syv dødsofre. Nyhedsrapportere omtalte yderligere to udetonerede bomber i den kaotiske informationsstrøm umiddelbart efter eksplosionen, dette blev dog senere afvist af politiet. Ingen har taget ansvar for bomben, og der cirkulerede forskellige teorier om sammenfald med urolighederne i landets tre sydlige provinser, om politisk motiveret, og om udenlandsk terror. Myndighederne afviste hurtigt sammenhæng til oprørsbevægelserne, da bomben var fremstillet med sprængstoffet TNT, hvilket er anderledes end de tidligere mindre bomber, der kendes fra det muslimske oprør sydpå, som over en 10-årig periode har krævet flere end 6.000 dødsofre.

Bomben var placeret på en bænk bag en stolpe i hegnet til Erawan helligdommen. Dagen efter blev billeder og videosekvenser fra områdets overvågningskameraer offentliggjort. De viste en mand i gul t-shirt, der klokken 18:53 kom ind på området med en rygsæk, som han placerede på bænken op ad stolpen, hvorefter han brugte sin mobiltelefon, muligvis som fotokamera, og derefter hastigt forlod området uden rygsæk 18:57. 1 minut derefter efter eksploderede bomben.

Den 18. august, 2015, klokken 14:39 lokaltid detonerede endnu en bombe ved Chao Phraya flodens Taksin-bro (King Taksin Bridge, Sathon Road), et travlt knudepunkt mellem Bangkoks moderne højbane, BTS Sky Train, og de traditionelle vandbusser (Express Ferry), som transporterer folk ad floden og gennem en del af byens kanaler. Bomben blev kastet ud fra broen ned mod passagerplatformen mellem tog og færger, men ramte en stolpe og røg i floden, hvor den detonerede med en efter sigende 10 meter høj vandbølge. Ingen kom til skade ved eksplosionen. Myndighederne oplyste at bomben var af samme type, rørbombe med TNT, som den aftenen før, men af noget mindre styrke – dog var begge bomber rettet mod mål med mange turister og til hensigt at dræbe mennesker.

Juntaleder og premierminister Prayut Chan-ocha udtalte, at bomben ved den kombinerede hindu-buddhistiske helligdom var den værste nogensinde, samt at den mistænke person på overvågningskameraernes optagelser menes at tilhøre en regeringsfjendtlig gruppe i det nordøstlige Thailand, der er hovedbase for den såkaldte rødskjorte-bevægelse, som er imod militærjuntaen og dens tilhængere blandt den rivaliserende fløj, kaldt gulskjorterne. Nogle udenlandske medier har kritiseret militærjuntaen for at styre medierne gennem censur, og alene frigive den information, de ønsker skal komme frem.

Adskillige lande har opgraderede deres rejsevejledning for Bangkok, den danske ambassade opfordrede danskere "til at følge situationen nøje og til altid at følge myndighedernes anvisninger".

Myndighederne udsendte den 19. august fantom-tegning af mistænke, og oplyste desuden, at han blev kørt fra Erawan helligdommed af en motorcykel-taxi (en blandt thaier populær transport, hvor man sidder bag på en motorcykel, der kommer hurtigere frem end biler i kaotisk trafik). Motorcykelføreren fortalte, at hans kunde var rolig, synes at være udlænding, han havde ikke havde talt, men blot vist en seddel med latinske bogstaver (ikke thai skrifttegn) på adressen han ønskede at blive kørt til, Silom Soi 9, hvor han forsvandt ind i sidegaden. Under køreturen havde mistænkte talt i mobiltelefon på et ukendt sprog. Politichefen udtalte, at der må være tale om en gruppe, da mistænke må have haft lokale hjælpere. En tuk-tuk (trehjulet motorcykel taxi) chauffør meldte sig og fortalte, at han havde kørt den mistænkte fra en autoreparations-garage et sted mellem hovedbanegården, Hua Lamphong Railway Station, og Chulalongkorn Universitetet. Mistænkte talte ikke, men viste blot chaufføren et kort hvorpå Grand Hyatt Erawan Hotel var markeret. Senere meldte en taxi chauffør sig og oplyste, at han havde kørt mistænkte i den gule t-shirt med rygsæk fra Charn Isara-bygningen til Hua Lamphong-banegården. Chaufføren forstod ikke det sprog mistænkte talte, men forstod ordet "Hua Lamphong".

Antallet af omkomne blev reduceret fra 22 til 20, heraf 10 asiatiske udlændinge og 1 brite, uklarheden skyldtes de mange enkelte kropsdele fundet efter bombeeksplosionen. Antallet af tilskadekomne fra bomben med angiveligt 3 kg sprængstof, blev oplyst til 126. Brahman-figuren i helligdommen fik kun mindre skader - selv om afstanden til eksplosionen blot var 5 meter, og bygninger flere hundrede meter væk fik ruderne blæst ind - og den blev genåbnet for besøgende den 19. august, 2015.

FN's generalsekretær Ban Ki Moon kondoler, men opgør ikke bombeeksplosionen som en terrorhandling.

Udenlandske medier spekulerede i årsager til bomberne, som ingen har påtaget sig skyld for. ABC News nævner de tre mest nærliggende scenarier:
Rødstrøjerne, en gruppe som er imod militærstyret og støtter de tidligere i 2006 og 2014 afsatte premierminstre, Thaksin Shinawatra og hans lillesøster Yingluck Shinawatra. Juntaen var hurtigt ude og nævne forbindelse til rødtrøjerne. Imod denne mulighed nævner flere thaianalytikere, at det er højst usandsynligt, da bevægelsen ville miste sin ellers ganske store folkelige opbakning.
Islamiske oprørere fra syd, der har bekæmpet de siddende regeringer i Bangkok gennem årtier. Imod dette taler, at oprørsbevægelserne hidtil kun har foretaget angreb i de tre sydlige provinser, og primært søger materielle ødelæggelser.
Islamisk Stat (ISIL), hvor en Hindu-helligdom ikke passer ind i deres fundamentale ideologi. Imod dette spørges, hvorfor Thailand, der på ingen måde er indblandet i konflikten i Iraq og Syrien? Yderligere nævner analyrikere, at Islamsik Stat typisk ville angribe mere udprægede turistmål, som Sousse-stranden i Tunesien, hvilket i Thailand kunne svare til Phuket eller Koh Samui.
Den engelsksprogede Bangkok-avis The Nation nævnte yderligere:
Uighurere, en sunni-muslimsk kinesisk minoritet, som regeringen nyligt sendte en gruppe på omkring 100 flygtninge tilbage til Kina, de var på vej til Tyrkiet. Handlingen skabte udenlandsk medieomtale og demonstrationer ved Thailands ambassade i Tyrkiet. Da bomberne den 17. og 18. august var af en hidtil i Thailand ukendt type, kan de have forbindelse til uighurere, men politiet er af den opfattelse, at den lille kinesiske minoritet ikke er i stand til at udføre et så fatalt angreb.

Den 29. august om eftermiddagen anholdt politiet en mistænkt i Bangkoks Nong Chok distrikt i forbindelse med de to bomber. Manden er ikke den efterlyste person, der anbragte bomben ved Erawan Helligdommen, men antages at være en medhjælper. Mistænkte angives som en 28-årig udlænding, med et tyrkisk pas lydende på navnet Adem Karadag, passet er tilsyneladende falsk (forkert engelsk tekst og fejl i stavemåde for Istanbul). Anholdte havde siden juli måned haft tre-fire forskellige lejemål, hvor politiet fandt materialer til fremstilling af bomber, tilsvarende de to der blev detoneret den 17. og 18. august. Politiet fremviste adskillige billeder på sociale medier, blandt andet mistænktes falske tyrkiske pas, en stak ældre tyrkiske pas, detonatorer og andet bombemateriale, samt en selvmordbombevest. Efterfølgende har NCPO (militærjuntaens Nationale Komite for Fred og Orden) i deres daglige TV-informations program oplyst, at delinger af fotografiet med selvmordbombevesten er forbudt, de det kan skabe frygt. Senere blev den hovedmistænkte gerningsmand, Yusufu Mieraili, anholdt. Begge er etniske uighurere, og de har under politiafhøringer erkendt at have fremstillet og placeret bomben ved Erawan-helligdommen. Først knap to år senere, i maj 2017, begyndte de første retsmøder efter lange uoverensstemmelser om tolke for de hovedmistænkte. Efterfølgende trak begge mistænkte deres erkendelse af skyld tilbage og hævdede, at de havde erkendt under tvang. Retssagen foregik ved Militærdomstolen i Bangkok (Bangkok Military Court) og sagen var langsom. De mistænkte havde ved udgangen af september (2017) været til 13 retsmøder, militærets advokat erklærede, at 447 vidner skal interviewes, før en dom kan afgives. Næsten et år senere var kun otte vidner afhørt. Den langsomme sagbehandling skyldtes dels, at det var en militærdomstol, dels at hvert vidnet blev afhørt ad flere gange, og dels at de tiltalte kun ville acceptgere tolke, de i forvejen havde tillid til, hvorfor det var vanskeligt at skaffe tolke. Retssagen skønnedes at kunne komme til at vare til 2020.

De fleste analytikere har konkluderet, at bombeangrebet var uighur-militantes arbejde som hævn for, at militærregeringen nogle måneder tidligere med tvang havde hjemsendt flere end hundrede uighurer til Kina, mod deres vilje.

Der har tidligere være to små bombeattentater i Bangkok siden militærkuppet i 2014. Den 1. februar, 2015, eksploderede en lille bombe foran Siam Paragon indkøbscentret, få personer fik mindre skrammer, ingen mistænkte. Den 17. marts, 2015, blev en håndgranat kastet ind i kriminalretsbygningen på Ratchadaphisek Road, ingen skader eller tilskadekomne, sikkerhedsvagter anholdt to mistænkte straks efter hændelsen.

Fotos fra Erawan-bomben i 2015

Bombe-eksplosion 2017
På tre-årsdagen for 2014-militærkuppet, eksploderede en bombe om formiddagen den 22. maj, 2017, på King Mongkut Hospital, et militærhospital i Bangkok. Eksplosionen skete i et receptionsområde forbeholdt syge og ældre militærofficerer, hvor 21-25 (antal varierer i forskellige kilder) kom lettere til skade, hovedsageligt fra splintret glas. De fleste ofre var pensionerede officerer. Først mente man at der var tale om en ulykke med en eksploderet tryk-tank (kompressor eller gasbeholder), da der ingen ild var i forbindelse med eksplosionen, men politiet fandt et elektronisk kredsløb, som antyder at eksplosionen skyldtes en mindre bombe. Efterfølgende fandt bombehunde spor af sprængstof. Ingen har taget ansvar for eksplosionen. The National Human Rights Commission (Den Nationale Menneskerettighedskommission) fordømte bombangrebet og sagde, at det var en umenneskelig handling og en ubeskrivelig terrorhandling, da hospitalet behandler alle uden forskelsbehandling, ikke kun hærens officerer. Myndighederne kæder bombeeksplosionen sammen med to tidlige mindre hændelser, henholdsvis 15. maj, hvor en mindre bombe eksploderede ved et træ foran Nationalteatret, og den 5. april, hvor en lille rørbombe detonerede foran Regerings Lotteri Kontoret. Begge steder er i samme område som King Mongkut Hospital, og i begge tilfælde kom to personer lettere til skade. Den 15. juni arresterede myndighederne en 62-årig pensioneret elektroingeniør, Wattana Pummares, der oplyses at have tilstået attentatet, samt de to mindre tidligere eksplosioner. I hans lejlighed i Bangkok fandt man materialer til bombefremstilling, magen til de, der var anvendt i hospitalsbomben. I december, 2017, blev han idømt 27 års fængsel, nedsat fra livstid, da han havde tilstået. I januar 2018 blev han idømt yderlige 80-års fængsel for tidligere attentat i 2007. I alt var han tiltalt for fem bomber, så den samlede fængselstraf blev 111 år og seks måneder.

Bombeattentater 2019
Fredag den 2. august 2019 eksploderede ti mindre bomber i forbindelse med et asiatisk ASEAN-topmøde, hvor USAs udenrigsminister Mike Pompeo også deltog. Eksplosionerne skete fem forskellige steder i Bangkok, blandt andet ved regeringsbygningen. Ifølge myndighederne var attentaterne angiveligt en politisk motiveret, symbolsk skræmmekampagne. Tre gadefejere ved Rama IX-gaden kom lettere til skade, da de undersøgte en genstand, der eksploderede. I alt kom fem mennesker lettere til skade. Yderligere en bombe blev opdaget ved byens politihovedkvarter, men den blev uskadeliggjort.

To mistænkelige unge mænd, der var observeret på overvågning ved politihovedkvarteret, blev samme aften anholdt på vej sydpå ved byen Chumphon. De to unge mænd havde adskillige gange krydset grænsen til Malaysia i en af Thailands sydlige provinser (hvor der er en længevarende konflikt med muslimske oprørere), senest i slutningen af juli, hvorefter de var tage op til Bangkok. De modtog bomberne fra en mand i et indkøbscenter og tog en taxi til politihovedkontoret. De var en del af to teams, der havde boet sammen i et lejet hus. De havde også været med til at placere bomber ved regeringskomplekset. Yderligere to blev anholdt op til 6. august, mistænkt for at have medvirket til brandstiftelse. I alt 15 personer mistænkes for at have være indblandet i eksplosionerne, heraf var ni blevet anholdt i løbet af få dage. Efterforskningen af bombesprængningerne den 2. august blev i midten af august overflyttet til CSD (Crime Suppression Division; dansk: Afdeling for kriminalitetsundertrykkelse). Det antages at de enkelte detonationer var sammenhængende tilrettelagt og har forbindelse til urolighederne i Thailands tre malaj muslimsk dominerede, sydlige provinser.

Tre unge studerende, henholdsvis 15, 16 og 17 år, blev anholdt i forbindelse med bomben ved Rama IX-gaden, hvor tre gadefejere kom lettere til skade. Denne bombe har muligvis ikke relation til de andre bomber, da den er fremstillet helt anderledes. De tre teenagere indrømmede, at have fremstillet bomben, men de troede ikke deres hjemmelavede bombe ville eksplodere.

Søndag den 4. august om eftermiddagen, var der en lille eksplosion ved en vejside i Bangkokbydelen Nonthaburi. Endnu en bombe af samme type – fremstillet af krudt, grus og glasfragmenter i en plastikpose omviklet med sort tape – blev fundet ueksploderet i en æske. Yderligere to såkaldte "ping-pong"-bomber blev fundet ved en 7-Eleven-forretning dagen efter. "Ping-pong bombe" referer til, at størrelsen svarer til en bordtennisbold, der på engelsk også kaldes ping-pong. Politiet mente, at de var hjemmelavede bomber i et lokalt opgør mellem grupper af studerende, eller teenagere der afholdt motorcykelræs.

Referencer

Bangkok
Terrorhandlinger
Begivenheder i 2015
Terrorhandlinger i Thailand

Bombeattentater i Bangkok


Plakette er et lille relief brugt som præmie, æresbevisning, mindetavle eller lignende.

Til plakette anvendes alle metaller — særlig dog bronze og sølv — og alle fremstillingsmåder så som støbning, gravering og prægning. Emnerne til udsmykningen er hentede alle vegne fra, den er enten af ren dekorativ eller genremæssig natur. Berømte er især plakette fra den italienske og tyske renæssance.

Byinventar

Plakette


Ole Brandt var en grønlandsk digter og forfatter (født 22. oktober 1918 død 24. juni 1981). Født i en af Aasiaat nedlagt bygd Imerissut. Var lærer i flere byer i Grønland bl.a. Aasiaat, Maniitsoq og Nuuk.

Har bl.a. skrevet bøgerne "QOOQA", "Tugdluartok'", "Tugluartok' II", "Ippiarsuup imai", "Pîtaralak" & "Taseraq pingajuallu".
I alle disse bøger beskrives hverdagen i Aasiaat distriktet i Diskobugten omkring årene fra 1920'erne til 1960'erne.

Der er lavet en del KNR Radio-udsendelser (1971) omkring hans bøger, hvor QOOQA var meget populær. Familier i alle aldre var klistret til radioen mens oplæsningen foregik. Hver individ i bogen blev læst op af en bestemt person. Dette gjorde den særligt populær, da lytteren kunne identificere sig med personen.

Ole Brandt var selv med i radioudsendelsen, da han var Seminarielærer i Nuuk på dette tidspunkt .

Forfattere fra Grønland

Ole Brandt


Gradski stadion u Velikoj Gorici je višenamjenski stadion. Bio je poznat kao Stadion ŠRC Velika Gorica te Stadion Radnik. Na njemu utakmice igra HNK Gorica. Ima nogometni teren, atletsku stazu i dvije tribine. Mali dio tribina je natkriven.

Povijest
Gradski stadion Velika Gorica izgrađen je 1987. godine napravljen za potrebe Univerzijade. Otvorenje stadiona bilo je 30. lipnja 1987. godine, Radnik je igrao protiv studentske reprezentacije Jugoslavije. Na utakmici je bilo 10.000 gledatelja. Na Univerzijadi je pet utakmica odigrano u Velikoj Gorici, počevši s visokih 6-0 SSSR-a protiv Brazila, pred 8.000 gledatelja. A kad je parada prošla, Velikoj Gorici ostao je stadion.

1970-ih napravljen je urbanistički plan kojim je taj prostor uz Plešku ulicu predviđen prostor za sportsko-rekreacijski centar Velika Gorica. Zamisao je bila da se izgradi stadion s pomoćnim terenima, olimpijski bazen, dvorana, teniski teren, itd. Projekt je radio urbanistički institut Hrvatske, projektanti su bili Duška i Drago Bradić.

Izvori

Vanjske poveznice

Hrvatski nogometni stadioni
Šport u Velikoj Gorici
HNK Gorica Velika Gorica

Gradski stadion Velika Gorica


Octavia Lenora Spencer (Montgomery, Alabama; 25 de mayo de 1970) es una actriz, directora, productora y guionista estadounidense de cine y televisión. Ganadora de un Premio Óscar, un Globo de Oro, un BAFTA y tres Premio del Sindicato de Actores.

Ha participado en películas como Coach Carter (2005), Pulse (2006), The Help (2011), Snowpiercer (2013), Hidden Figures (2016) y The Shape of Water (2017). Recibió el Premio Óscar a la mejor actriz de reparto por su papel en The Help, y recibió dos nominaciones más en la misma categoría por sus roles como Dorothy Vaughan en Hidden Figures y Zelda Fuller en The Shape of Water, convirtiéndose en la primera actriz de ascendencia afroamericana en recibir dos nominaciones consecutivas. En televisión, protagonizó Madam C. J. Walker: Una mujer hecha a sí misma, miniserie donde interpretó a Madam C. J. Walker y que le valió una nominación al Primetime Emmy a la mejor actriz - Miniserie o telefilme. Además, ha participado en varios capítulos de la versión estadounidense de Ugly Betty en 2007.

Biografía
Es natural de Montgomery (Alabama), lugar que considera como el epicentro del "cinturón de la biblia" de Estados Unidos. También vivió en Costa Rica durante 2 años. Es la sexta de un total de siete hermanos. Acudió y se graduó en la Auburn University, situada en el municipio de Auburn.

Carrera
Su debut en el cine se produjo con A Time to Kill (1996) , basada en la novela de título homónimo escrita por John Grisham. Consiguió aparecer en la película tras preguntarle al director, Joel Schumacher, si podría hacer una audición para un pequeño papel; finalmente interpretó a la enfermera del personaje interpretado por Sandra Bullock, Ellen Roark. Posteriormente ha vuelto a trabajar con la oscarizada actriz en dos ocasiones, en el cortometraje Making Sandwiches (1998), dirigido por Bullock y presentado en el Festival de Cine de Sundance, y en Miss Congeniality 2: Armed and Fabulous (2005).

Más tarde intervendría brevemente en episodios de series de televisión como ER (1998), Chicago Hope (1999), Expediente X (1999), Malcolm in the Middle (2000), Médium (2005) o CSI: Crime Scene Investigation (2008). También conseguiría personajes más extensos en producciones televisivas como City of Angels (2000), The Chronicle (2002), Ugly Betty (2007), dando vida a Constance Grady, y en la serie de Disney Channel Wizards of Waverly Place (2007). Entre sus intervenciones en cine se encuentran las comedias De ladrón a policía (1999) y Big Momma's House (2000), y los dramas Bad Santa (2003) y Coach Carter (2005), protagonizado por Samuel L. Jackson." En 2009 estuvo en Halloween II" en el cual interpretó a una enfermera asesinada por Michael Myers.

Dirigió, escribió y produjo el cortometraje The Unforgiving Minute en 2010, narrado por Viola Davis. En 2011 llegó su primer personaje relevante en el cine con el drama The Help, donde compartió protagonismo con Viola Davis y Emma Stone. Su interpretación de Minny Jackson le supuso buenos comentarios por parte de la prensa cinematográfica, viendo en ella una posible candidata en la temporada de premios. Finalmente ganó en la categoría de «mejor actriz de reparto» en los Premios Óscar, Premios BAFTA, Globos de Oro y en los Premios del Sindicato de Actores. La película sumó, sólo en Estados Unidos, más de 169 millones de dólares, convirtiéndose así en el mayor éxito comercial de su filmografía.

En octubre de 2011 se confirmó que Spencer se unió al reparto del nuevo proyecto de la guionista Diablo Cody en su debut como directora, titulado Lamb of God.

En 2013, interpreta a Regina en la serie original de CBS, Mom y sale en la película surcoreano-estadounidense Snowpiercer.

En 2022, recibió una estrella en el paseo de la fama de Hollywood.

Filmografía

Cine

Televisión

Premios y nominaciones

Óscar

Globos de Oro

BAFTA

Sindicato de actores

Crítica cinematográfica

Satellite

Referencias

Enlaces externos

 The Help: IMDb Original Interview - Octavia Spencer & Jessica Chastain (en inglés)
 Sitio oficial en Facebook

Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de televisión de Estados Unidos
Actrices de Alabama
Afroestadounidenses
Actrices afroamericanas
Ganadoras del Globo de Oro a la mejor actriz de reparto (cine)
Ganadoras del premio BAFTA
Ganadoras del premio Globo de Oro
Ganadoras del premio Óscar a la mejor actriz de reparto
Ganadores del premio del Sindicato de Actores
Ganadoras del premio del Sindicato de Actores a la mejor actriz de reparto
Nacidos en Montgomery (Alabama)

Octavia Spencer


An Ulearum in uska genus han Liliopsida. An Ulearum in nahilalakip ha familia nga Araceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ulearum

Ulearum


Kışlakonak, Samsun ilinin Alaçam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, 1485 yılı kayıtlarında Gelemet olarak geçmektedir. Kışlakonak; daha önceleri bir köy iken, 12 Kasım 2012'de TBMM'de kabul edilen 6360 sayılı kanun ile mahalle oldu.

Coğrafya
Mahalle, Samsun il merkezine 74 km, Alaçam ilçe merkezine 6 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Alaçam'ın mahalleleri

Kışlakonak, Alaçam


Fulford es una parroquia civil y un pueblo de la autoridad unitaria de York, en el condado ceremonial de Yorkshire del Norte (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Fulford tiene una superficie de 6,24 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Fulford tenía 2595 habitantes (46,59% varones, 53,41% mujeres) y una densidad de población de 415,87 hab/km². El 15,18% eran menores de 16 años, el 70,52% tenían entre 16 y 74 y el 14,3% eran mayores de 74. La media de edad era de 45,23 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 24,22% estaban solteros, el 56,02% casados y el 19,76% divorciados o viudos.

El 94,72% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,77% de la población, mientras que el 3,51% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 97,27% eran blancos, el 0,69% mestizos, el 1,31% asiáticos, el 0,23% negros, el 0,27% chinos y el 0,23% de cualquier otro. El cristianismo era profesado por el 74,95%, el budismo por el 0,35%, el hinduismo por el 0,23%, el judaísmo por el 0,12%, el islam por el 1,31% y cualquier otra religión, salvo el sijismo, por el 0,27%. El 16,61% no eran religiosos y el 6,17% no marcaron ninguna opción en el censo.

1161 habitantes eran económicamente activos, 1161 de ellos (96,47%) empleados y 41 (3,53%) desempleados. Había 1133 hogares con residentes, 28 vacíos y 7 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Yorkshire del Norte
Parroquias civiles de Yorkshire del Norte

Fulford (Yorkshire del Norte)


Der Briefmarken-Jahrgang 1988 der Deutschen Post der Deutschen Demokratischen Republik umfasste 50 einzelne Sondermarken, sieben Briefmarkenblocks mit neun Sondermarke und vier Kleinbogen mit neun Sondermarken. Acht Briefmarken wurden zusammenhängend gedruckt; dabei gab es vier Paare mit innenliegendem Zierfeld. Erstmals gab es ein Motiv mit einem farblich unterschiedlichen Zierfeld.
In diesem Jahr wurden keine Dauermarken ausgegeben. Insgesamt erschienen 81 Motive.

Alle Briefmarken-Ausgaben seit 1964 sowie die 2-Mark-Werte der Dauermarkenserie Präsident Wilhelm Pieck und die bereits seit 1961 erschienene Dauermarkenserie Staatsratsvorsitzender Walter Ulbricht waren ursprünglich unbegrenzt frankaturgültig. Mit der Wiedervereinigung verloren alle Marken nach dem 2. Oktober 1990 ihre Gültigkeit.

Besonderheiten
Nach 1983 war es das zweite Jahr, in dem sieben Briefmarkenblocks ausgeben wurden. Dies ist die höchste Anzahl der von der Deutschen Post der DDR ausgegebenen Blocks in einem Jahr.

Von vier Ausgaben ist bekannt, dass sie schon vier Jahre vorher entworfen und 1984 ausgegeben werden sollten. Es handelt sich dabei um die Motive zu den Olympischen Sommerspielen 1984 in Los Angeles, die von der Sowjetunion und weiteren achtzehn realsozialistischen Staaten boykottiert wurden. Auf den damals nicht ausgegebenen Briefmarken wurde in diesem Jahrgang die Jahreszahl 1984 durch 1988 und die römische Zahl der Olympiade XXIII durch XXIV ersetzt.

Liste der Ausgaben und Motive

Kleinbogen und Zusammendrucke

Anmerkungen und Einzelnachweise

Literatur
 Michel-Katalog Deutschland 1999/2000. Schwaneberger Verlag, 1999, ISBN 3-87858-028-2.

Siehe auch
 Briefmarken-Jahrgang 1988 der Deutschen Bundespost
 Briefmarken-Jahrgang 1988 der Deutschen Bundespost Berlin

Weblinks

Liste (Philatelie)
1988
Ersterscheinung 1988

Briefmarken-Jahrgang 1988 der Deutschen Post der DDR


In Extremo (Latin for At the Edge; abbreviated InEx or IE) is a German Medieval metal band originating from Berlin. The band's musical style combines metal with Medieval traditional songs, blending the sound of the standard rock/metal instruments with historical instruments (such as bagpipes, harp, hurdy-gurdy and shawm). Versions of well-known traditional/Medieval ballads make up the main part of their repertoire, but the band has written an increasing share of original material in recent years. Their own material is written in German, whilst the traditional songs and cover songs are in a variety of languages.

History

In Extremo began as two projects: a nameless, purely Medieval band, and a rock band. They became known at that time through frequent appearances at Medieval market meetings, at which they performed their acoustic pieces and sold CDs of their renditions of traditional songs. On 11 April 1995, during the recording for that year's season, Michael Rhein (alias "Das letzte Einhorn", "The Last Unicorn") found the project name "In Extremo".

Most of the band members perform under stage names. The initial members of the Medieval band were Das letzte Einhorn (vocals), "Flex der Biegsame" ("Flex the Flexible"; bagpipes), "Dr. Pymonte" (bagpipes), Conny Fuchs (who left the band before the official release date, due to her pregnancy, and was replaced by Dr. Pymonte) and Sen Pusterbalg (replaced shortly after the official release by "Yellow Pfeiffer", "Yellow Piper"; bagpipes). The band originally consisted of "Thomas der Münzer" ("Thomas the Coiner"; guitar), "Der Morgenstern" ("The Morning Star"; drums) and "Die Lutter" ("The Lutter", bass guitar). Der Münzer subsequently left the band and, , the band's guitarist is "Van Lange". As noted below, almost all of the band members play multiple instruments.

The increasing number of visitors, success of their CDs and the popular interest, as well as cross-pollination from groups such as Corvus Corax and Bathory, encouraged In Extremo in 1995 to attempt to start a band combining bagpipes and other traditional instruments with rock guitars. The result was the current incarnation of In Extremo, a rock group that integrates modern instruments like the drum set, electric bass and guitar with the acoustic elements previously used for the Medieval songs, and which plays both types of music as well as a hybrid of the two.

In August 1996, they began work on the first In Extremo album, which already contained two tracks of the new rock project. Because the album had no official name, it became known as Gold because of the golden cover. In February 1997, like the single "Der Galgen" ("The Gallows"), it quickly sold out in Medieval markets.

In Extremo played separately as a Medieval band and a rock band, until on 29 March 1997, when they played their first live rock concert. Since that time, they have given this date as their date of establishment. The two projects were officially merged on 11 January 1998. April 1998 saw the first "high occupancy" In Extremo concert in the Rabenstein castle in Brandenburg.

Over the years, the band's music became more heavy metal-based, while at the same time becoming increasingly commercially successful. The classical instruments, however – bagpipes, shawms and lutes – still play a large role. The band is likewise noted for their conspicuous stage costumes and known for using pyrotechnics in their concerts, including Der Morgenstern playing cymbals which have been set on fire.

In February 2010, In Extremo announced that Der Morgenstern left the band because of musical differences. In June, Florian "Specki T.D." Speckardt was announced as his replacement on drums. Since then, they have proceeded to release three albums: Sterneneisen, Kunstraub and Quid Pro Quo, all of which have reached the top 10 in the German charts, with Sterneneisen and Quid Pro Quo both having number 1 positions for a time. Their 13th album, Kompass zur Sonne, was scheduled to be released in May 2020, but was delayed to 2021 due to the COVID-19 pandemic.

In July 2020, the band played an online livestream concert for Wacken World Wide.

Appearances

The band's first major appearance was in the first part of the 2001 video game Gothic. A group of travelling musicians called 'In-Extremo' plays their version of the song "Herr Mannelig", from the album Verehrt und angespien, by the gallows outside the Old Camp Castle in the second chapter of the game.

With their success, the music programs also began to pay attention to In Extremo. They were invited on the television program Viva Interactive, where they gave a 15-minute call-and-response and played two songs. They rejected at that time an invitation to Top of the Pops to play "Küss mich" ("Kiss Me"), because it was, according to Das letzte Einhorn, not their environment. Nevertheless, they did accept a further invitation to Top of the Pops in 2005 and played "Nur ihr allein" ("Only You Alone").

At the same time, their band's audience grew with live appearances, from marketplaces to festivals like Rock am Ring, the Taubertal Festival, and the Nova Rock in Austria. Their largest public appearance, however, had In Extremo opening for the farewell tour of Böhse Onkelz in June 2005, with about 120,000 spectators.

In Extremo last participated on 9 February 2006, in the Bundesvision Song Contest of Stefan Raab for the Free State of Thuringia; Das letzte Einhorn was born in Dingelstädt and grew up in Leinefelde. Both cities lie in North Thuringia. The group occupied the third spot with "Liam (German)". Beforehand, they had introduced themselves on 2 February on the television show TV total.

In Extremo also played in 2006 at the Wacken Open Air, as well as on the M'era Luna Festival in Hildesheim. At the end of the year, they played in the framework their "10 Year Anniversary Tour" in Germany, Austria and Switzerland.

Success
The first In Extremo album that attracted attention was Verehrt und angespien ("Worshipped and Spat At"). It achieved an at-the-time sensational 11th place in the German album charts. The subsequent album, Sünder ohne Zügel ("Unbridled Sinners"), reached 10th place.

The band had further success with the album 7; it came in third place on the German charts. The video of the single "Küss mich" was frequently shown on German music television. The singles reached high chart placements.

The eighth album Mein rasend Herz ("My Racing Heart") achieved third place on the album charts in 2005. Three singles were published from this album: "Nur ihr allein" ("Only You Alone") on 17 May 2005, "Horizont" ("Horizon") on 12 September 2005, and "Liam (German)" on 3 February 2006. On 10 February 2006, the second live CD/DVD, Raue Spree, was published, coming in at fourth place of the German charts. In addition, the 7 and Raue Spree achieved gold status in early 2007.

The ninth album Sängerkrieg ("Singers' War") went to first place on the album charts of Germany on 23 May 2008. In Austria, it reached the thirteenth and in Switzerland the twenty-second place. In Germany it was the 41st-best-selling album of the year in 2008.

Instruments
Besides the electric guitar, bass and drum set, In Extremo defines itself by unconventional (for a rock band) instruments mainly of Medieval origin. They include hurdy-gurdy, bagpipes, Uilleann Pipes, shawm, nyckelharpa, harp, cittern, tromba marina, hammered dulcimer, Klangbaum and various types of drums and percussion. Bagpipes are the most conspicuous of these instruments, as Dr. Pymonte, Yellow Pfeiffer (until 2021), and Flex der Biegsame all play bagpipes, sometimes all three at once. All of the band members play multiple instruments, and frequently rotate instruments between songs; Das letzte Einhorn frequently plays a cittern during certain songs, such as "Ai vis lo lop".

Their bagpipes were partially made by Dr. Pymonte, but are also partially built by a well-known pipe builder. The band also uses a custom-built frame drum covered in zebra skin, called "Das Pferd" ("The Horse"). Most of the other acoustic instruments, such as their shawms, are only made by a few other instrument builders.

Style and lyrics

Some lyrics are not written by the band, but some – like the instruments – from traditional songs written during the Middle Ages and Renaissance.

Many of the lyrics to the band's repertoire of Medieval songs come from church writings (e.g. "Wessebronner Gebet"), Benedictine writings (e.g. "Raue See") or are "trad. arr.", meaning traditional songs with unknown authors, rearranged by the band (e.g. "Merseburger Zaubersprüche", "Tannhuser", "Poc Vecem"). The band also frequently uses songs from the Carmina Burana, a Medieval collection of songs, as well as lyrics written as poetry by the 15th-century French poet François Villon ("Rotes Haar" and "Erdbeermund"; translated into German by Paul Zech).

The band also uses poems from later writers such as Johann Wolfgang von Goethe ("Der Rattenfänger" - "The Rat Catcher") and Ludwig Uhland, who wrote "Des Sängers Fluch" ("The Singer's Curse") – which In Extremo changed to be called "Spielmannsfluch" ("The Minstrel's Curse"). For the album Mein rasend Herz, In Extremo originally wrote the lyrics to the song "Liam" in German, after which it was translated into Irish by Rea Garvey, who was also a guest singer on the song.

Band members
Current members
 Michael Robert Rhein (Das letzte Einhorn/The Last Unicorn) – vocals, cittern, harp, darbuka, davul, binioù, guitar, piccolo, harmonica (1995–present)
 Marco Ernst-Felix Zorzytzky (Flex der Biegsame/Flex the Flexible) – German bagpipes, shawm, flute, uilleann pipes, hurdy-gurdy (1995–present)
 Kay Lutter (Die Lutter) – bass, marine trumpet, timpani (1995–present)
 André Strugala (Dr. Pymonte) – German bagpipes, shawm, flute, harp, marine trumpet, tsymbaly, sampler, FX (1996–present)
 Sebastian Oliver Lange (Van Lange) – guitar, cittern (1999–present)
 Florian Speckardt (Specki T.D.) – drums, percussion (2010–present)

Former members
 Conny Fuchs (Die Rote Füchsin/The Red Fox) – German bagpipes (1995–1996)
 Mathias Aring (Sen Pusterbalg) – German bagpipes (1995–1997)
 Thomas Mund (Thomas der Münzer/Thomas the Coiner) – guitar (1995–1999)
 Reiner Morgenroth (Der Morgenstern/The Morning Star) – drums, percussion, timpani, frame drum (1995–2010)
 Boris Pfeiffer (Yellow Pfeiffer/Yellow Piper) – German bagpipes, shawm, flute, nyckelharpa (1997–2021); died 2022

Timeline

Discography

Albums

Singles
 1996: Ai vis lo lop (, "I Saw the Wolf") (cassette)
 1997: In Extremo (Der Galgen)
 1998: Ai vis lo lop Vocal-Remix
 1999: This Corrosion (promo maxi CD)
 1999: Merseburger Zaubersprüche ("Merseburg Incantations") (promo maxi CD)
 2000: Vollmond ("Full Moon")
 2001: Unter dem Meer ("Below the Sea") (promo maxi CD)
 2001: Wind (promo maxi CD)
 2003: Küss mich ("Kiss Me")
 2003: Erdbeermund ("Strawberry Mouth")
 2005: Nur ihr allein ("Only You Alone") – released in three versions
 2005: Horizont ("Horizon")
 2006: Liam (German version)
 2008: Frei zu sein ("To Be Free")
 2008: Neues Glück ("New Luck")
 2011: Zigeunerskat ("Gypsy Skat")
 2011: Siehst du das Licht ("Do You See the Light")
 2011: Viva la vida ("Live Life")
 2013: Feuertaufe ("Baptism by Fire")
 2015: Loreley (20th Anniversary Song)
 2016: Sternhagelvoll ("Blotto")
 2020: Troja ("Troy")
 2020: Wintermärchen ("Winter Fable")
 2020: Schenk nochmal ein

Music videos
 This Corrosion (1999, directed by Stephan Vollmer)
 Vollmond (2000, directed by Heiner Thimm)
 Wind (2001, directed by Heiner Thimm)
 Küss mich (2003, directed by Uwe Flade)
 Erdbeermund (2003, directed by Uwe Flade)
 Nur ihr allein (2005, directed by Jörn Heitmann)
 Horizont (2005 or 2006, directed by David Incorvaia)
 Liam, official live music video (2006, directed by Uwe Flade)
 Frei zu sein (2008, directed by Sharon Berkal)
 Zigeunerskat (2011)
 Viva la vida (2011)
 Siehst du das Licht (2011)
 Feuertaufe (2013)
 Loreley (20th Anniversary Song) (2015)
 Sternhagelvoll (2016)
 Störtebeker (2016)
 Lieb Vaterland, magst ruhig sein (2016)
 Troja (2020)
 Kompass zur Sonne (2020)
 Schenk nochmal ein (2020)

Video games
 Gothic (2001, Windows): The band, recreated in the game, were shown to play the acoustic version of "Herr Mannelig" ingame during the second chapter. In the international English release, the scene was removed for licensing issues, even in the digital releases. A mod can restore the cameo.

Appearances
 "I Walk Alone" (Tarja), In Extremo Remix

See also
Corvus Corax

References

External links

Official website (in German)

Musical groups established in 1995
Medieval metal musical groups
Metal Blade Records artists
Musical groups from Berlin
German folk metal musical groups
Participants in the Bundesvision Song Contest

In Extremo


An Ehrharta erecta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean-Baptiste de Lamarck. An Ehrharta erecta in nahilalakip ha genus nga Ehrharta, ngan familia nga Poaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 E. e. abyssinica
 E. e. natalensis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ehrharta

Ehrharta erecta


An Geesinkorchis quadricarinata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Shih C.Hsu, Gravend. ngan De Vogel. An Geesinkorchis quadricarinata in nahilalakip ha genus nga Geesinkorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Geesinkorchis

Geesinkorchis quadricarinata


Georg al II-lea de Hesse-Darmstadt,  (17 martie 1605 – 11 iunie 1661) a fost landgraf de Hesse-Darmstadt din 1626 până la moartea sa. A fost fiul Landgrafului Ludovic al V-lea de Hesse-Darmstadt și a soției acestuia, Magdalene de Brandenburg.

S-a căsătorit cu Sophia Eleonore de Saxonia la 1 aprilie 1627. Georg și Sophia Eleonore au avut următorii copii:
Ludovic al VI-lea (1630–1678)
Magdalena Sybilla (1631–1651)
Georg (1632–1676), căsătorit cu Dorothea Augusta, Ducesă de Holstein-Sonderborg
Sophia Eleonore (1634–1663), căsătorită cu Landgraful Wilhelm Christoph de Hesse-Homburg
Elisabeth Amalie (1635–1709), căsătorită cu Philip Wilhelm, Elector Palatine
Louise Christine (1636–1697)
Anna Maria (1637-1637)
Anna Sophia, Prințesă-Stareță de Quedlinburg (1638-1683)
Amalia Juliana (1639-1639)
Henrica Dorothea (1641–1672)
Johann (1642–1643)
Augusta Philippina (1643–1672)
Agnes (1645-1645)
Marie Hedwig (1647–1680), căsătorită cu Ducele Bernhard I de Saxa-Meiningen

Nașteri în 1605
Decese în 1661
Landgrafi de Hesse-Darmstadt
Casa de Hesse-Darmstadt
Oameni din Darmstadt

Georg al II-lea, Landgraf de Hesse-Darmstadt


Michael Bielz (1787–1866) est un malacologiste austro-hongrois, père de Eduard Albert Bielz (1827–1898).

Publications

Références

Liens externes

Malacologiste
Naissance en mai 1787
Décès en octobre 1866
Décès à 79 ans

Michael Bielz


Kulturno-povijesna cjelina grada Krapine, kompleks zgrada u općini Krapina, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Krapina se smjestila u uskoj kotlini uz potok Krapinčicu, na prostoru nastanjivanom već od paleolitika (Hušnjakovo). Prvo stalno naselje formiralo se u brončano doba na lokalitetu krapinskog starog grada. Vlastelinska tvrđava podno koje će kasnije razviti naselje, prvi put se spominje u 12. st. U urbanističkoj cjelini Krapine, uz posebno naglašene objekte na istaknutim položajima (stari grad, župna i franjevačka crkva), vrijednost ima i longitudinalna organizacija naselja u uskoj dolini (s Magistratskom i Ulicom Ljudevita Gaja, spojenima u Gajevom trgu, te sa Starogradskom i Uskom ulicom na obronku strma brijega) kojom je zadržana srednjovjekovna prostorna koncepcija i urbana matrica naselja.

Zaštita
Pod oznakom Z-4182 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "kulturno-povijesna cjelina".

Izvori

Zaštićene urbane cjeline u Krapinsko-zagorskoj županiji
Građevine u Krapini


Harfçilik (letrizm de denir) bir edebi akımdır. II. Dünya Savaşı sonunda ortaya çıkmıştır. Romanyalı şair Isidore Isou tarafından başlatılmıştır.

Şiirlere yönelik bir edebi akımdır. Özelliği, şiirde kelimelerin değil harflerin temel alınmasıdır. Amacı, harflerin temel alınması yoluyla farklı tarzda bir şiir yazılmasıdır. Edebiyatta klasik akımlara karşı çıkan bir karşı-akımdır.

Akımın kurucusu Isidore Isou harfçiliği "Harf olmayan veya harf olmayacak hiçbir şey tinsel olarak da var olamaz" biçiminde özetlemiştir. Maurice Lemaître ve François Dufrêne, Letrizmin önde gelen şairleridir.

Letrizm bir edebi akım olarak doğmuş olmasına karşın sinema başta olmak üzere dönemin müzik ve dans akımları üzerinde de etkisini göstermiştir.

Edebi akımlar

Harfçilik


Călimănești es una ciudad con estatus de oraș de Rumania en el distrito de Vâlcea.

Geografía

Se encuentra a una altitud de 273  a 194 km de la capital, Bucarest.

Demografía
Según estimación 2012 contaba con una población de 9 136 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades del distrito de Vâlcea

Călimănești


فلاح فهد محمد سعيد محمد الذروة الهاجري، من مواليد 31 ديسمبر 1966، نائب سابق في مجلس الأمة الكويتي، ووزير كويتي سابق.

شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 2006 في الدائرة الرابعة والعشرون، وحصل على المركز الأول برصيد 4576 صوت وفاز بالانتخابات.

في 10 يوليو 2006 تم تعيينه وزيرا للتجارة والصناعة ، وفي يوم 1 مارس 2007 تم تعيينه وزيرا للتجارة والصناعة ، وفي يوم 28 أكتوبر 2007 تم تعيينه وزيرا للتجارة والصناعة.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 2006
مواليد 1966
وزراء تجارة وصناعة كويتيون

فلاح الهاجري


El regreso del vampiro (The Return of the Vampire en el original) es una película de terror estrenada en 1944 por Columbia Pictures. Rodada en blanco y negro, describe dos encuentros de una mujer inglesa con un vampiro que tienen lugar durante la Primera Guerra Mundial y Segunda Guerra Mundial respectivamente.

Resumen de la Trama
La película comienza con la voz del Narrador (Miles Mander) anunciando que 'los siguientes eventos se toman de las notas del profesor Walter Saunders del King College de Oxford'.
La primera escena tiene lugar por la noche en un cementerio rodeado de niebla. Un hombre lobo (Matt Willis) entra en una tumba y le dice a su 'Maestro' vampiro que es hora de despertar.

Una mano sale del ataúd y levanta la tapa. Aparece una sombra en la pared y la inconfundible voz de Bela Lugosi pide le informe lo que ocurrió mientras estaba dormido (durante la primera mitad de la película Lugosi sólo aparece como una sombra o una figura en la niebla). El hombre lobo responde que su víctima más reciente ha sido llevada a la clínica del Dr. Ainsley.

Desconcertado por la anemia que muestra su paciente, Lady Jane Ainsley (Frieda Inescort), el Dr. Ainsley ha llamado al profesor Walter Saunders (Gilbert Emery). Mientras que está discutiendo sobre el paciente, dos niños entran. Son el hijo de Lady Jane, John y la nieta del profesor Saunders, Nikki.

Lady Jane y el profesor envían los niños a la cama y volver a su paciente. El vampiro, al encontrar que su víctima no está sola, ataca a Nikki en su lugar.

Después de la muerte del paciente, el profesor Saunders pasa el resto de la noche leyendo un libro sobre vampiros escrito hace doscientos años por Armand Tesla.

A la mañana siguiente, el profesor le muestra a Lady Jane las marcas de mordeduras en el cuello del paciente muerto y le dice que él cree que fueron causadas por un vampiro. Lady Jane es escéptica hasta que descubre marcas de mordeduras similares en cuello de Nikki.

El profesor Saunders y Lady Jane van al cementerio en busca del ataúd del vampiro. Cuando están acerca de atravesar con una estaca su corazón, el hombre lobo regresa e intenta detenerlos; pero una vez que el vampiro es atravesado, el hombre lobo regresa a su forma humana.

La historia da un salto de 24 años. El profesor Saunders acaba de morir y su relato de los eventos se encuentra entre sus pertenencias. Sir Fredrick Fleet (Miles Mander) se sienta en su oficina en Scotland Yard a leer el manuscrito del profesor.

Sir Frederick le dice a Lady Jane que tiene la intención de encontrar el cuerpo del hombre que ella y el profesor Saunders atravesaron. Si realmente el hombre estaba vivo cuando le atravesaron, Lady Jane sería culpable de asesinato.

Lady Jane le dice a Sir Frederick que el hombre que ella y el profesor estacaron tenía doscientos años. Este no es otro que Armand Tesla, cuya fascinación permanente con los vampiros terminó por convertirlo en uno mismo.

La escena cambia a la clínica de Lady Jane. Su hijo, John y la nieta de profesor Saunders, Nikki, ahora son adultos y planean casarse. Es la Segunda Guerra Mundial, y Nikki (Nina Foch) se encuentra con uniforme militar. John (Roland Varno) está vestido de civil, habiendo recibido la baja de la RAF debido a una herida de guerra.

Cuando ella y John están solos, Lady Jane le dice acerca de su reunión con Sir Frederick. John le pregunta si ella está preocupada sobre ser arrestada por asesinato. Lady Jane dice que cuando Sir Frederick encuentre cuerpo de Tesla, podrá ver que no ha descompuesto. Esto probara que Tesla era un vampiro. Acuerdan no decir nada a Nikki acerca de esto. No quieren recordarle sus traumas de infancia cuando ella fue mordida por el vampiro.

Mientras que están hablando, Andréas entra. Solía ser un hombre lobo sirviente de Tesla. Liberado del poder del vampiro, se ha vuelto humano y ahora es ayudante de Lady Jane en la clínica. Andréas está visiblemente molesto cuando escucha que el cuerpo del vampiro va a ser exhumado.

Durante un ataque aéreo, una bomba cae en el cementerio. Los sepultureros son asignados a re-enterrar los ataúdes expuestos por las explosiones. Cuando encuentran cuerpo de Tesla, piensan que la estaca clavada en su corazón era un fragmento de una bomba y la sacan.

De regreso a la clínica, Lady Jane dice a Andréas que Hugo Bruckner, un famoso científico, ha escapado de un campo de concentración nazi y viene a Inglaterra a trabajar con ella. Ella envía a Andréas para encontrarse con el barco del Dr. Bruckner y traerlo a la clínica.

En su camino para encontrarse con Bruckner, Andréas ve al vampiro resucitado. Ahora, por primera vez, la audiencia ve cara de Lugosi. Fijando en Andréas sus ojos hipnóticos, el vampiro le dice que él fue el responsable de la muerte de profesor Saunders. Ahora él tendrá su venganza en Lady Jane.
Andréas, una vez más bajo el poder de Tesla, se convierte en un hombre lobo. Siguiendo las órdenes del vampiro, mata a Bruckner y Tesla toma su lugar.

A la mañana siguiente, Sir Frederick y Lady Jane llegan hasta el cementerio en busca de la tumba de Tesla. Cuando encuentran que nada queda de ella más que un agujero donde cayó la bomba, Sir Frederick declara que el caso está cerrado.

Esa noche, Lady Jane organiza una fiesta para celebrar el compromiso de John y de Nikki. Sir Frederick llega con el manuscrito de profesor Saunders. Le pide a Lady Jane si pudiera darle el manuscrito a Nikki, pues ella es la nieta del profesor y por tanto su única heredera. Lady Jane toma el manuscrito y lo guarda en un cajón porque ella no quiere que Nikki recuerde sus traumas de infancia.

Tesla llega, fingiendo ser Bruckner. Encanta a todos excepto a Sir Frederick, quien parece sospechar de él.

Lady Jane descubre que el cajón ha sido forzado y el manuscrito del profesor robado. Ella llama a Sir Frederick. El encuentra algunos pelos pegados en el cajón y los pone en su bolsillo. Arriba, Nikki encuentra el manuscrito tirado al lado de su cama y comienza a leer. Más tarde, oye la voz de Tesla llamándola. Ella pregunta quién es, y él responde que ella ya lo sabe.

A la mañana siguiente, John y Lady Jane encuentran a Nikki tendida inconsciente en el piso de su dormitorio. John se preocupa cuando ve las marcas de mordeduras en el cuello de Nikki, pero Lady Jane le asegura que todo va a estar bien.

Lady Jane vuelve al cementerio y habla con los sepultureros. Les pregunta si encontraron un cuerpo con una estaca clavada en él. Ellos mencionan que sacaron la estaca y lo enterraron de nuevo, pero que ahora está desaparecido.

Ella le dice esto a Sir Frederick, pero el descarta la idea porque él no cree en vampiros. En su lugar asigna dos hombres de incógnito para que se vuelvan la sombra de Andréas. Mientras los dos hombres lo siguen, Andréas se convierte en un hombre lobo. Él huye, dejando caer el paquete que llevaba.

Los dos hombres toman el paquete y lo llevan a Sir Frederick, quien lo abre y encuentra que contiene los efectos personales del real Hugo Bruckner. Sir Frederick confirma sus sospechas sobre Bruckner/Tesla. Mientras que Sir Frederick examina el contenido del paquete, viene otro hombre. Dice que un análisis de laboratorio de los pelos que Sir Frederick ha encontrado en el de cajón sin pelos del lobo.

Esa noche, mientras Nikki duerme, Tesla la llama nuevamente. Le ordena ir al dormitorio de John. A la mañana siguiente, Lady Jane encuentra a John tirado en el piso de su dormitorio con marcas de mordeduras en el cuello. Nikki está convencida de que ella se está convirtiendo en un vampiro, pero Lady Jane le dice que Tesla mordió a John, con la esperanza de hacerle creer que lo hizo a Nikki.

Sir Frederick y Lady Jane interrogan a Andréas sobre el paquete. Sus manos se empiezan a tornar en garras peludas, pero antes de que termine su transformación en un hombre lobo, él huye. Sir Frederick asigna los mismos dos hombres para a seguir a Bruckner/Tesla, pero el vampiro los elude.
Bruckner/Tesla va a la Casa Ainsley y permanece en las sombras, viendo a Lady Jane mientras ella toca el órgano. Le dice que ahora que ella ya sabe quién es el realmente, tendrá al fin su venganza. Él convertirá a Nikki en una vampira y entonces ella hará lo mismo con John. Lady Jane arroja la partitura, revelando una cruz en el órgano. El vampiro desaparece.

Tesla llama de nuevo a Nikki. Ella se levanta de la cama, deja a su dormitorio y camina por las escaleras. Abajo, Sir Frederick y Lady Jane nuevamente están argumentando la existencia de vampiros. Cuando ven Nikki bajando las escaleras, dejan de discutir y deciden seguirla. Nikki va al cementerio, donde Tesla y Andréas (que ahora ha completado su transformación en un hombre lobo) están esperando por ella. La sirena de ataque aéreo suena y empiezan a caer las bombas. Nikki se desmaya. El hombre lobo le recoge y trata de llevarla a un sitio seguro cuando Sir Frederick le dispara. El hombre lobo herido baja hacia la tumba, llevando a la Nikki inconsciente. El la deja en el suelo y pide ayuda a Tesla. El vampiro dice que ya no lo necesita y le dice a Andréas que se arrastre a una esquina y muera. El hombre lobo obediente se arrastra a una esquina, donde encuentra un crucifijo. Lo recoge y vuelve a su forma humana.

Una explosión llena la pantalla, lo que indica que una bomba ha golpeado el cementerio. Cuando Nikki despierta, ve a Andréas arrastrar a un Tesla inconsciente fuera de la tumba. Ahora está amaneciendo, y el vampiro comienza a descomponerse a la luz del día. Tras la muerte de Tesla, Andréas muere también de su herida de bala. Mientras tanto, Sir Frederick y Lady Jane se habían refugiado de las bombas y continuaron discutiendo. Ahora se apresuran hacia el cementerio y encuentran a Nikki, quien les dice que Andréas la salvó.

Lady Jane pregunta a Sir Frederick si ahora cree en vampiros. Dice que él es todavía un incrédulo. Él se dirige a los dos hombres que había mandado de incógnitos y les pregunta: "Compañero, ustedes no creerán en vampiros, ¿cierto?" Para su sorpresa, ellos responden que si creen. Luego se enfrenta a la cámara y le pregunta "¿Y ustedes?"

Reparto

 Bela Lugosi
 Frieda Inescort
 Nina Foch
 Miles Mander
 Roland Varno
 Matt Willis

En la Cultura Popular
Esta película se menciona en el episodio #104 de la serie Sanford and Son # 104 ("El TV Addicto") donde Fred G. Sanford está mirando un programa de televisión con su amigo Grady Wilson. La película es mencionada y Grady dice que hay un final sorpresa a lo que Fred dice señala que le gustan los finales sorpresa. A continuación, Grady le dice "si te gustan los finales sorpresa, chico realmente va a gustarte este." y pasa a contarle el final, lo que enfurece a Fred. En ese momento, Fred arroja un plato de patatas fritas en cabeza de Grady para mostrar su consternación por haberle estropeado el final sorpresa de la película. Los primeros planos de la película, que muestran al hombre lobo caminando a través de un cementerio, son usados en el videoclip de "The number of the beast" canción de álbum de 1982 de la banda inglesa Iron Maiden.

Enlaces externos

Películas de terror de Estados Unidos

Cine de Estados Unidos
Películas de 1944
Películas de licantropía
Películas de vampiros
Béla Lugosi

El regreso del vampiro


Le lycée Saint-Jean est un établissement d'enseignement privé catholique sous contrat d'association avec l'État, intégré à l'ensemble scolaire Saint-Joseph de Lectoure. Il est doté d'un internat mixte pour ses élèves.

Histoire
Sous le Second Empire, les Frères des écoles chrétiennes fondent à Lectoure une école pour garçons qui deviendra l'actuel collège Saint-Joseph. Au début du  siècle, les lois d'interdiction de l'enseignement congréganiste et de séparation de l'Église et de l'État les contraignent à quitter la ville.

En 1906, l'abbé Tournier ouvre une école primaire, et fait de Saint-Joseph une école secondaire préparant au baccalauréat en 1936.

De 1949 à 1960, l'ensemble scolaire connaît une situation matérielle difficile, avant que les premiers contrats avec l'État ne permettent des conditions d'exercice plus décentes. En 1962, les écoles de garçons et de filles fusionnent.

Le lycée Saint-Jean sous sa forme actuelle est créé en 1966, sous la direction de Pierre Gardeil, homme de lettres et philosophe proche de René Girard et de Michel Serres. Le chœur de Saint-Jean est fondé en 1970 sous son impulsion, avec le concours du chanteur Roland Fornerod.

Effectifs
En 2021, le lycée comptait 213 élèves dont 120 internes.

Enseignement
L'établissement propose les trois filières du baccalauréat général : la filière Littéraire (L), la filière Économique et Sociale (ES), et la filière Scientifique (S) option SVT. Il propose également une section binationale français et espagnol BachiBac.

En outre, il propose trois langues vivantes que sont l'allemand, l'anglais et l'espagnol, une sections européenne (espagnol), et des enseignements facultatifs tels que le latin.

Plusieurs activités et associations sont ouvertes aux élèves, comme l'association sportive de rugby, le groupe choral de la Maîtrise Saint-Joseph ainsi que plusieurs ateliers intellectuels et artistiques.

Classement du lycée
En 2012, l'établissement est classé meilleur lycée de France d'après L'Étudiant. Le classement s'établit alors sur deux critères : le taux de réussite au bac, la proportion d'élèves de première qui obtient le baccalauréat en ayant fait les deux dernières années de leur scolarité dans l'établissement. En comptabilisant la valeur ajoutée (calculée à partir de l'origine sociale des élèves, de leur âge et de leurs résultats au diplôme national du brevet), le lycée se classe septième au niveau départemental avec un taux de réussite de 97% au baccalauréat en 2021.

Personnalités liées à l'établissement

 Jean-François Gardeil (né en 1955)
 Béatrice Uria-Monzon (née en 1963)
 Eugénie Bastié (née en 1991)

Notes et références

Liens externes
 Site officiel

Lectoure Saint-Jean
Lectoure

Lycée Saint-Jean (Lectoure)


Lothar Deeg (* 26. November 1965 in Bad Mergentheim) ist ein deutscher Journalist und Autor. Er lebt und arbeitet in Russland.

Leben
Deeg studierte an der Ludwig-Maximilians-Universität München mit dem Abschluss Diplom-Journalist und absolvierte eine weitere Ausbildung an der Deutschen Journalistenschule. Er lebt in St. Petersburg.

Seine journalistische Laufbahn begann er 1991 im Ringier Verlag, wo er bis 1993 als Redakteur beim Fliegermagazin arbeitete. In dieser Zeit reiste er durch den Russischen Fernen Osten, lernte nach der Rückkehr die russische Sprache an der Volkshochschule und zog 2004 nach Sankt Petersburg. Von dort aus arbeitet er für deutschsprachige Medien.

Kunst & Albers Wladiwostok
1996 veröffentlichte er in Deutschland das Buch Kunst & Albers Wladiwostok. Es erzählt die Geschichte des deutschen Handelshauses Kunst und Albers im russischen Fernen Osten 1864–1924. 2002 erschien es auch in russischer Sprache in der Übersetzung von Elena Krepak. 2012 wurde das Buch in Wladiwostok vom Verlag der dortigen Fernöstlichen Föderalen Universität (FEFU) in russischer und englischer Sprache in einer überarbeiteten Fassung neu aufgelegt. In Deutschland erschien das Werk kurz darauf ebenfalls in einer inhaltlich ergänzten neuen Version unter dem Titel Kunst & Albers. Die Kaufhauskönige von Wladiwostok. Aufstieg und Untergang eines deutschen Handelshauses jenseits von Sibirien.

Deutschsprachige Medien
Von 2003 bis 2015 war Deeg Redakteur der deutschsprachigen Internetzeitung Russland-Aktuell, danach war er bis 2019 bei russland.RU beschäftigt. Daneben war er von 2005 bis 2007 Chefredakteur der St. Petersburgischen Zeitung. Einen Marco-Polo-Reiseführer über Sankt Petersburg veröffentlichte er 2008. 2011 erschien von ihm das gemeinsam mit Susanne Brammerloh verfasste Buch Kulturschock Russland. Brammerloh arbeitete gemeinsam mit ihm bei Russland Aktuell und bei russland.RU. Deeg berichtet aus Russland für deutsche, schweizerische und österreichische Zeitungen, für Fachzeitschriften sowie für Hörfunk und Fernsehen.

Deeg ist mit einer St. Petersburgerin verheiratet und hat einen Sohn.

Veröffentlichungen
  Kunst & Albers Wladiwostok. Die Geschichte eines deutschen Handelshauses im russischen Fernen Osten (1864–1924) . Klartext Verlag, Essen 1996 ISBN 3-88474-514-X
  St. Petersburg. Reisen mit Insider-Tipps. MairDumont, Ostfildern 2009 ISBN 978-3-8297-0557-8
  Kulturschock Russland (mit Co-Autorin Susanne Brammerloh) Reise Know-How Verlag, Bielefeld 2011 ISBN 978-3-8317-1031-7
  Kunst & Albers. Die Kaufhauskönige von Wladiwostok. Aufstieg und Untergang eines deutschen Handelshauses jenseits von Sibirien . Klartext Verlag, Essen 2012 ISBN 978-3-8375-0764-5

Weblinks

 Biografie bei Russland-Aktuell
 Lothar Deeg  bei kressreport

Einzelnachweise

Journalist (Deutschland)
Chefredakteur
Sachbuchautor
Reiseliteratur
Deutscher
Geboren 1965
Mann
Medien (Russland)

Lothar Deeg


Jurij Hudolin (Ljubljana, 29. svibnja 1973.) je pisac, urednik, kolumnist, scenarist i prevoditelj.

Životopis
Maturirao je u Ljubljani, gdje je na Filozofskom fakultetu studirao književnost i srpski/hrvatski jezik. Sedam je godina živio u Pavićinima, malom selu pokraj Pule. Sada živi u Ljubljani.

Djelovanje
Prvu zbirku pjesama Ako je laž kralj (1991.) objavio je s osamnaest godina. Zbirka Govori žena bila je proglašena najboljom knjigom godine po izboru časopisa Playboy (2002.), a posljednja nominacija za nagradu je za zbirku Ćekanje revolucije i mudrosti (Veronikina nagrada 2014.).

Zbirke pjesama prevedene su mu na engleski, češki, mađarski, hrvatski, makedonski, albanski i srpski jezik, a revialno u tridesetak jezika.

Prvi roman Obijest je objavio 2005., a slijede mu romani Pastorak (2008.), Hodač po žici (2011.) te Ingrid Rosenfeld (2013.), Osnove ljubavi i zla (2016.), Trst via Ljubljana (2017.) i Ljubljanske ulice (2018.).

Roman Obijest uvršten je među deset najboljih knjiga po izboru tjednika Mladina za 2005. godinu, a roman Ingrid Rosenfeld bio je nominiran za nagrad Kresnik za roman godine.

Romani su mu prevođeni na engleski, njemački, makedonski, albanski, srpski i hrvatski jezik.

Na slovenski preveo je knjige Miljenka Jergovića, Damira Karakaša, Igora Štiksa, Dubravke Ugrešić, Damira Šodana, Draga Glamuzine, Miroslava Mičanovića, Branka Čegeca, Mileta Stojića, Ljubomira Djurkovića, Jasmina Imamovića, Zdravka Kecmana, Igora Marojevića, Damira Avdića, Roberta Perišića, Tomislava Markovića, Marka Pogačara, Ivana Sršena idr.

Bio je kolumnist Dela, Dnevnika, Večera, Televizije Slovenija, Mladine. 2004. izdao je zbirku novinskih kolumni Ostavi ti to.

Za Televiziju Slovenija napisao petnaestak scenarija, među kojima je najpoznatiji te nagrađivan kod kuče i u inozemstvu film o nogometašu Milku Djurovskom, a snimio je i dokumentarni film o najboljem slovenskom nogometašu Zlatku Zahoviču.

Urednik je u časopisu Apokalipsa. Urednik je desetak antologija poezije iz kanona svjetske književnosti. Član je Društva slovenskih pisaca, Društva slovenskih prevoditelja. Dobitnik više domaćih i stranih literarnih stipendija.

Bibliografija (izbor)

Zbirke pjesama
 Če je laž kralj/Ako je laž kralj (1991.)
 Ajdbog in ptičvolkkača/Bog i pticavukzmija (1992.)
 Bestije (1993.)
 Divjanje/Divljanje (1994.)
 Prividi nemirnega čudaka/Prividi nemirnog luđaka (1998.)
 Govori ženska/Govori žena (2001.)
 Ljubezni/Ljubavi (2008.)
 Čakanje revolucije in modrosti/Čekanje revolucije i mudrosti (2013.)
 Prištinski dnevnik (2015.)
 Pudak in Rosenmind/Pudak i Rosenmind (2018.)

Romani
 Objestnost/Obijest (2005.)
 Pastorek/Pastorak (roman) (2008.)
 Vrvohodec/Hodač po žici (2011.)
 Ingrid Rosenfeld (2014.)
 Osnove ljubezni in zla/Temelji ljubavi i zla (2016.)
 Trst via Ljubljana (2017.)
 Ljubljanske ulice (2018.)
 O smehu Zlatka Čordića/O smijehu Zlataka Čordića (biografski esej) (2019.)
 Samohodec (biografski roman) (2020.)
 Čas lepih žensk (2023.)
 Velika in moški spol (2023.)

Izvori

Slovenski pjesnici
Slovenski književnici
Slovenski publicisti
Prevoditelji

Jurij Hudolin


آلبيركس نيغاتا،  هو نادي كرة قدم ياباني يلعب في دوري الدرجة الأولى الياباني]. تأسس عام 1955. وهو النادي الأساسي في مدينة نييغاتا.

أهم اللاعبين الذين لعبوا للنادي خلال تاريخه
  أوسياس
  برونو كورتيز
  مايكل فيتزجيرالد

وصلة خارجية
 الموقع الرسمي

مراجع

أندية الدوري الياباني
أندية كرة قدم أسست في 1955
أندية كرة قدم في اليابان
أندية متعددة الرياضات في اليابان
تأسيسات سنة 1955 في اليابان
فرق رياضية في محافظة نييغاتا
قوالب تشكيلات أندية كرة قدم يابانية

آلبيركس نيغاتا


They Don't Care About Us, Amerikalı sanatçı Michael Jackson'un 1995 tarihli HIStory isimli albümünden ABD'de çıkan üçüncü, Avrupa'da ise çıkan dördüncü teklidir. Şarkı, hem sözleri hem de orijinal videosu sebebiyle tartışmalara konu olmuştur. Şarkının sözleri, bestesi ve üretimi Michael Jackson'a aittir.

Şarkı hakkında
Şarkının asıl sürümündeki bazı ifadeler Jackson'un anti-Semitist olduğunun ileri sürülmesine yol açtı. Bununla birlikte Jackson iddiaları reddetmiş ve daha sonra Amerikan Anti-İftira Birliği'ne (Anti-Defamation League, ADL) gönderdiği mektupla konuya açıklık getirmeye çalışmış, şarkıdaki sözlerle genel olarak ırkçılığı ve ırk bazlı nefretini kınamaya çalıştığını ifade etmiştir.

Ayrıca Jackson klibinde eleştirdiği ve ayinlerinden bir kesit ortaya koyduğu Ku Klux Klan'dan korkmadığını da açıkça belirtmiştir.Sanatçı ayrıca ikinci kez şarkıları vasıtasıyla örgüte gönderme yapmıştır. (İlki 1991 yılındaki Black or White)

Bununla birlikte baskılar azalmamıştır ve Jackson iyi niyetinin göstergesi olarak HIStory albümünü piyasadan çekip, tartışmalı sözleri değiştirdikten sonra masrafa katlanarak albümü tekrar piyasaya sürmüştür.

Canlı Performansları
şarkı HIStory turnesinin üç şarkılık açılış introsu içinde yer almıştır. Michael Jackson'ın Temmuz 2009'da Londra'da düzenleyeceği This Is It turnesinin şarkı listesinde de yer alan şarkı, Jackson'ın ölümünden iki gün önceki provalarda söylenmiştir. ve prova Belgesel Filminde yayınlanmıştır

Şarkının videosu
Şarkının orijinal videosunda Jackson bir hapishanede şarkıyı söylerken gözükmektedir. Bunun yanı sıra şiddet içeren çeşitli gerçek görüntüler de videoda bulunmaktadır. Bu sebeple MTV videoyu yayım listesinden şiddet içerikli görüntüler barındırdığı sebebiyle kaldırmıştır. Bunun üzerine Jackson ve video yönetmeni Spike Lee videonun Brezilya'da geçen farklı bir sürümünü üretmişlerdir.

Listeler

Kaynakça

Michael Jackson şarkıları
1996 şarkıları
1990'larda İngilizce şarkılar

They Don't Care About Us


«Gerardo Rodríguez» -conjunto del nombre propio Gerardo y el apellido Rodríguez- puede referirse a:

Personajes
 Carlos Gerardo Rodríguez Serrano (1985-), futbolista mexicano;
 Gerardo Rodríguez (s/d-1961), actor argentino de cine;
 Gerardo Rodríguez B., presentador, locutor y productor venezolano;
Gerardo E. Rodríguez, músico y productor discográfico cubanoestadounidense.

Gerardo Rodríguez


Leyland Trucks Limited poznatiji kao Leyland Trucks je britanska automobilska industrija koja je specijalizirana za proizvodnju kamiona. Sjedište tvrtke i glavni proizvodni pogon nalaze se u istoimenom gradu Leylandu. Proizvodni program se temelji na Dafovim modelima te je centar PACCAR-ove grupacije na području dizajniranja, razvoja i proizvodnje lakih i srednjih kamiona.

Oko 50% proizvodnje je namijenjeno izvozu na tržištu EU i širom svijeta.

Povijest

Razdoblje od početka do 2. svj. rata
Povijest ove tvrtke seže u 1896. godinu kada su James Sumner i Henry Spurrier zajedno osnovali The Lancashire Steam Motor Company koji je proizveo svoje prvo vozilo na parni pogon. Već sljedeće godine vozilo je odvedeno u Manchester kod Kraljevskog poljoprivrednog društva za potrebe testiranja u vezi s nabavom samohodnih vozila. Taj prototip je osvojio srebrnu medalju te je uslijedio uspjeh mlade tvrtke u vidu izvoza parnih vozila u tadašnji Cejlon (danas poznatiji kao Šri Lanka).

Prvo vozilo s benzinskim motorom proizvedeno je 1904. pod nazivom "svinja" a godinu potom prodan je prvi autobus za potrebe javnog prijevoza u Londonu. Do izbijanja Prvog svjetskog rata tvrtka je imala 1500 zaposlenika te je do tada proizvela 1275 vozila s benzinskim i 415 vozila s parnim pogonom. Spomenuti rat bio je značajan za Leyland Motors koji se koncentrirao na proizvodnju vozila za britansku vojsku. Završetkom rata tvrtka je stekla bivšu tvornicu zrakoplova u Kingston upon Thamesu. Ondje se krenulo s poslom obnove istrošenih Leylandovih vozila koje je koristila vojska a cilj je bio njihova prodaja civilnom tržištu.

Krajem 1920-ih na tržište izlaze neki od legendarnih Leylandovih modela autobusa i kamiona pod zajedničkim nazivom Leyland Zoo odnosno kao Lion, Lioness, Llama, Leveret, Tiger, Terrier, Badger, Beaver, Bull, Bison i Buffalo kao i modeli s neživotinjskim nazivom kao Leviathon, Titan i Titanic. Oni su tvrtci vratili prosperitet nakon krize tijekom početka desetljeća.

Tijekom 1930-ih nastavilo se s razvojem dobro prihvaćenih modela Hippo, Rhino, Octopus i Buffalo. Također, dobro su prihvaćeni trolejbusi i vatrogasna vozila koja su uvedena u proizvodnju. Također, tvrtka je razvila i vlastite dizelske motore čime su odbrojani dani benzinskim motorima na civilnim vozilima.

Leyland je imao i "tajnu" tvornicu tenkova koja ih je počela proizvoditi izbijanjem 2. svjetskog rata. Međutim, Nijemci su znali za nju tako da je bila podvrgnuta konstantim bombardiranjima u prvim godinama rata. U tom ratnom razdoblju tvornica je imala 11.000 zaposlenika koji su proizveli 9.000 vozila, 3.000 tenkova, 10.000 tenkovskih motora i veliku količinu streljiva. Do kraja rata Leyland se proširio kao tvrtka a to razdoblje se zove "zlatnim dobom cestovnog prijevoza". Predratni modeli zamijenjeni su onima s modernim dizajnom te su razvijeni novi kamioni i autobusi (npr. kamion Comet).

Poslijeratno razdoblje
Leyland Motors je obilježio 1950-e masovnom ekspanzijom te kupnjom domaćih auto-kompanija Scammell Lorries i Albion Motors. Tvrtka postaje vodeći britanski izvoznik u toj branši. 1958. godine razvijen je revolucionarni double-decker autobus Atlantean a njegov utjecaj prisutan je i danas. Leyland je dao doprinos i kamionskom dizajnu kabina kada je 1964. lansirana kabina Ergomatic koja je zamijenila postojeću Vista-Vue. Ergomatic kabina je dizajnirana na način da pruži vozaču najbolju kombinaciju sigurnosti, komfora i učinkovite uporabe prostora. Kabina je imala mogućnost naginjanja prema naprijed čime se izlaže motor, omogućavajući bolji pristup (za razliku od prijašnjih fiksih kabina). O kvaliteti Ergomatica govori činjenica da se ugrađivao u neke Leylandove modele do 1981.

Leyland Trucks danas
Tijekom današnjeg razdoblja, Leyland je jedan od vodećih europskih proizvođača kamiona. Tako je tvrtka početkom prosinca 2015. proslavila proizvodnju jubilarnog 400.000-og kamiona, preciznije DAF-ovog modela XF 460 FTP. Prilikom svečane ceremonije, vozilo je predano krajnjem kupcu, Steveu Mattinsonu, menadžeru tvrtke Carr's Flour of Silloth iz engleske grofovije Cumbrije.

Također, u razdoblju od listopada do prosinca iste godine, u obilasku pogona tvrtke bilo je oko 550 potencijalnih kupaca i dilera motornim vozilima. Prema riječima direktora kompanije Bryana Sitka, "Leyland Trucks ima dugu povijest dizajniranja i proizvodnje vozila čime Leyland doslovno gradi Britaniju stvarajući pozitivni doprinos gospodarstvu Ujedinjenog Kraljevstva".

Suradnja s DAF-om, propast i uskrsnuće
Tijekom 1950-ih nizozemski konkurent DAF otvara tvornicu Geldropseweg u Eindhovenu s proizvodnim kapacitetom od deset do dvanaest kamiona tjedno. Tadašnji Leyland Motors prodaje mu licencu za proizvodnju svojih motora. Tako je Dafova serija 2000 imala Leylandove 11,1 litarske motore.

Suradnja ova dva proizvođača evoluirala je 1987. godine kada je osnovana joint venture tvrtka pod nazivom DAF NV. U njoj su Nizozemci imali 60% a Rover 40% udjela vlasništva. Ipak, 1993. dolazi do kolapsa na tržištu komercijalnih kamiona, posebice u Velikoj Britaniji. To je u velikoj mjeri pogodilo i DAF koji je iznimno ovisio o ondašnjem tržištu na kojem je imao visoki udio. Zbog tih glavnih faktora DAF proglašava bankrot. Ipak, vodeći menadžeri tvrtke otkupljuju danski dio DAF-a i engleski Leyland te tako spašavaju oslabljeni DAF od potpunog potonuća. Zbog toga je kroz nekoliko tjedana formirana nova tvrtka - DAF Trucks NV.

PACCAR, vodeća američka grupacija koja se također bavi proizvodnjom teretnih vozila je 1998. preuzela Leyland Trucks čime mu je osigurana sigurnija budućnost.

Izvori

Vanjske poveznice
Povijest Leyland Trucksa

Britanski proizvođači cestovnih vozila
Proizvođači kamiona

Leyland Trucks


Steinenbühl ist ein Ortsname:
 Steinenbühl (Bühlerzell), Weiler der Gemeinde Bühlerzell im Landkreis Schwäbisch Hall, Baden-Württemberg
 Steinenbühl (Untersiggenthal), Weiler der Gemeinde Untersiggenthal im Bezirk Baden, Kanton Aargau

Siehe auch:
 Steinabühl
 Steinbühl

Steinenbühl


An Anthurium maricense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Marcus A. Nadruz ngan Simon Joseph Mayo. An Anthurium maricense in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium maricense


سعدون مسلسل بحريني مميز من إخراج احمد يعقوب المقلة وعرض على قناة البحرين. عُرض لأول مرة عام 1998.

الشخصيات

 جمعان الرويعي:سعدون
 احمد مجلي :جسمان
 هدى سلطان:أم سعدون
 زينب العسكري: سلوى
 يوسف بوهلول : حسين
 حميد مراد: سالم
 علي الغرير: مهدي
 مبارك خميس: مبارك
 أمينة القفاص: جدة مهدي
 عبد الله وليد: أبو جسمان
 إبراهيم بحر: أستاذ إبراهيم
 أحمد عيسى: عم مهدي
 غادة الفيحاني: أخت أستاذ إبراهيم
 عبد الله ملك: الذي يشارك عم مهدي في المشاريع والتجارة
 أحمد مبارك: السكران
 فاطمة عبد الرحيم: زهراء
 عبد الله سويد، محمد القفاص: الأصدقاء في المسلسل الذين يضربون مهدي

مراجع

مسلسلات تلفزيونية بحرينية

سعدون (مسلسل)


Santa Prisca und San Sebastián (meist nur Santa Prisca) ist eine Kirche in der mexikanischen Stadt Taxco de Alarcón im Norden des Bundesstaates Guerrero. Sie ist für ihre spätbarocke Kolonialarchitektur bekannt und zählt zu den schönsten Kirchen Lateinamerikas. Sie steht seit dem Jahr 2001 auf der Tentativliste des UNESCO-Welterbes.

Baugeschichte und Weihe
Im Jahr 1751 gab José de la Borda, der in der Umgebung von Taxco mehrere Silberminen besaß und mit ihnen ein Vermögen gemacht hatte, den Auftrag zum Bau der Kirche, den er komplett aus seinem eigenen Vermögen finanzierte. Die im selben Jahr von den besten Architekten, Malern und Bildhauern des Landes begonnenen Arbeiten erstreckten sich über einen Zeitraum von sieben Jahren. Im Jahr 1758 wurde die Kirche am 15. März 1759 vom Erzbischof von Manila, Manuel Antonio Rojo del Río Lubián y Vieyra, geweiht und unter den Schutz der Heiligen Santa Prisca und San Sebastián gestellt, deren Figuren die Seiten des Hauptaltars flankieren.

Architektur
Die Kirche befindet sich direkt am Zócalo (Plaza Borda), dem Hauptplatz im Stadtzentrum. Sie besteht aus rosarotem Sandstein und ist sowohl im Äußeren als auch in der Innenausstattung ein bedeutendes Beispiel für den reich verzierten barocken Stil des Churriguerismus. Als Architekt wird der spanischstämmige Cayetano de Sigüenza genannt, aber auch von einem Diego Durán Berruecos ist die Rede.

Die oberen Hälften der ca. 95 m hohen Zwillingstürme ebenso wie das nach Westen ausgerichtete Eingangsportal sind mit kunstvollen Bildhauerarbeiten, Skulpturen, Säulen und Ornamenten geschmückt. Unmittelbar über dem Haupteingang befindet sich ein Relief der Taufe Jesu, die symbolisch zum Aufstieg ins ewige Leben führt und im konkreten Fall den Aufstieg ins Innere der Kirche bedeutet.

Das Innere der Kirche ist einschiffig, verfügt aber über mehrere Seitenkapellen; die Vierung ist von einer auf einem durchfensterten Tambour ruhenden, aber insgesamt eher schmucklosen Kuppel bedeckt.

Ausstattung
Das Innere der Kirche ist mit einer ganzen Reihe von überaus prächtigen vergoldeten Altären im Churriguera-Stil ausgestattet, als deren Schöpfer die als Waisenkinder spanischer Eltern in Mexiko geborenen und aufgewachsenen Isidoro Vicente de Balbás († 1783) und sein Bruder Luis gelten. Die Orgel stammt aus derselben Zeit. Darüber hinaus beherbergt die Sakristei der Kirche eine Galerie bedeutender Persönlichkeiten der Geschichte von Taxco sowie zwei Gemälde von Miguel Cabrera, dem bedeutendsten mexikanischen Maler im 18. Jahrhundert,.

Weblinks

 Taxco, Santa Prisca – Fotos + Infos (spanisch)
 Taxco, Santa Prisca – Fotos + Infos (englisch)

Einzelnachweise

Kirchengebäude in Mexiko
Taxco
Taxco
Taxco
Erbaut in den 1750er Jahren
Religion (Bundesstaat Guerrero)
Kirchengebäude in Nordamerika
Bauwerk im Bundesstaat Guerrero
Taxco

Santa Prisca (Taxco)


Midnapore oriental (en bengalí: পূর্ব মেদিনীপুর জেলা) es un distrito de la India en el estado de Bengala Occidental. Código ISO: IN.WB.PU.

Comprende una superficie de 4 736 km².

El centro administrativo es la ciudad de Tamluk.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 5 094 238 habitantes, de los cuales 2 463 244 eran mujeres y 2 631 094 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Midnapore oriental

Distrito de Midnapore oriental


Stepinac: kardinal i njegova savjest  je hrvatski dokumentarni film iz 2020. godine autorice Višnje Starešine. Snimljen je u produkciji Interfilma i Hrvatskoga katoličkog sveučilišta. Film je priča o Alojziju Stepincu. Hrvatsko katoličko sveučilište je u ovom projektu jer je blaženi kardinal Stepinac i zaštitnik ovoga Sveučilišta. Film je pripovijest o životu Alojzija Stepinca, o tome kako se kao čovjek i zagrebački nadbiskup nosio s najvećim izazovima 20. stoljeća, o globalnom i univerzalnom značenju njegova djela, o razlozima neprihvaćanja njegovog lika i djela koje ga prate do današnjih dana, o relevantnosti njegova primjera i univerzalnosti njegovih poruka u današnjem vremenu. Film je preveden na engleski jezik. Javnosti je film predstavljen 8. veljače u 20 sati u Hrvatskom narodnom kazalištu u Zagrebu.

Sugovornici u filmu su Ivo Banac, Josip Bozanić, Naida-Mihal Brandl, Stephen Buckley, Thomas Collins, Ruth Dajč Perl, Davor Derenčinović, Stanisław Dziwisz, Nikola Eterović, Esther Gitman, Robin Harris, Jure Krišto, Dror Levanon, Haya Levanon, Quentin McCauley, Josip Mrzljak, Vjekoslav Pečevski, Danilo Petrović, Mychal Riccio, Đurđa Šimecki, Alfons Torbar i Rafaela Žilavec.

Film je svečanu premijeru imao na Pulskom filmskom festivalu u srpnju 2020. Prikazan je i na poljskom Festivalu Niepokorni Niezłomni Wyklęci. Tijekom rujna i listopada 2020., film se prikazivao u 26 kinodvorana Cinestara u Hrvatskoj.  Na Stepinčevo 2021. prikazan je i na HRT-u. Odlukom Ministarstva znanosti i obrazovanja uvršten je u predložene obrazovne nastavne sadržaje za kurikul povijesti u srednjim školama.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi
Alojzije Stepinac

Stepinac: kardinal i njegova savjest


La gare de Louviers est une gare ferroviaire, fermée, des lignes de Saint-Georges-Motel à Grand-Quevilly et de Saint-Pierre-du-Vauvray à Louviers, située sur le territoire de la commune de Louviers, dans le département de l'Eure en région Normandie.

Situation ferroviaire
Établie à  d'altitude, la gare de Louviers était située au point kilométrique (PK) 70,179 de la ligne de Saint-Georges-Motel à Grand-Quevilly, entre la gare d'Acquigny et la halte de Saint-Germain ; elle était aussi le terminus de la ligne de Saint-Pierre-du-Vauvray à Louviers, située au point kilométrique (PK) 113,9, après la gare du Vaudreuil - Saint-Étienne.

Elle disposait de 7 voies et de 2 quais ; seules 3 voies subsistent aujourd'hui.

Histoire
La ligne de Saint-Pierre-du-Vauvray à Louviers a été déclarée d'intérêt public le , et a été mise en service le , incluant la gare de Louviers. La ville fut ainsi reliée aux gares de Paris-Saint-Lazare et de Rouen-Rive-Droite, par la connexion entre cette ligne et celle de Paris-Saint-Lazare au Havre en gare de Saint-Pierre-du-Vauvray. La ligne de Saint-Georges-Motel à Grand-Quevilly fut déclarée d'utilité publique le  et mise en service entre Louviers et Acquigny le , et entre Louviers et Caudebec-lès-Elbeuf le  ; Louviers est ainsi reliée à la gare d'Évreux-Ville, et il faut attendre le  pour qu'elle soit reliée à la gare de Rouen-Orléans, et le  pour qu'elle le soit à la gare d'Évreux-Embranchement.

Le service voyageurs est supprimé entre Louviers et Elbeuf-Ville le , et entre Bueil et Louviers le . Le 27 novembre 1969, il est supprimé sur la ligne de Saint-Pierre-du-Vauvray à Louviers. La gare fut utilisée quelque temps pour le service marchandises. Un arrêt de bus fut établi à 450 mètres sous le nom de Louviers - Porte-de-l'Eau. Il desservit une ligne de car TER SNCF reliant Rouen à Évreux en remplacement de la ligne de train disparue.

Patrimoine ferroviaire

Le bâtiment voyageurs d'origine est toujours présent, réaffecté, il est devenu une salle de concerts communale en 2000, sous le nom de « La gare aux musiques ».

Projet
La région Normandie souhaite rouvrir une ligne de train reliant Louviers à Rouen d'ici 2027 en trente-trois minutes, qui desservirait les gares de Sotteville, d'Oissel, de Val-de-Reuil, de Pont-de-l'Arche et de Louviers. Le nouvel arrêt à Louviers sera une halte située un peu avant l'ancien bâtiment voyageurs réaffecté.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en France
 Ligne de Saint-Georges-Motel à Grand-Quevilly
 Ligne de Saint-Pierre-du-Vauvray à Louviers

Liens externes

Gare mise en service en 1867
Gare fermée dans l'Eure
Gare

Gare de Louviers


A Cláusula de Livre Exercício acompanha a Cláusula de Estabelecimento da Primeira Emenda à Constituição dos Estados Unidos. A Cláusula de Estabelecimento e a Cláusula de Livre Exercício juntas dizem:

O exercício livre é a liberdade das pessoas de alcançar, manter, praticar e mudar crenças livremente de acordo com os ditames da consciência. A Cláusula de Livre Exercício proíbe a interferência do governo na crença religiosa e, dentro dos limites, na prática religiosa. A aceitação de qualquer credo ou a prática de qualquer forma de culto não pode ser compelida por leis, porque, conforme declarado pela Suprema Corte em Braunfeld v. Brown, a liberdade de manter crenças e opiniões religiosas é absoluta. A legislação federal ou estadual não pode, portanto, tornar crime manter qualquer crença ou opinião religiosa devido à Cláusula de Livre Exercício. A legislação dos Estados Unidos ou de qualquer estado constituinte dos Estados Unidos que obrigue qualquer pessoa a abraçar qualquer crença religiosa ou a dizer ou acreditar em qualquer coisa em conflito com seus princípios religiosos também é proibida pela Cláusula de Livre Exercício.

Constituição dos Estados Unidos

Cláusula de Livre Exercício


Deniz kayağı ya da deniz kanosu (), göl, körfez ve deniz gibi açık sularda kürek çekme sporu için geliştirilmiş Eskimo kayığı.

Görünüm olarak Eskimo kayaklarının aynısıdır. Ortasında (kayak kokpiti) kürek çeken kişinin oturabileceği ve içine bacakları öne doğru uzatarak yerleşebileceği şekildedir. İçine su girmesini önlemek amacıyla, vücudu saran ve kanonun kenarlarından gelen özel bir etek giyilir. Böylelikle hem suya olabildiğince yakın hem de hiç ıslanmadan uzun yollar katedilebilir. Kompozit, cam elyafı, plastik, ahşap, kontrplak veya bez kullanılarak üretilit. Üzerinde bulunan özel su geçirmez kapaklı bagajlar sayesinde ise deniz üzerinde uzun süre seyahat olanağı sağlar. Devrilip suya batınca bir dizi kürek ve vücut hareketiyle yeniden düz konuma gelinir ve bu harekete kayak dönümü ya da Eskimo dönümü denir.

Gelişen teknoloji sayesinde çeşitli malzemelerden ve bazı plastik türlerinden imal edilmeye başlanan deniz kayağı birçok ülkede insanların ilgi alanı ve ticari faaliyet konusudur. Olimpiyat Oyunlarına girebilecek kadar sportif bir faaliyet olarak görülmüştür. Türkiye'de henüz başlangıç aşamasında girişimler vardır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Su sporları

Deniz kayağı


NGC 348 este o galaxie spirală situată în constelația Phoenix. A fost descoperită în 3 octombrie 1834 de către John Herschel.

Note

Vezi și

 NGC 347
 NGC 349

Legături externe

 NGC 348 pe WikiSky
 NGC 348 pe spider.seds.org

Galaxii spirale
Obiecte NGC
Constelația Phoenix
Obiecte astronomice descoperite în 1834
Obiecte astronomice descoperite de John Herschel

NGC 348


شركة كاموف  هي شركة لصناعة الطائرات المروحية الروسية. تم تأسيسها من قبل نيكولاي إليتش كاموف، الذي بدأ بناء أول طائرة مروحية عام 1929، جنبا إلى جنب مع ن. ك. سكرجينسكي. حتى 1940s، قاموا بتصنيع العديد من الطائرات بما في ذلك طراز 3-A-7 الوحيدة المسلحة في العالم والتي شهدت بشكل محدود عمليات قتالية. ومنذ ذلك الحين، تخصصت كاموف في تصميم طائرات هليكوبتر مدمجة ذات دوار متحد المحور مناسبة لخدمة البحرية وعمليات عالية السرعة.
وفي عام 1974 ترأس سيرغي ميخييف مكتب كاموف للتصاميم. وتحول المكتب وشركة «كاموف» فيما بعد تحت اشرافه إلى شركة معترف بها في العالم باسره وأصبحت ثروة وطنية وفخرا للشعب الروسي. وقامت الشركة بتصميم وصنع مروحيات مثل «كا- بي اس27» الخاصة بالإنقاذ و«كا – 29» للنقل والقتال و«كا-31» الخاص بالرصد الرإداري التي يتم تصديرها إلى الصين. وسمحت تجربة صنع المروحيات ذات المروحتين العموديتين بتصميم مروحية ذات مقعد واحد للقوات البحرية، وهي المروحية «كا-50» ونموذجها المطور «كا-52» بصفتها مروحية للقتال والاستطلاع.
ومن الإنجازات الجديدة للشركة المروحية المتعددة الأغراض من طراز «كا-226» التي تعد أول طائرة سوفيتية حصلت على ترخيص أمريكي يثبت انها تتفق والمقاييس الجوية الأمريكية تماما. وتخصص المروحية لنقل 8 اشخاص أو الحمولة حتى 1500 كيلوغرام. وتستطيع المروحية الاستمرار في التحليق في حال تعطل أحد محركيها، الامر الذي يضمن سلامة استخدامها.
تم تحت اشراف كاموف تشكيل مدرسة لتصميم المروحيات ذات المروحتين العموديتين التي تتصف بالقابلية الفائقة للمناورة في الأبعاد الصغيرة والسرعة وسهولة القيادة.

تصاميم مستقبلية
تصميم مروحية من طراز «كا-92» يمكن ان تبلغ سرعة قصوى لا تقل عن 460 كم في السرعة، علما ان سرعة غالبية المروحيات الحديثة لا تزيد عن 250 – 270 كم في الساعة. وسيكون وزن المروحية «كا-92» لدى الإقلاع 16 طنا ويمكن ان تنقل 30 راكبا على مسافة حتى 1400 كيلومتر.

وصلات خارجية

مراجع

شركات صناعة المروحيات الروسية
شركات صناعة المروحيات السوفيتية
شركات مقرها في محافظة موسكو
علامات تجارية روسية

مصنعو طائرات مروحية في روسيا
مصنعو مروحيات
مكاتب تصميم

كاموف


İstanbul Antlaşması, Osmanlı İmparatorluğu ile Rusya arasında imzalanan bir dostluk antlaşmasıdır. Aynı zamanda ilk Osmanlı-Rus dostluk anlaşmasıdır. Osmanlı Devleti ve Rusya, İran'a saldırıp Kuzey Kafkasya'da karşı karşıya gelince İngiltere ve Hollanda'nın araya girmesi ile imzalanmıştır. Bu antlaşmayla olası bir Osmanlı-Rus savaşı önlenerek Safevilerin Kafkaslardaki toprakları Osmanlı Devleti ve Rusya tarafından paylaşılmıştır. Antlaşmanın bazı önemli maddeleri şunlardı:

 Derbent, Bakü Kaleleri ve Dağıstan, Rusya'ya bırakıldı.
 Gence, Karabağ, Tiflis, Revan ve Tebriz Osmanlı Devleti'ne verildi.

Ama İran'da Safevi Şahı I. Hüseyin'in İran'ı istila eden Afganlara esir düşmesiyle yönetimi ele geçiren Avşar Türklerinden Nadir Şah bu antlaşmayı tanımamış ve Osmanlılara savaş açmıştır.

Kaynakça
 Uzunçarşılı, İsmail Hakkı (1955 Son baskı: 5. bas.) Osmanlı Tarihi IV. Cilt 1. Kısım: Karlofça Antlaşmasından XVIII. Yüzyılın Sonlarına Kadar Ankara:Türk Tarih Kurumu ISBN 975-16-0015-4

Osmanlı İmparatorluğu'nun barış antlaşmaları
Rusya barış antlaşmaları
Rus İmparatorluğu antlaşmaları
Gürcistan tarihi
Doğu Azerbaycan Eyaleti tarihi
Batı Azerbaycan Eyaleti tarihi
Tebriz tarihi
Kafkasya tarihi
Gilan Eyaleti tarihi
Erdebil tarihi
Azerbaycan tarihi
Ermenistan tarihi
1724'te Rusya
1720'lerde İran
1724'te Osmanlı İmparatorluğu
1720'lerde antlaşmalar

İstanbul Antlaşması (1724)


Dorodoche () ist eine Person der griechischen Mythologie.

Nach einem Scholion zu Homers Odyssee ist sie die Tochter des Orsilochos und die Gattin des Ikarios, der ein Sohn des Oibalos genannt wird. Mit Ikarios ist Dorodoche die Mutter der Penelope.

Literatur

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie

Dorodoche


Gustave-Lucien Marquerie, né le  à Paris et mort le , est un peintre et professeur de dessin français.

Biographie

Gustave-Lucien Marquerie est le fils de Louis Marquerie et de Marie Antoinette Adamson.

Il entre aux Beaux-arts de Paris en 1842, comme élève de Drolling et de Picot, il devient dessinateur, peintre de genre, et paysagiste. En 1848, il est second grand prix de Rome en peinture et devient l'ami du peintre Paul Baudry.

Il expose au salon de Paris de 1850 à 1880 et obtient une mention honorable en 1857 et 1859.

Il épouse le 4 avril 1867 à la mairie du  arrondissement de Paris, Élisabeth Anasthasie Badu (1820-1896).

Professeur de dessin à l'école municipale du 7e arrondissement de Paris (d'avril 1865 à mai 1898), Marquerie perçoit à 73 ans une allocation viagère de la Ville de Paris.

En 1896, il épouse à Paris en secondes noces Amélie Célestine Becquet.

Il meurt le 20 janvier 1900.

Il eut entre autres pour élèves Georges Moreau de Tours.

Collections publiques

 Dessins préparatoires et figures de concours (1842-1848), Paris, ENSBA.
 Portrait de Pierre-Jean David d'Angers (1856), dessin, musée des beaux-arts d'Angers.
 Portrait de madame Charles Marionneau (1857), huile sur toile, musée des Beaux-Arts de Bordeaux.
 Portrait d'Achille Joyau (1860), huile sur toile, musée d'Arts de Nantes.
 Portrait d'Arthur de La Borderie, 1872, huile sur toile, Musée de Bretagne.

Notes et références

Liens externes

Peintre français du XIXe siècle
Enseignant du XIXe siècle
Élève de l'École nationale supérieure des beaux-arts au XIXe siècle
Naissance en février 1825
Naissance dans l'ancien 4e arrondissement de Paris
Décès en janvier 1900
Décès à 74 ans

Gustave-Lucien Marquerie


Airae bezeichnet in Osttimor:

 ein Ort und Aldeia im Suco Atara, siehe Atara (Atsabe)
 ein Ortsteil des Orts Balibo Vila, siehe Balibo Vila
 ein Ort im Suco Laubono, siehe Laubono

Airae


2001 සැප්තැම්බර් 11න් පසු ලෝකයේ විවිධ රටවල සරණාගතයින් පිළිබඳ ප්‍රතිපත්ති වෙනස් වීම

හැඳින්වීම

2001 සැප්තැම්බර් 11 වන දින ඇමෙරිකාවේ ලෝක වෙළද මධ්‍යස්ථානයට හා පෙංටගනයට එල්ල වූ අල්ඛයිඩා ත්‍රස්ත්‍ර ප්‍රහාරය ලෝක දේශපාලනය නව දිශානතියක් කරා යොමුකළ සිදුවීමක් විය. මෙම සිදුවීමෙහි ඍජු ප්‍රතිඵලයක් වූ‍යේ සරණාගතයන් පිළිබඳ ප්‍රතිපත්ති සැකසීමේ යාණ්ත්‍රණයන් හි ක්ෂණික වෙනසක් ලෝකය පුරා ව්‍යාප්ත වීමයි.එයම ප්‍රධාන වශයෙන් සංක්‍රමණික මෙන්ම දේශපාලන රැකවරණ යන ක්ෂේත්‍ර තුළද එම වෙනස අන්තර්ගත විය.ජාත්‍යන්තර ත්‍රස්ත්‍ර වාදය සමග ඍජුව සම්බන්ධ වන කරුණක් ලෙස සරණාගත හා සංක්‍රමණික ප්‍රතිපත්ති වල පවතින දුර්වළතා වන්හි බළපෑම ප්‍රබල බව විද්වතුන්ගේ මතයයි. මෙහිදී මූලිකව සරණාගතයා යනු කවරෙක්ද යන්න වටහාගත යුතුය.ඒ අනුව 1957 Refugee Convention එකට අනුව

"වර්ගය, ජාතිය,ආගම හෝ එක් සුවිශේෂී සමාජ කණ්ඩායමක සාමාජිකත්වය හෝ දේශපාලන මතය වැනි හේතු කරණකොට ගෙන ඕනෑම තැනැත්තෙකුට වධහිංසා කරයි යන සාධාරණ බිය නිසා, ඔහුතගේ ජාතිය වසනා රටින් පිට සිටින හා එම රටේ ආරක්ෂාව ළබා ගැනීමට අකමැති  ඕනෑම පුද්ගලයෙකු මෙන්ම පුරවැසිභාවය නොමැති නිසා ඔහුගේ සාමාන්‍ය වාසස්ථානයෙන් පිටවී යාමට සිදුවී ඇති නැවත සිය රටට යාමට අකමැති හෝ නොහැකි අය සරණාගතයන් වේ."

2001 ත්‍රස්ත්‍ර ප්‍රහාරයත් සමග ලෝකයේ රටවල් ආරක්ෂාව සම්භන්ධයෙන් අස්ථාවර තත්වයකට පත්ව තිබේ. මේ සමග ඇමෙරිකාව ඇතුලු බටහිර රටවල් රාජ්‍යයේ මෙන්ම ජනතාවගේ ආරක්ෂාව කෙරෙහි ඇති විය හැකි අවදානම දුරුකිරීමට සරණාගත හා සංක්‍රමණ ප්‍රතිපත්ති තියුණු වෙනසකට ලක් කරන ලදි.මන්ද යත් සරණාගතයන් හා ත්‍රස්ත්‍රවාදය අතර දැඩි සබදතාවයක් පවතින බවට බොහෝ සධක පවතින බැවිණි.එනම් සරණාගතයන් ලෙසින් ත්‍රස්ත්‍රවාදීන්ද පැමිණෙන බැවිණි.විශේෂයෙන්ම මුස්ලිම් රටවලින් පැමිණෙන සරණාගතයන් කෙරෙහි දැඩි අවධානයක් යොමු කරමින් ඇමෙරිකාව ඇතුලු රටවල් සරණාගතයන් හා සංක්‍රමණිකයන් සීමා කිරීමට කටයුතු යොදා තිබේ.

ඇමෙරිකාව

ඇමෙරිකානු ජනාධිපති හා කොංග්‍රසය එක්වී 70000ක සරණාගත ඉල්ලීම් සදහා ඉඩ ප්‍රස්ථා ලබාදී තිබුනද,තම ආරක්ෂක නීති තත්වයන් යටතේ 2002දී ඉල්ලුම් කල හැකිවූයේ27508කට පමණි. එසේම කැත්ලීන් නිව්ලන්ඩ් දක්වන පරිදි මෙහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස පසුගිය වසර දෙක තුළදී 85000ක් පමණ සරණාගත පිරිසකට සිය අවදානමෙන් මිදී ඇමෙරික්ව තුළ නව ජීවිතයක් ඇරඹීමට තිබු අවස්ථාව ගිලිහී ගිය බවයි.මේ අනුව සරණාගත අයිතීන් ලෙස ලෝකය පිළිගත් සංකල්ප හා ප්‍රතිපත්ති ත්‍රස්ත්‍රවාදය නිසා ගිලිහී ගොස් ඇති බවයි. නැත්නම් කප්පාදුවට ලක්ව ඇති බවයි.මෙ‍ම අර්බුදකාරීත්නයට ප්‍රධාන හේතුව වී ඇත්තේ ලෝකයේ රටවල් ජාතික ආරක්ෂාවට ප්‍රමුකත්වය දීමත් සමගය.ඇමෙරිකානු රාජ්‍ය ලේකම් කොලීන් පවෙල් දක්වන ආකාරයට USAහි පැවැත්මට මෙන්ම USA හා ජාත්‍යන්තරය අතර සබදතාවය පවත්වා ගැනීමේදී ප්‍රමුකත්වය දිය යුතු මූලෝපායන් 5ක් දක්වා ඇත. එයින් පළමු වැන්න වන්නේඇමෙරිකානු ජනතාව, ඔවුන්ගේ නිදහස හා ඔවුන්ගේ ජීවන ක්‍රමය ආරක්ෂා කිරීමයි. අනෙක් සියළු ප්‍රතිපත්ති ගොඩනැගෙනුයේ මෙම කරුණු මුල් කොයට ගෙනයි.මේ අනුව ඇමෙරිකාව උත්සහ කරන්නේ ලෝකයේ ප්‍රශ්ණ විසදීමට වඩා තම රාජ්‍යයට හා ජනතාවට ඇති අභියෝග නිරාකරණම කර ගැනීමටය. ඒ අනුව සරණාගතයන් කෙරෙහි ඇමෙරිකාවේ පෙර පැවති පුතිපත්තිය දැඩි වෙනසකට ලක් කොට තිබේ.

නෙදර්ලන්තය

මෙම රට තුළද 2001 ත්‍රස්ත්‍ර ප්‍රහාරයත් සමග සරණාගත ප්‍රතිපත්ති වෙනස් විය. මුස්ලිම් සංක්‍රමණිකයෙකු ඕලන්ද සමාජයට පිළිගැනීමට පෙර එම සමාජය හා එහි වටිනාකම් ගැනඔහුගේ දැනුම හා ආකල්පය පරීක්ෂාවට ලක්කරනු ලැබේ. එසේම අගමැතිවරයා විසින් යම්යම් ප්‍රසිද්ධ ස්ථාන වලදී කුර්තාව පැළද සිටීමේ නීතියක්ද පණවා ඇත. මේ හරහා මුස්ලිම් ජනයාට තම සංස්කෘකික අනන්‍යතාවය පවත්වා ගෙනයාම පවා සීමා කොට තිබේ.මුස්ලිම්වරු කෙරෙහි සංස්කෘතික බාධක පණවා ඇත්තේ ත්‍රස්ත්‍රවාදය කෙරෙහි මුස්ලිම් මූළධර්මවාදී සබදතා ඇති බවට සාධක පවතින බැවිණි

ප්‍රංශය

ප්‍රංශය තුළ සරණාගතයන් හා සංක්‍රමණිකයන් පිළිබද ප්‍රතිපත්ති වෙනස් වූයේ තම වටිනාකම් ආරක්ෂා කිරීම යන තේමාව යටතේය.සරණාගතයන්ට ආරක්ෂාව සැපයීමට වඩා ඔවුන් 2001න් පසු යොමු වූයේ ඔවුන්ව සිය නිජභූමි වෙතට යැවීමට උනන්දු කරවීමටයි. 2007 අගභාගය වන විට වීති විරෝධී සංක්‍රමණිකයන් 25000ක් රටින් පිට කිරීමට ජනාධිපති නිකොලයි සාර්කෝසිගේ අරමුණ වී ඇත.ස්වේච්ඡාවෙන් සිය රටට යන්නන් සඳහා මුදල් ගෙවීමටද අදහස් කෙරිණි. ඒ අනුව ප්‍රංශ සරණාගත ප්‍රතිපත්තියද සරණාගතයන් කෙරෙහි නිශේධනීය අයුරින් වෙනස් වී තිබේ.

ජර්මනිය

ජර්මනිය තුළ ද 2001න් පසු ත්‍රස්ත්‍රවාදය සම්භන්ධයෙන් විශාල පණත් ප්‍රමාණයක් බිහිකොට ඇති අතර එය සරණාගතයන් සම්බන්ධයෙන් දැඩ් බළපෑමක් එල්ල කොට තිබේ. 2001 වර්ෂයේ සම්මත කොටගත් Second Security Package-Prevention of Terrorism යන්න වැදගත් වේ. ජර්මන් සරණාගත ප්‍රත්පත්තිය වඩා හොදින් අවබෝධ කරගත හැක්කේ New Immigration Act පණතට ගෙන ආ  Aliens Act යන සංශෝධනය මගිනි. ඒ හරහා තුන්වන ලෝකයේ රටවල පුස්ගලයන් පිළිබදව දැඩි වාරණයක් එල්ල කොට තිබේ. ප්‍රචණ්ඩත්වය පිළිබද සැක කිරීමක් පවා ජර්මානු රාජ්‍යට ඇතුළු වීම තහනම් වීසට ප්‍රමාණවත් විය. පැහැදිළිව මෙමගින් සරණාගතයන් කෙරෙහි අනර්ථයක් ගෙන දී තිබේ.මෙයට අමතරව Asylum Procedure Act එකට ගෙන ආ සංශෝධනය මගින් සරණාගතයෙකු ලෙස හදුනාගත් විදේශිකයෙකුගේ ඇඟිළි සළකුණු හා පෞද්ගළික දත්ත වසර 10ක් පවත්වා ගෙන යනු ළබයි. ඒ අනුව සරණාගතයින් නිරන්තරව පීඩාවට ලක්ව තිබේ.මෙයට හේතු වශයෙන් ජර්මනිය දක්වන්නේ ත්‍රස්ත්‍ර ක්‍රියා, සංවිධානාත්මක අපරාධ හාඔත්තුකරැවන් පැමිණීම වැළැක්වීම සදහාමෙම ප්‍රතිපත්ති ගෙනයන බවයි.

බ්‍රිතාන්‍යය

ජර්මනියට සමාන තත්වයක් බ්‍රිතාන්‍යය තුළ සරණාගතයන් සම්බන්ධයෙන් දැකිය හැක. සරණාගතයන්ට රැකවරණය දීම අවම මටිටමක පවත්වා ගෙන යාමටත්,සරණාගතයන් හා සංක්‍රමණ සීමා කිරීමටත් බ්‍රිතාන්‍යය 2002දී Nationality Immigration and Asylum Act සම්මත කොට තිබේ.එසේම ත්‍රස්ත්‍ර වරෝධී  අපරාධ හා ආරක්ෂාව පිළිබද පණතේ සරණාගත හා සංක්‍රමණිකයන්ගේ තත්වය පිළිබද තව දුරටත් සදහන් වේ. එහි 21 වැනි වගන්තියට අනුව රජ්‍යය ලේකම්වරයාට යම් පුද්ගලයෙකු ජාත්‍යන්තර ත්‍රස්ත්‍රවාදියෙකු ලෙස සැක කරන්නෙකු ලෙස හදුන්වා ඔහුට එරෙහිව ජාතික ආරක්ෂාව වෙනුවෙන් ක්‍රියාකළ හැක. මේ අනුව 2001ට පෙර තිබූ සරණාගත ප්‍රතිපත්තියට හාත්පසින්ම වෙනස් ප්‍රතිපත්තියක් 2001න් පසු ඇතිවී තිබේ.

කැනඩාව

කැනඩාව තුළ සරණාගතයන් ප්‍රබල ලෙස ඍජුව හෝ වක්‍රව ත්‍රස්ත්‍රවාදය සමග සම්බන්ධ වී ඇත. එම නිසා සැප්තැම්බර් 11 ප්‍රහාරයත් සමග විශාල ලෙස කැනඩාවට පැමිණෙන  සරණාගතයන් හා සංක්‍රමණිකයන් පිළිබද නීතිරීති හා ප්‍රතිපත්ති වෙනස් කොට ඇත.වෙනත් රටවලින් පැමිණෙන්නන් පිළිබදව දැඩි සුපරීක්ෂාකාරී පිළිවෙතක් අනුගමනය කරන ළදි.කැනඩාවේ මතය වන්නේ සංක්‍රමණිකයන් හෝ සංක්‍රමණය වූ දේශයන්හි ඉපදුනු ඔවුන්ගේ දරුවෙකු පවා ත්‍රස්ත්‍ර ක්‍රියාවල යෙදිය හැකි බවයි. අලුතින් රටට එන අය පමණක් නොව  පැමිණ සිටින අය ගැන පවා සැකයෙන් කටයුතු කරයි.1986 එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානය මගින්, ලෝක සරණාගත ප්‍රශ්ණයට විසදුම් සෙවීමට ගත් උත්සාහය නිසා කැනඩාව නැන්සන් සම්මානයෙන් පුදනු ලැබ තිබේ. 2001න් පසු මෙම තත්වය වෙනස් වී තිබේ.

ස්විස්ටර්ලන්තය

2001න් පසු  ස්විස්ටර්ලන්තයේ සරණාගත ප්‍රතිපත්තිය උඩු යටිකුරු වී තිබේ. UNHCR දක්වන ආකාරයට 1951 සරණාගතයන් පිළිගත හැකි ආගමන හෝ අනන්‍යතා පත්‍රයකින් තොරව සිය රටින් පැනයාමට සිදුවන සරණාගතයන් වුවද පිළිගතයුතු බව දක්වා ඇතත්, 2002න් පසු එවන් පුද්ගලයන්ට ස්විස්ටර්ලන්තයට ඇතුළුවීම තහනම් කොට තිබේ.එසේ ඇතුළුවීම ජාත්‍යන්තර නීතිය උල්ලංඝණය කිරීමක් ලෙස මොවුන් දකී.එසේම සරණාගතයින් තම රටට ඇතුල් වීම අවම කිරීමට(SVP) පක්ෂය ප්‍රකාශ කළේ සරණාගතයන් අපරාධකරුවන් හා මත්ද්‍රව්‍ය අලෙවි කරන්න් ළෙසයි.මෙයින් සරණාගතයන් කෙරෙහි ස්විස්ටර්ලන්තයේ තත්ත්වය හදුනාගත හැක.

සමාලෝචනය

මේ අනුව ලෝකයේ විවිධ රටවල සරණාගත ගැටළුව ප්‍රබල ප්‍රශ්ණයක් බවට පත්ව තිබේ.මන්දයත් සරණාගතයන් හා ත්‍රස්ත්‍රවාදය අතර අනිවාර්යය සබඳතාවයක් ඇති බවත් එම තත්ත්වයෙන් තම රටවලට වියහැකි තර්ජනය වළක්වා ගැනීමට  හා තම රටවල සුරක්ෂිත බව තහවරු කිරීමට සරණාගත හා සංක්‍රමණ ප්‍රතිපත්ති දැඩි වෙනසකට ලක් කොට තිබේ.2001 ත්‍රස්ත්‍ර ප්‍රහාරයත් සමග ලෝකයේ සුපිරි බලවතා ලෙස හදුන්වන ඇමෙරිකාව සරණාගත  ප්‍රතිපත්ති තියුණු සංශෝධනයකට ලක් කොට තිබේ.මේ සමගම ලෝකය පුරා මුස්ලිම් ජනතාව කෙරහි විශාල බියක් හා සැකයක් පැතිර තිබේ. මන්ද යත් බින් ලාඩන් ප්‍රමුඛ අල්ඛයිඩා සංවිධානය මෙම ප්‍රහාරය පිටුපස සිටීමයි.1957 Refugee Convention එක හරහා හදුන්වා දී ඇති  Non refulement හා Burdan Sharing යන ප්‍රතිපත්තිවල ද විශාල පරිවර්තනයක් වී තිබේ.වර්තමාන ජාත්‍යන්තර ක්‍රමය සරණාගතයන් සම්බන්ධයෙන් නිශේධනීය ආකාරයට ක්‍රියාත්මක වීම නිසා සරණාගතයා කබලෙන් ළිපට වැටී ඇත. සරණාගතයන් ලෝකය තුළ අනුකම්පාවට හා සහනාධාර ලැබිය යුතු පිරිසක් බවට පවතින ආකල්පයට යම් හානියක් වී තිබේ.මේ අනුව තම රටතුළ ජීවිතයට ඇති තර්ජන හේතු කොටගෙන බොහෝවිට තම දේපොල, ඉඩකඩමි සියල්ල අතහැර දේශසීමා තරණය කරන සරණාගතයින්ට වෙනත් රටක ආරක්ෂාව හා අනුග්‍රහය ලබා ගැනීම ඉතා බරපතළ ප්‍රශ්ණයක් බවට පත්ව තිබේ.

මේ අඩවිත් බලන්න
සැප්තැම්බර් 11 ප්‍රහාරය
 කාශ්මීර අර්බුදය
 කොරියන් යුද්ධය

මූලාශ්‍ර
 Refugee-Wikipedia
 Encyclopedia
 Citizenship and Immigration Canada
 Kairoscanada
 lead government department for immigration and passports
 Refugees, Asylum Seekers, Migrants, and Internally Displaced Persons

දේශපාලනය
යුද්ධය
සමාජවේදය

සරණාගතයෝ - 2001න් පසු තත්වය


Olaylar
 Hunlar ile Roma İmparatorluğu arasında Margos Antlaşması imzalandı.

Doğumlar

Ölümler

435


Das Internationaux de Strasbourg 2009 ist ein Tennis-Sandplatzturnier für Frauen in Straßburg. Es war als Turnier der International-Kategorie Teil der WTA Tour 2009. Das Turnier fand vom 18. bis 23. Mai 2009 statt.

Das Finale im Einzel bestritten Aravane Rezaï und Lucie Hradecká, das Rezaï in zwei Sätzen gewann. Im Doppel gewann die Paarung Nathalie Dechy und Mara Santangelo in  Sätzen gegen Claire Feuerstein und Stéphanie Foretz.

Qualifikation

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks

Turnier der WTA Tour 2009
2009

Internationaux de Strasbourg 2009


Toklümen,  Kırşehir ilinin Merkez ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1928 yılı kayıtlarında Toklu Güman olarak geçmektedir. 21 Aralık 1987 tarihindeki kararla belediye statüsü alarak beldeye dönüşen köyün belediye statüsü, nüfusunun 2000 kişinin altına düşmesi üzerine 2013 yılında sona erdi.

Coğrafya
Köy, Kırşehir il merkezine 50 km uzaklıktadır. Kırşehir il merkezinin batısında yer alan Toklümen, Hirfanlı Barajı'nın doğu kıyısında yer almaktadır.

Nüfus

Toklümen Belediyesi
Toklumen Belediyesi, Toklumen'in 1989 yılında belde olmasıyla kurulmuştur. Belediye olmasından sonra ilk belediye başkanı döneminde kasabaya belediye hizmet binası yapılması sağlanmıştır.

Toklümen'den görüntüler

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Toklumen Belediyesi

6360 sayılı yasaya göre kaldırılan belediyeler
Kırşehir merkez belde ve köyleri

Toklümen, Kırşehir