General Seishirō Itagaki (板垣 征四郎, Itagaki Seishirō, 21 de janeiro de 1885 - 23 de dezembro de 1948) foi um oficial militar e político japonês que serviu como general no Exército Imperial Japonês durante a Segunda Guerra Mundial e Ministro da Guerra de 1938 a 1939.

Itagaki foi um dos principais conspiradores por trás do Incidente de Mukden e ocupou cargos de prestígio no Exército de Kwantung e no Exército Expedicionário da China durante o início da Segunda Guerra Sino-Japonesa. Itagaki tornou-se Ministro da Guerra, mas caiu em desgraça após a derrota japonesa nos conflitos fronteiriços soviético-japoneses, servindo como general de vários exércitos de campo até render as forças japonesas no Sudeste Asiático em 1945. Itagaki foi condenado por crimes de guerra pelo Tribunal Militar Internacional para o Extremo Oriente e executado em 1948.

Itagaki entrou na Academia do Exército Imperial Japonês, onde fez amizade com várias figuras militares japonesas notáveis, incluindo Yasuji Okamura, Kenji Doihara e Tetsuzan Nagata. Itagaki formou-se na Academia do Exército em 1904 e lutou na Guerra Russo-Japonesa. Itagaki casou-se com Kikuko Ogoshi, filha de seu ex-mentor Kenkichi Ogoshi, que morreu na Batalha de Mukden.

De 1924 a 1926, Itagaki foi um adido militar designado para a embaixada japonesa na China. Em seu retorno ao Japão, ele ocupou vários cargos no Estado-Maior do Exército Imperial Japonês até 1927, antes de receber um comando de campo como comandante da 33ª Brigada de Infantaria da IJA, com sede na China. Sua brigada foi anexada à 10ª Divisão IJA de 1927 a 1928. Itagaki foi então transferido para comandar o 33º Regimento de Infantaria IJA na China de 1928 a 1929, sob a égide do prestigioso Exército Kwantung.

Em 1931, Itagaki tornou-se Chefe da Seção de Inteligência do Exército de Kwantung, na qual ele ajudou a planejar o Incidente de Mukden de 1931 que levou à tomada japonesa da Manchúria. Itagaki foi posteriormente um conselheiro militar para o estado fantoche japonês de Manchukuo de 1932 a 1934. Em 1934, Itagaki tornou-se Vice-Chefe do Estado Maior do Exército de Kwantung, e em 1936 foi promovido a Chefe do Estado Maior. De 1937 a 1938, Itagaki foi comandante da 5ª Divisão IJA na China durante os estágios iniciais da Segunda Guerra Sino-Japonesa, e sua divisão teve um papel de liderança na Batalha de Beiping-Tianjin, Operação Chahar e na Batalha de Taiyuan. No entanto, na Batalha de Xuzhou suas forças foram repelidas durante a Batalha de Taierzhuang nas proximidades de Linyi que os impediu de vir em auxílio da 10ª Divisão IJA de Rensuke Isogai.

O tenente-general Sir Frank Messervy recebe a espada do general Seishirō Itagaki, comandante do Exército Japonês da Sétima Área, em uma cerimônia formal de rendição realizada nos terrenos do HQ Malaya Command, Kuala Lumpur, 22 de fevereiro de 1946.

Itagaki foi chamado de volta ao Japão em 1938, servindo brevemente como Ministro da Guerra de 1938 a 1939. Em 6 de dezembro de 1938, Itagaki propôs uma política nacional de acordo com Hakko Ichiu (Expansão) na Conferência dos Cinco Ministros, que foi a mais alta conferência japonesa. conselho de tomada de decisão, e o conselho tomou a decisão de proibir a expulsão dos judeus no Japão, Manchúria e China como política nacional japonesa. Itagaki retornou à China novamente como chefe de gabinete do Exército Expedicionário da China de 1939 a 1941.

No entanto, no verão de 1939, a inesperada derrota das forças japonesas contra a União Soviética na Batalha de Khalkhin Gol ou incidente de Nomonhan, a batalha decisiva dos conflitos fronteiriços soviético-japonês, foi um grande golpe em sua carreira.

Em 7 de julho de 1941, Itagaki foi transferido para comandar o Exército Escolhido na Coréia, então considerado um posto de remanso sem prestígio. Ele foi capaz de evitar que Masanobu Tsuji fosse demitido como o Imperador desejava devido à insolência de Tsuji e ao gekokujō extremo durante o incidente de Nomonhan, tendo Tsuji transferido para uma unidade de pesquisa em Formosa.  Enquanto Itagaki era comandante do Exército Escolhido, o Japão começou a montar seu programa de armas nucleares com o local industrial perto do reservatório Escolhido como seu equivalente ao laboratório Oak Ridge para o Projeto Manhattan dos Estados Unidos.

Como a situação de guerra continuou a se deteriorar para o Japão, o Exército Escolhido foi elevado ao Exército Japonês da Décima Sétima Área em 1945, com Itagaki ainda como comandante em chefe até 7 de abril de 1945. Itagaki foi então transferido para o Exército da Sétima Área Japonesa em Singapura e Malásia em abril de 1945. Itagaki rendeu as forças japonesas no sudeste da Ásia ao almirante britânico Louis Mountbatten em Singapura em 12 de setembro de 1945.

Ver também

Militares do Japão
Pessoas executadas por crimes contra a humanidade

Seishirō Itagaki


Cesare Guerrieri Gonzaga (nascido em 2 de março de 1749 em Mântua e falecido em 5 de fevereiro de 1832 em Roma ) foi um cardeal italiano .

Nascimento
Nasceu em Mântua em 2 de março de 1749. De uma família aristocrática da Lombardia. Filho do marquês Bonaventura Guerrieri Gonzaga, oficial do exército imperial, e da marquesa Lucia Valenti Gonzaga. Sobrinho-neto do cardeal Silvio Valenti Gonzaga (1738). Sobrinho do cardeal Luigi Valenti Gonzaga (1776).

Educação
Estudou no Collegio Nazareno , em Roma, de 1758 a 1767.

Início da vida
Em abril de 1776, ele foi enviado pelo Papa Pio VI a Madri como capazgato para levar o barrete vermelho a seu tio, o cardeal Luigi Valenti Gonzaga, que havia sido promovido a cardinalato. Entrou na prelatura romana como prelado doméstico de Sua Santidade e referendário dos Tribunais da Assinatura Apostólica de Justiça e da Graça em 5 de junho de 1778. Não teve uma carreira ativa em Roma e retirou-se para sua família em Mântua, Florença e mais tarde, com seu sobrinho Marquês Enrico Gualterio di Corgnolo, para Orvieto durante as duas ocupações francesas dos Estados Pontifícios. Decano do capítulo da basílica patriarcal do Vaticano. Após a restauração papal em Roma, foi nomeado commendatario do Archhospital de Santo Spirito in Sassia, Roma, 9 de março de 1816. Tesoureiro geral da Câmara Apostólica, 22 de julho de 1816 até sua promoção ao cardinalato; pró-tesoureiro desde sua promoção até a nomeação de Belisario Cristaldi em 4 de junho de 1820. Presidente da Congregação do Recenseamento, em 22 de julho de 1816. Secretário da SC de Bispos e Regulares.

Ordens sagradas
Ordenado (nenhuma informação encontrada).

Cardinalado
Criado cardeal diácono no consistório de 27 de setembro de 1819; recebeu o chapéu vermelho, 30 de setembro; e a diaconia de S. Adriano, 17 de dezembro de 1819. Participou do conclave de 1823, que elegeu o Papa Leão XII. O Papa Leão XII, seu amigo de longa data, nomeou-o pró-secretário dos Memoriais em 15 de novembro de 1824; ocupou o cargo até 1829. Camerlengo do Sagrado Colégio dos Cardeais, de 13 de março de 1826 até 9 de abril de 1827. Participou do conclave de 1829, que elegeu o Papa Pio VIII. Nomeado secretário dos Memoriais, em abril de 1829. Participou do conclave de 1830-1831, que elegeu o Papa Gregório XVI.

Morte
Morreu em Roma em 5 de fevereiro de 1832, de apoplexia, no palazzo Giorgini na via Magnanapoli, Roma, onde residia. Exposto na igreja de S. Maria em Trastevere, Roma, onde teve lugar o funeral; e enterrado junto ao túmulo de seu tio-avô, o cardeal Valenti Gonzaga, na igreja franciscana de S. Bonaventura alla Polveriera, no Monte Palatino, Roma.

Link externo
 Cesare Guerrieri Gonzaga
 catholic-hierarchy.org

Cardeais nomeados pelo papa Pio VII

Cesare Guerrieri Gonzaga


ألبرت كسلرنغ  قائد عسكري ألماني (30 نوفمبر 1885-16 يوليو 1960) من أبرز قادة الحرب العالمية الثانية

قاد أساطيل جوية أثناء غزو بولندا 1939، وفرنسا 1940، وأثناء معركة بريطانيا 1940،و أثناء غزو الاتحاد السوفيتي، فيما عرف عملية بارباروسا 1940.

في نهاية عام 1940 عين قائداً للجبهة الجنوبية (إيطاليا وشمال أفريقيا) لغرض مساعدة قوات إرفين رومل في شمال أفريقيا.

في عام 1944 تولى الدفاع عن إيطاليا ضد غزو الحلفاء، ونجح في صدهم لوقت طويل خصوصاً في معركة مونتي كاسينو. وفي مارس 1945 تم نقله إلى الجبهة الغربية خلفاً للقائد غيرد فون رونتشتيت في مهمة يائسة لإيقاف زحف قوات الحلفاء المتجهة إلى ألمانيا.

توفي في بات ناوهايم في ألمانيا الغربية عام 1960.

روابط خارجية

مراجع

الألمان المدانون بارتكاب جرائم حرب في إيطاليا خلال الحرب العالمية الثانية
أسرى الحرب الألمان في الحرب العالمية الثانية في الولايات المتحدة
أشخاص من كيتزينجين (منطقة)
أشخاص من ماركتشتفت
أشخاص من مملكة بافاريا
أفراد الجيش الألماني في الحرب العالمية الأولى
أفراد عسكريون من بافاريا
أفراد عسكريون من مملكة بافاريا
أفراد لوفتوافه المدانين بجرائم حرب
ضباط ألمانيا النازية
ضربة جوية على باري
طيارون عسكريون ألمانيون
عسكريون ألمان في الحرب العالمية الأولى
عسكريون ألمان في الحرب العالمية الثانية
قادة الحرب العالمية الثانية
قادة عسكريون ألمان
كتاب مذكرات ألمان
كتاب مذكرات في القرن 20
متقلدو مشبك الصليب الحديدي من الدرجة الأولى
متقلدو وسام الفارس الصليبي الحديدي بأوراق البلوط والسيوف والماس
مسجونون ألمان حكم عليهم بالإعدام
مواليد 1885
وفيات 1960
وفيات بعمر 74

ألبرت كسلرنغ


الفيروسات الكبدية  هي عائلة من فيروسات النسخ العكسي ذات الدنا ثنائي السلسلة. الفيروسات الكبدية هي فصيلة من الفيروسات، يؤدّي البشر والقرود والطيور دور مضيفين طبيعيين لها. هناك حاليًا  18نوعًا في هذه العائلة، مقسمة إلى خمسة أجناس، وأشهرها  فيروس التهاب الكبد البائي. تشمل الأمراض الناجمة عن هذه الفيروسات: التهابات الكبد (مثل التهابات الكبد الوبائية)، وسرطان الخلية الكبدية (الالتهابات المزمنة)، وتشمع الكبد.

التصنيف
تم التعرّف على الأجناس التالية:

 الفيروسات الكبدية الطيرية
 الفيروسات الكبدية القائمة
 الفيروسات الكبدية الهربسية
 الفيروسات الكبدية التالية
 الفيروسات نظيرة الكبدية

بالإضافة إلى الأنواع السابقة وُصِف الفيروس الكبدي البلطي الإفريقي، ولكنه لم يُعتمد.

تاريخ واكتشاف المرض
اُكتشَف انتقال الفيروسات الكبدية بين البشر في وقت مبكر من التاريخ الطبي، ولكن أول حالة التهاب كبدي بسبب عامل فيروسي كانت لالتهاب الكبد أ ضمن عائلة الفيروسات بيكورناوية. حُدد التهاب الكبد البائي كإنتان مختلف عن التهاب الكبد إيه من خلال لقاحات الحصبة والنكاف والحمى الصفراء الملوثَّة في ثلاثينيات وأربعينيات القرن العشرين، إذ اتّضح تلوث تلك اللقاحات بمصل بشري مصاب بفيروس التهاب الكبد البائي. عُرِف فيروس التهاب الكبد البائي في الستينيات على أنه فيروس جديد بحمض نووي ريبي منزوع الأوكسجين (دنا). تبعه بعد عقدين من الزمن اكتشاف الفيروس المصفّر. عُزل فيروس التهاب الكبد البائي لأول مرة في المختبر من قبل بلومبرج وزملائه، وعُرِف «بالعامل الأسترالي»، بعد عزله من عينة دم لمريض من السكان الأصليين. أكسب هذا العمل بلومبرج جائزة نوبل في الطب عام 1976.

وصلة خارجية
 نطاق فيروسي: فيروسات كبدية

مراجع

عائلات فيروسية
فيروسات النسخ العكسي ثنائية سلسلة دي إن أيه

فيروسات كبدية


DJ Falcon (eigentl.: Stéphane Quême) ist ein französischer House-Produzent und DJ.

Falcon war A & R bei Virgin Records, ehe er 1999 seine erste EP beim Label Roulé veröffentlichte: Ein Remix von Cassius' La Mouche. Ein Jahr später gründete er mit Thomas Bangalter das House-Duo Together, das nur zwei Stücke veröffentlichte, So Much Love To Give und Together, welche beide zu Clubhits wurden.

So Much Love To Give, das auf einem Sample aus dem Titel Love's Such a Wonderful Thing der Soulband The Real Thing basiert, wurde später auch durch Versionen von Freeloaders oder Fedde Le Grand zu einem Welterfolg und House-Klassiker.

Mit Call On Me veröffentlichten Falcon und Bangalter eine Single ohne gültige Lizenzen als Whitelabel. Das Stück basiert auf Samples von Steve Winwoods Hitsingle Valerie. Die rechtlich geklärte Version von Eric Prydz wurde 2004 hingegen ein großer Erfolg, darunter Platz 1 in Deutschland.

Diskografie

EPs
 Hello My Name Is DJ Falcon (12") Roulé 1999

Remixe
 La Mouche (Maxi, Single) (6 versions) La Mouche (Played Live) Virgin France S.A. 1999
 LRD (CD) La Mouche (DJ Falcon M) Revolution Magazine 	2000
 Sessions Ten - Subliminal Sessions (2xCD, Mixed, Comp) La Mouche (Choo Choo) Defected 2000
 DJ Mix (CD, Comp, Mixed) La Mouche (DJ Falcon) Virgin 2002
 My House In Montmartre (Comp) (4 versions) La Mouche (Played Live) Astralwerks 2002
 MTV's House In Montmartre (CD, Comp) La Mouche (DJ Falcon) Virgin France S.A. 2002
 Good Times (12", W/Lbl) Good Times (DJ Falcon) Elektra

Mit Thomas Bangalter
 Together (12", S/Sided) Roulé 2000
 So Much Love To Give (Single) (2 versions) Roulé 2002

Weblinks

Einzelnachweise

Falcon
Pseudonym
Musikproduzent
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

DJ Falcon


An Diuris emarginata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Diuris emarginata in nahilalakip ha genus nga Diuris, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 D. e. emarginata
 D. e. pauciflora

Mga kasarigan

Diuris

Diuris emarginata


An Trichosalpinx robledorum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Rodrigo Escobar, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carlyle August Luer. An Trichosalpinx robledorum in nahilalakip ha genus nga Trichosalpinx, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trichosalpinx

Trichosalpinx robledorum


Donald Ramotar (Caria Caria, Guyana; 22 de octubre de 1950) es un político guyanés que fue Presidente de Guyana entre 2011 y 2015. Fue el secretario general del Partido Progresista del Pueblo (PPP) de 1997 a 2013.

Carrera política
Ramotar se unió al PPP en 1967 y fue elegido al Comité Central del PPP en 1979; se unió al Comité Ejecutivo en 1983. Recibió un título en Economía en la Universidad de Guyana. De 1988 a 1993, fue el Secretario Internacional de la Unión de Agricultores de Guyana. En la elección legislativa de Guyana de 1992, en la cual el PPP por medio de Cheddi Jagan ganó el poder por primera vez en décadas, Ramotar fue elegido a la Asamblea Nacional de Guyana; Ramotar fue reelecto de manera continua en ocasiones posteriores. Fue designado como el Secretario Ejecutivo de PPP en 1993. Luego de la muerte de Jagan en marzo de 1997, Ramotar fue elegido de manera unánime para sucederle como el Secretario General del PPP el 29 de marzo de 1997.

En el 29º Congreso del PPP, fue reelecto para su Comité Central el 2 de agosto de 2008, recibiendo el cuarto lugar en cuanto a número de votos se refiere (637). Luego del Congreso, fue reelecto por el Comité Central como Secretario General el 12 de agosto de 2008 sin oposición alguna; también fue elegido para la directiva editorial del periódico del PPP, llamado "Thunder", para esta ocasión.

El 4 de abril de 2011, el Comité Central del PPP elige a Ramotar como el candidato presidencial del partido para las elecciones generales de Guyana, a celebrar en noviembre de ese mismo año. La decisión fue unánime; los otros candidatos se retiraron y de esa manera evitaron la necesidad de realizar una votación secreta. El gobierno anunció el 28 de abril de 2011 que Ramotar había sido seleccionado para el cargo de asesor político del presidente Bharrat Jagdeo; anteriormente Ramotar no había ejercido un cargo gubernamental. La oposición criticó la selección; argumentó que el gobierno apenas reaccionaba al criticismo de que efectivamente patrocinaba la candidatura de Ramotar al incluirlo en sus viajes oficiales, y después dándole un trabajo en el gobierno para verificar la situación. El gobierno argumentó que la inclusión de Ramotar en los viajes oficiales era aceptable debido a que el gobierno estaba aplicando las políticas del partido de gobierno, liderado por Ramotar.

La elección se efectuó el 28 de noviembre de 2011, y Ramotar fue declarado ganador cuando los resultados fueron anunciados el 1 de diciembre. Sin embargo, el PPP quedó a un escaño de obtener la mayoría parlamentaría, ganando 32 de los 65 escaños, queriendo decir esto que Ramotar ejercería su cargo de Presidente mientras dos partidos políticos de oposición poseerían juntos una mayoría de escaños en la Asamblea Nacional. Ramotar expresó una seria decepción con respecto al intento fallido de su partido político para ganar una mayoría, pero dijo "el electorado ha hablado, y tenemos que trabajar con lo que tenemos".

Referencias

Enlaces externos

Presidentes de Guyana

Donald Ramotar


Samuel Gurney ( - ) est un banquier et philanthrope anglais de la famille Gurney de Norwich. Il ne faut pas le confondre avec son deuxième fils, Samuel (1816-1882), également décrit comme banquier et philanthrope, et député .

Premières années et mariage
Gurney est né à Earlham Hall  près de Norwich, en Angleterre, le 18 octobre 1786, le deuxième fils de John Gurney (1749–1809), un banquier quaker de Norwich, et Catherine, la fille de Daniel Bell (1728– 1750), un marchand londonien de Stamford Hill. La banque familiale Gurney est fondée en 1770.

Gurney fait ses études à Wandsworth, Surrey, et à Hingham, Norfolk. Il est le frère de Joseph John Gurney, Daniel Gurney (1791–1880)  Elizabeth Fry, Louisa Gurney Hoare (1784–1836)  l'épouse de Samuel Hoare et Hannah Buxton, l'épouse de Thomas Fowell Buxton. À l'âge de 14 ans, Gurney est placé dans le comptoir de son beau-frère, Joseph Fry (1777–1861)  marchand de thé et banquier, à St Mildred's Court, Poultry, dans la ville de Londres .

Overend, Gurney et compagnie
La richesse qui est venue à Gurney de son beau-père et ce qui lui est légué par son père, l'aident à faire des progrès rapides en tant qu'associé dans Richardson et Overend, avec lesquels il se lie en 1807 . L'entreprise est fondée en 1800 par Thomas Richardson, commis d'un escompteur de billets de Londres, et John Overend, commis en chef de la banque Smith, Payne & Company à Nottingham, les Gurney fournissant le capital. À cette époque, l'escompte de factures est pratiqué sporadiquement par des marchands ordinaires en plus de leurs activités habituelles, mais Richardson pense qu'il y a de la place pour une maison londonienne qui se consacrerait entièrement au commerce des factures. Cette idée originale s'avère un succès instantané. À la mort de son père en 1809, Samuel Gurney prend le contrôle de la banque de Norwich. En même temps, il prend le contrôle de Richardson and Overend, dont le nom est ensuite changé en Overend, Gurney and Company .

Peu de temps après l'entrée de Gurney dans l'entreprise, celle-ci commence à prendre des proportions qui en font, pendant environ quarante ans, la plus grande maison de discount au monde. Au début, n'escomptant que des effets, elle se met bientôt à prêter de l'argent sur toutes sortes de titres. Dans la panique de 1825, la firme peut prêter de l'argent à de nombreuses maisons pour les dépanner ; cela les rend encore plus favorables. Gurney est connu comme "le banquier des banquiers", et de nombreuses entreprises qui traitaient auparavant avec la Banque d'Angleterre commencent maintenant à déposer leur excédent de trésorerie entre ses mains. Au moment de la mort de Gurney en 1856, on calcule que la maison détient des dépôts s'élevant à 8 millions de livres sterling. Néanmoins, la banque s'effondre en 1866, devant des millions.

Intérêts philanthropiques
Au cours des dernières années de sa vie, les entreprises caritatives et philanthropiques monopolisent presque l'attention de Gurney .

Gurney participe aux efforts de Joseph John Gurney, Fowell Buxton et Elizabeth Fry pour l'amélioration de la discipline carcérale et la réforme du code pénal. Il refuse de poursuivre un homme qui a utilisé son nom pour faire un faux, sachant bien que la mort est la punition pour un tel crime.

Gurney assiste à la Convention mondiale contre l'esclavage de 1840 à Londres et il est une figure de proue de la peinture qui se trouve maintenant à la National Portrait Gallery de Londres . Il est au premier plan du tableau de gauche.

La deuxième convention internationale anti-esclavagiste a lieu en 1843 lorsque Gurney est le président de la convention . Richard Peek prend la présidence de la convention lorsque Gurney doit partir.

Il s'intéresse également à l'expédition du Niger de 1841 . En mars 1841, il reçoit le capitaine Henry Dundas Trotter, le commandant William Allen et un grand nombre d'officiers de l'expédition lors d'un dîner d'adieu à Upton.

Gurney est un mécène libéral de la colonie naissante du Liberia, entretient une correspondance avec le président Roberts et, pour ses nombreux dons, est récompensé par l'attribution de son nom à une ville de Gallenas en 1851.

Il devient trésorier de la British and Foreign School Society en 1843 et occupe ce poste jusqu'à sa mort.

En 1849, Gurney entreprend une tournée en Irlande, où il fait des dons considérables aux pauvres qui souffrent encore des effets de la famine.

En 1853, il accompagne une députation envoyée à Napoléon III pour exprimer le désir d'une longue continuation de paix et d'amitié entre l'Angleterre et la France. À l'initiative de Gurney, le Poplar Hospital for Accidents, premier hôpital de secours pour les dockers, est ouvert en 1855. En 1853, il participe à la construction d'un bâtiment de mission, qui devient plus tard l'église paroissiale de St Paul's Church, Stratford.

Mort et enterrement
L'épouse de Samuel Gurney meurt à Ham House, Essex, le 14 février 1855, et à l'automne de cette année-là, sa propre santé étant très altérée, il installe sa résidence à Nice. L'état de santé s'aggravant au printemps de 1856, il se hâte de rentrer chez lui, désireux de finir ses jours dans son propre pays parmi les siens. Il arrive à Paris, mais ne peut aller plus loin et meurt dans un hôtel de cette ville le 5 juin 1856, à l'âge de 69 ans .

Il est enterré au cimetière des Amis à Barking le 19 juin. Il laisse neuf enfants et plus de quarante petits-enfants, mais son fils aîné, John Gurney (1809–1856) d'Earlham Hall, ne lui survit pas longtemps et meurt le 23 septembre 1856. Gurney est l'auteur d'une brochure To the Electors of South Essex 1852, dans laquelle il recommande l'élection de son gendre Sir Edward North Buxton.

En 1861, une fontaine à boire commémorative, sous la forme d'un grand obélisque de granit, est dévoilée à la mémoire de Gurney. Conçu par John Bell, il se dresse au milieu de Broadway à Stratford. Il porte l'inscription (une paraphrase du Livre de Job, chapitre 29 verset 11) EN SOUVENIR DE SAMUEL GURNEY / QUI EST MORT LE 5 JUIN 1856 / ÉRIGÉ PAR SES COLLÈGES PAROISSIENS ET AMIS / 1861 / "Quand l'oreille l'entendit alors il bénit"

Échec d'Overend, Gurney and Co.
Le grand établissement commercial d'Overend, Gurney & Co., que Gurney a amené à une position de richesse et d'influence sans précédent, après être passé entre des mains moins compétentes, est réorganisé en société par actions en août 1865, mais fait faillite le 10 mai 1866., alors que son passif s'élevait à 11 millions de livres sterling, ruinant certains des Gurneys ainsi que de nombreux autres investisseurs. Cependant, la banque Gurney et la plupart des membres de la famille Gurney échappent aux pertes.

Famille
Le 7 avril 1808, Gurney épouse Elizabeth, fille de James Sheppard de Ham House, Upton, Essex, une belle résidence qui passe en 1812 au jeune couple, et est leur demeure pendant presque toute leur vie conjugale. Ils ont trois fils et six filles  John, Samuel, Henry Edmund, Sarah, Catherine, Elizabeth, Priscilla, Rachel et Richenda.

Samuel Gurney est le deuxième des trois fils du mariage. La deuxième fille Catherine épouse Edward Buxton (2e baronnet). Leur fille Elizabeth épouse . Priscilla épouse .

Références

Liens externes

Décès en juin 1856
Naissance en octobre 1786
Banquier britannique du XIXe siècle
Décès à 69 ans

Samuel Gurney


ෂැංහයි යනු චීනයේ ජනාකීර්ණම නගරයයි. යැංසි ගඟ මුහුදට වැටෙන්නේ ෂැංහයි වලිනි.

19 වැනි ශතවර්ෂය වන තෙක් ෂැංහයි ප්‍රධාන නගරයක් ලෙස නොසැළකුණි. නමුත් ෂැංහයි වරාය වෙළෙඳ කටයුතු සඳහා ඉතා වැදගත් ස්ථානයක පිහිටි බැවින් නගරය 19 වැනි ශතවර්ෂයේ මැද භාගයේ පමණ සිට වැදගත් සහ දියුණු නගරයක් බවට පත් විය. ෂැංහයි වරාය ලොව විශාලතම බඩු ප්‍රවාහන වරාය ලෙස සැළකෙයි. තවද චීනයේ ප්‍රධාන ආර්ථික මධ්‍යස්ථානය ෂැංහයි වේ.

මූලාශ්‍ර

චීනය

ෂැංහයි


Die Iran International 2010 im Badminton fanden in Teheran vom 3. bis zum 6. Februar 2010 statt. Das Preisgeld betrug 15.000 US-Dollar.

Finalergebnisse

Weblinks
 tournamentsoftware.com

2010
Badminton 2010
Badmintonwettbewerb in Teheran

Iran International 2010


An Pennisetum henryanum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Forest Buffen Harkness Brown. An Pennisetum henryanum in nahilalakip ha genus nga Pennisetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pennisetum

Pennisetum henryanum


Iason și Argonauții (titlu original:  Jason and the Argonauts, titlu de lucru Jason and the Golden Fleece) este un film   americano-englez  independent   fantastic din 1963 despre eroul grec Hercule. Este produs de Charles H. Schneer și regizat de Don Chaffey.  Rolurile principale au fost interpretate de actorii Todd Armstrong, Nancy Kovack, Honor Blackman și  Gary Raymond. Scenariul este scris de Beverley Cross și Jan Read pe baza poemului  Argonautica din secolul al III-lea î.Hr. scris de Apollonius din Rodos.

Prezentare

Pelias (Douglas Wilmer),  interpretând greșit profeția dată lui de către Zeus (Niall MacGinnis), preia forțat tronul din Tesalia prin uciderea   Regelui  Aristo și a majorității membrilor familiei sale. Zeul Hermes, deghizat ca ghicitorul lui Pelias, ține în loc armata lui Pelias suficient de mult pentru ca micul Iason să fie dus în siguranță în secret de unul dintre soldații lui Aristo. Pelias ucide pe una dintre fiicele regelui, Briseis (Davina Taylor), atunci când aceasta caută adăpost  în templul zeiței Hera (Honor Blackman). Pentru că uciderea i-a profanat templul, Hera este furioasă și devine protectoarea lui Iason. Ea îl avertizează pe Pelias să se ferească de "un bărbat care poartă o sandală".

Douăzeci de ani mai târziu, Iason (Todd Armstrong) îl salvează pe Pelias de la  înec (orchestrat de Hera), dar își pierde sandala în râu; iar Pelias îl recunoaște ca fiind cel din profeție. Aflând că Iason intenționează să găsească legendara Lână de Aur, îl încurajează în acest scop, sperând că Iason va fi ucis în această încercare.

Iason este adus la Muntele Olimp pentru a vorbi cu Zeus și cu Hera. Hera îi spune că Zeus a decretat că nu poate să-l cheme mai mult de cinci ori. Ea îl îndrumă să caute Lâna în țara Colchis. Zeus  îi oferă ajutor direct, dar Iason declară că poate organiza călătoria, poate construi o navă și poate aduna  o echipă cu cei mai curajoși bărbați din toată Grecia.

Oamenii din întreaga  Grecie concurează pentru onoare. Pentru că nava lor este numită "Argo", după constructorul ei, Argus (Laurence Naismith), membrii echipajului sunt numiți argonauți.  Printre ei se află Hercule (Nigel Green), Hylas (John Cairney) și  Acastus (Gary Raymond), fiul lui Pelias, trimis de tatăl său pentru a sabota călătoria.

Hera îl călăuzește pe Iason pe Insula Bronzului, dar îl avertizează să nu ia nimic decât provizii. Cu toate acestea, Hercule fură o pensulă de dimensiune unei sulițe dintr-o clădire cu comori, păzită de o statuetă uriașă a lui Talos, care prinde viață și atacă argonauții. Iason se întoarce din nou la Hera, care îi spune să facă o gaură mare în călcâiul lui Talos, ceea ce a dus la scurgerea sângelui zeiesc care îl ținea în viață. Talos cade la pământ, zdrobindu-l pe Hylas, acoperindu-i corpul. Hercule refuză să plece înainte de a afla care este soarta prietenului său. Ceilalți argonauți refuză să-l părăsească pe Hercule, așa că Iason o cheamă din nou pe Hera. Ea îi informează pe argonauți că Hylas este mort și că Hercule nu va merge mai departe cu ei.

Apoi argonauții ajung în regiunea regelui Phineus (Patrick Troughton), care a fost orbit și este chinuit de harpii pentru că a păcătuit împotriva zeilor. În schimbul sfaturilor sale despre cum să ajungă în  Colchis, argonauții  prind harpiile și le închid în cuști, după care Phineus le spune să navigheze spre rocile Discordiei, loc care distruge orice navă care intră în canalul îngust. Phineus îi dă lui Iason o amuletă. Ajungând  la rocile Discordiei, argonauții văd o altă navă este distrusă. Când "Argo" încearcă să treacă, nava pare a fi condamnată. Iason aruncă amuleta lui Phineus în apă, iar zeul mării Triton se ridică și ține rocile Discordiei în loc, astfel încât "Argo" să poată trece. Argonauții salvează un supraviețuitor de pe cealaltă navă, înaltă preoteasă din Colchis, Medeea (Nancy Kovack).

Provocând autoritatea lui Iason, Acastus îl provoacă la duel. Dezarmat, Acastus sare în mare și dispare. Iason și oamenii săi ajung  în Colchis și acceptă o invitație de la regele Aeëtes (Jack Gwillim) la o sărbătoare. Fără ca ei să știe, Acastus a supraviețuit și a îl avertizează pe regele  Aeëtes despre misiunea  lui Iason de a găsi Lâna de Aur. Aeëtes îi închide pe argonauți, dar Medea, îndrăgostită de Iason, îl ajută pe el și pe oamenii săi să scape.

Între timp, Acastus încearcă să fure Lâna, dar este ucis de către gardianul ei, Hidra. După  Acastus, Iason este capabil să omoare fiara și să recupereze "darul zeilor". Aeëtes, în căutarea sa, seamănă dinții Hidrei  în timp ce se roagă zeiței Hecate, producând o bandă de războinici scheletici. Iason, împreună cu Phalerus și Castor, se luptă cu schelete  în timp ce Medea și Argus scapă și ajung  în "Argo" cu Lâna. După o bătălie prelungită în care sunt omorâți tovarășii săi, Iason scapă sărind în mare.  El, Medea și argonauții supraviețuitori călătoriei lor înapoi spre Tesalia. În Olimp, Zeus îi spune Herei că, la timpul potrivit, îl va chema din nou pe Iason.

Distribuție

Producție
Filmul este creat în colaborare cu artistul Ray Harryhausen care prin tehnica stop motion animation a creat diferite creaturi fantastice, notabilă fiind scena iconică de luptă cu soldați-scheleți.
Muzica a fost compusă de Bernard Herrmann, care a mai creat coloana sonoră a unor filme fantastice ca The 7th Voyage of Sinbad (1958), The Three Worlds of Gulliver (1960) sau  Mysterious Island (1961).

Cheltuielile de producție s-au ridicat la 3  milioane $.

Diferențe față de mitologia clasică
Filmul diferă față de povestirea tradițională din mitologia greacă în mai multe moduri.

 În mitologie, Argonauții l-au întâlnit pe Talos în călătoria lor de întoarcere acasă după ce au găsit Lâna de Aur. El nu a fost învins de Iason, ci de Medeea, care a aruncat o vrajă pe Talos, făcându-l să-și scoată cuiul de bronz din gleznă, care ținea sângele zeilor în interiorul său. Talosul mitologic păzea Creta, nu "Insula Bronzului", și nu proteja o comoară, ci pe Regina Europa.
 În film, Hylas a fost ucis când rămășițele lui Talos au căzut peste el și l-au zdrobit. Cu toate acestea, în mitologie, Hylas a fost de fapt răpit de o   naiadă care s-a îndrăgostit de el în timp ce a băut apă dintr-un izvor. Când Hercule nu l-a putut găsi, el a crezut că este încă în viață și a rămas pe insulă ca să-l caute (ca în film).
 Harpiile nu au fost prinse  într-o plasă sau în cuști, ci au fost alungate de către  gemenii înaripați: Calaïs și Zetes (fii zeului vântului Boreas cu  Oritia)
 În film, zeul Triton a salvat nava Argo de la distrugere când a trecut pe lângă  rocile Discordiei; după  Apollonius din Rodos, Phineus l-a instruit pe Iason să dea drumul la un porumbel și, dacă pasărea  va trece printre ele, atunci zeița [Athena]] va împinge cu putere corabia ca să scape, astfel "Argo a trecut printre rocile Discordiei ca o săgeată zburătoare". O altă sursă este "Odiseea" lui Homer,  unde Circe îi spune lui  Ulise, "O singură navă, o ambarcațiune de mare adâncime, Argo, se întorcea acasă de pe țărmurile Aeëtes și s-ar fi scufundat  între acele uriașele roci ale Discordiei   dacă nu era Hera, care datorită  dragostea ei față de Iason,  a salvat-o."
 Iason nu a fost trădat de Acastus în povestea clasică. Iason i-a spus deschis regelui Aeëtes că a venit după Lână. Regele  i-a promis lui Iason că ar putea să o aibă dacă ar îndeplini trei sarcini, știind foarte bine că erau imposibile. Cu toate acestea, Iason a reușit să-și îndeplinească sarcinile cu ajutorul Medeei. Nu Hidra era cea care a protejat Lâna, ci mai degrabă un dragon. Iason nu l-a omorât, dar Medeea a aruncat o vrajă de adormire asupra lui. Iason a semănat dinții dragonului în pământ, nu Aeëtes. Iason a învins "urmașii dragonului" (spartoi), făcându-i să se lupte între ei și să se distrugă unul pe altul, mai degrabă decât să se lupte  cu tovarășii  săi de călătorie.
 Unul dintre cei doi argonauți uciși de schelete este Castor, care, în mitologia greacă, va pieri mult mai târziu, ca rezultat al unei dispute cu Idas și Lynceus.   Celălalt este Phalerus, care în mitologie a supraviețuit aventurilor Argonauților.
 Filmul omite în cele din urmă povestea despre uciderea și dezmembrarea propriului frate (a lui Absyrtus) de către Medeea, totul  pentru a -i ajuta pe Iason și argonauți să scape.

Lansare și primire
Filmul a avut premiera la 19 iunie 1963, fiind distribuit de Columbia Pictures.
A avut încasări de 2,1 milioane $ în SUA și Canada.
A avut succes la public și este considerat în prezent ca fiind un film idol.

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme americane din 1963
 Listă de filme bazate pe mitologia greco-romană
 Listă de filme cu Hercule
 Argonauți
 În căutarea lânii de aur (2000)

Filme din 1963
Filme americane Filme britanice
Filme în limba engleză
Filme regizate de Don Chaffey
 Filme cu HerculeFilme epice
Filme Columbia Pictures
Filme de aventuri
Filme fantastice din anii 1960
Filme independente
Filme cu acțiunea în Grecia antică
Filme cu acțiunea în Georgia
ArgonauțiFilme bazate pe mitologia greco-romană
Filme idol
Coloane sonore de Bernard Herrmann

Iason și Argonauții (film din 1963)


The 1896 Canadian federal election was held on June 23, 1896, to elect members of the House of Commons of Canada of the 8th Parliament of Canada. Though the Conservative Party, led by Prime Minister Charles Tupper, won a plurality of the popular vote, the Liberal Party, led by Wilfrid Laurier, won the majority of seats to form the next government. The election ended 18 years of Conservative rule.

Description
The governing Conservative Party, since the death of John A. Macdonald in 1891, was disorganized. Following Macdonald's death, John Abbott spent a year as Prime Minister before handing over to John Thompson. Thompson proved a relatively popular Prime Minister, but his sudden death in December 1894 resulted in his replacement by Mackenzie Bowell, whose tenure as Prime Minister proved a disaster. The Conservatives soon became viewed as corrupt and wasteful of public funds, partially due to the McGreevy-Langevin Scandal. Issues like the Manitoba Schools Question had cost the party support in both French and English Canada.

Though Bowell nominally remained Prime Minister until the election was called, leadership of the Conservative Party had been functionally taken over by Sir Charles Tupper, a Father of Confederation and former Premier of Nova Scotia. Earlier, in February 1896, Tupper introduced remedial legislation to settle the Manitoba dispute, but it was filibustered by an alliance of extreme Protestants led by Dalton McCarthy and the Liberals. This filibuster resulted in Tupper abandoning the bill and asking for a dissolution. Parliament was dissolved on April 24, 1896, and, in accordance with an agreement between Bowell and Tupper that the latter would become Prime Minister following the election call, he became prime minister on May 1, 1896, thus forming the 7th Canadian Ministry.

Tupper argued that the real issue of the election was the future of Canadian industry, and he insisted that Conservatives needed to unite to defeat the Patrons of Industry. However, the Conservatives were so bitterly divided over the Manitoba Schools Question that wherever he spoke, he was faced with a barrage of criticism, most notably at a two-hour address he gave at Massey Hall in Toronto, which was constantly interrupted by the crowd.

The election saw a great change in the Liberal Party. While the Liberals had traditionally been the party for radical change and free trade, in the 1896 election, they embraced a much more conservative platform. That helped many of the traditional supporters of the Conservative Party move to the Liberals. The most important change was Laurier's support of the National Policy, an important cause to the powerful business interests of Montreal and Toronto.  The Liberal campaign was directed by an ex-Conservative, Joseph Israël Tarte. Laurier was also a strong supporter of provincial rights, and a number of powerful Liberal premiers supported the campaign, such as Ontario's Oliver Mowat and Nova Scotia's W. S. Fielding, both of whom who won seats in the House and were appointed to cabinet after the election.

The Conservatives won more votes in the 1896 election than the Liberals (48.2% of the votes in comparison to 41.4% for the Liberals). However, the Liberals took more seats. The Conservatives captured about half of the seats in English Canada. They suffered losses in Quebec, where Tupper's reputation as an ardent imperialist was a major handicap. Tupper's inability to persuade Joseph-Adolphe Chapleau to return to active politics as his Quebec lieutenant ended any chances of the Conservatives winning the most seats that province. Meanwhile, Laurier's Liberals won a landslide victory in Quebec, as well as getting some seats in English Canada (especially in the Maritimes and the West).

Tupper initially refused to resign as Prime Minister, insisting that Laurier would be unable to form a government. However, when Tupper attempted to make appointments as prime minister, Governor General Lord Aberdeen refused. Tupper resigned, and the governor general invited Laurier to form a government.

National results

Note:

* Party did not nominate candidates in the previous election.

Acclamations:

The following Members of Parliament were elected by acclamation;
 Ontario: 1 Patron of Industry
 Quebec: 1 Conservative, 2 Liberals

Results by province

George Ritchie Maxwell elected in Burrard.

Further reading

 Blake, Donald E. "1896 and All That: Critical Elections in Canada", Canadian Journal of Political Science, June 1979, Vol. 12 Issue 2, pp. 259–280

See also

List of Canadian federal general elections
List of political parties in Canada
8th Canadian Parliament

Notes

References

External links
Election 1896, by Stephen Azzi

 Federal
1896
June 1896 events

1896 Canadian federal election


Kenneth John Hore (born 10 February 1947) is an English former footballer who played as a defender. He made 593 appearances in the Football League for Plymouth Argyle and Exeter City. He also served as manager at both clubs.

Hore appeared for Plymouth Argyle in midfield or as full back on 440 occasions. It was his task to mark Pelé when Santos lost to Argyle 3–2 at Home Park in March 1973. He finished his playing career at Exeter City.

He was appointed manager of Argyle on 1 October 1983. However, his managerial career was short-lived, owing to his lack of success in the league, he was dismissed on 19 November 1984.

In his 60-game stint as manager he won 17 games, lost 27 and drew 16. The highlight, for which he is most renowned, was leading Argyle to an FA Cup semi-final. A defeat to Watford meant that Argyle did not become the first team from the Third Division to reach the final.

He returned to Exeter City as coach and then caretaker manager before moving into management in local Non-League football.

References

Plymouth Argyle 101 Golden Greats, Andy Riddle,

1947 births
Living people
English men's footballers
Plymouth Argyle F.C. players
Exeter City F.C. players
English Football League players
English football managers
Bideford A.F.C. managers
Plymouth Argyle F.C. managers
Exeter City F.C. managers
Torrington F.C. managers
Barnstaple Town F.C. managers
English Football League managers
People from St Stephen-in-Brannel
Men's association football defenders

John Hore (footballer, born 1947)


Michiko Tomita (jap. , Tomita Michiko; * um 1960) ist eine ehemalige japanische Badmintonspielerin.

Karriere
Michiko Tomita wurde 1985 japanische Meisterin, wobei sie im Mixed mit Akio Tomita erfolgreich war. 1985 nahm sie auch an der Badminton-Weltmeisterschaft teil und wurde bei ihren beiden Starts im Doppel und im Mixed jeweils 17.

Sportliche Erfolge

Weblinks
 Kyōto-fu Badminton Kyōkai:

Badmintonspieler (Japan)
Geboren im 20. Jahrhundert
Frau
Japanischer Meister (Badminton)
Japaner

Michiko Tomita


Jakov I. (eng. James I) (Dunfermline, Škotska, 25. srpnja 1394. – Perth, 21. veljače 1437.), škotski kralj od 1406. do smrti, 1437. godine; odvjetak dinastije Stuart. Kao monarh, uspio je, prvi put u zadnjih gotovo stotinu godina, stvoriti snažnu monarhiju.

Životopis

Mladost i zarobljeništvo

Rodio se kao mlađi sin škotskog kralja Roberta III. († 1406.) i kraljice Anabelle Drummond († 1401.). Budući da je njegovog starijeg brata, Davida Stewarta, prvog vojvode od Rothesayja, ubio 1402. godine njegov stric Robert od Albanyja, Jakov je postao prijestolonasljednik svoga oca Roberta III. Nakon tog nesretnog događaja, dvanaestogodišnji Jakov je poslan na sigurno u Francusku, ali je putem uhvaćen i predan engleskom kralju Henrika IV., koji ga je zatvorio u Londonski Tower. U međuvremenu je Robert III. umro, a Robert od Albanyja je imenovan guvernerom i regentom Škotske.

Robert od Albanyja nije imao namjeru platiti otkupninu za utamničenog kralja Jakova I., jer je sam imao ambiciju vladati Škotskom. Poslije smrti vojvode od Albanyja 1420. godine, njegov sin Murdoch, postao je novim guvernerom i regentom Škotske.

Vladavina

Godine 1424. Jakov I. je pušten na slobodu, nakon čega je okrunjen za novog kralja. Po stupanju na prijestolje, odmah je krenuo u obračun protiv škotskog plemstva te je 1425. godine zarobio mnoge vodeće članove škotskog plemstva i nekolicinu njih dao pogubiti, uključujući i neke članove svoje obitelji. Pokušao je, također, slomiti otpor i zavladati lordovima Škotskog visočja, ali rezultat je bio djelomičan.

Financije, potrebne za vođenje državne politike, namaknuo je konfiskacijom imovine svojih neprijatelja i stavljanjem državne blagajne pod izravan nadzor vladara.

Nezadovoljnici njegovom vladavinom, pokušali su osporiti zakonitost rođenja njegova oca, kralja Roberta III. i dali su legitimitet potomcima kralja Roberta II. iz njegova drugog braka, s Eufemijom od Rossa. Jakov I. se žestoko i nemilosrdno obračunao s tim nezadovoljnicima. Unatoč obračunu s nezadovoljnicima, ipak je uspio atentat na njega, koji je izvršio Walter, grof od Atholla, sin kralja Roberta II. iz drugog braka. Kraljeva supruga, iako ozlijeđena, uspjela je pobjeći sa sinom Jakovom II. u dvorac Stirling.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Jakov I., kralj Škotske - Britannica Online
 Kralj Jakov I. Škotski (1406.-1437.) - britroyals.com
 Kralj Jakov I. - undiscoveredscotland.co.uk

Škotski vladari
Veliki namjesnici Škotske
Stuarti

Jakov I., kralj Škotske


Rehhof ist ein Stadtteil der kreisfreien Stadt Nürnberg, im Westen Teil des statistischen Bezirks 92 (Schmausenbuckstraße), im Osten des statistischen Bezirks 94 (Laufamholz) und hatte am 31. Dezember 1997 insgesamt 838 Einwohner.

Lage
Rehhof liegt im Osten Nürnbergs an der S-Bahnlinie S1 Bamberg-Hartmannshof. Im Westen von Laufamholz wurde 1987 der Bahnhof Nürnberg-Rehhof eröffnet. Im Süden grenzt der Zerzabelshofer Forst an.

Geschichte
Rehhof wurde auf dem Gemeindegebiet von Mögeldorf gegründet. Am 1. Januar 1899 wurde diese nach Nürnberg eingemeindet. 1902 genehmigte man, dass die Bezeichnung Rehhof weiter geführt werden darf.

Einwohnerentwicklung

Religion
Die Einwohner evangelisch-lutherischer Konfession sind nach St. Nikolaus und Ulrich gepfarrt, die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Karl Borromäus gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Stadtteil von Nürnberg
Statistischer Distrikt von Nürnberg

Rehhof (Nürnberg)


Barnet kan henvise til:

 film
 Barnet (film fra 1909) – dansk stumfilm fra 1909 instrueret af ubekendt
 Barnet (film fra 1940) – dansk film fra 1940 instrueret af Benjamin Christensen
 Barnet (film fra 2005) – belgisk film fra 2005 i instrueret af Jean-Pierre Dardenne og Luc Dardenne

 steder
 Barnet (bydel) – bydel i den nordlige del af det ydre London
 Barnet, Vermont – en by i USA

Barnet


Piața Montreal este o stație proiectată de metrou din București. Se va afla în Sectorul 1, de-a lungul Bulevardului Mărăști, în apropierea Parcului Herăstrău și a Casei Presei Libere. Termenul estimat de punere în funcțiune era a doua jumătate a anului 2021.

În februarie 2023 lucrările de construcție a stației încă nu începuseră.

Note

Stații ale liniei 6 de metrou din București
Sector 1

Piața Montreal (stație de metrou)


Cornelius Cash Jr. (nacido el  en Macon, Misisipi) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó una temporada en la NBA, además de jugar en Bélgica, Yugoslavia y Brasil. Con 2,03 metros de estatura, lo hacía en la posición de ala-pívot.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Falcons de la Universidad Bowling Green, en las que promedió 15,7 puntos y 13,5 rebotes por partido. Acabó su carrera como el segundo mejor reboteador de todos los tiempos de los Falcons, solo por detrás de Nate Thurmond, puesto que aún conserva, y como noveno mejor anotador (en la actualidad en el puesto 22). En 1975 se convirtió en el tercer jugador de la Mid-American Conference en alcanzar los 1000 puntos y 1000 rebotes, después del proipio Thurmond y de Wayne Embry. Fue elegido en el mejor quinteto de la conferencia en sus tres últimas temporadas.

Profesional
Fue elegido en la vigésimo cuarta posición del Draft de la NBA de 1975 por Milwaukee Bucks, y también por los San Diego Conquistadors en la segunda ronda del Draft de la ABA, firmando por los primeros, pero siendo despedido antes del comienzo de la temporada.

En la temporada 1976-77 fichó como agente libre por los Detroit Pistons, pero solo llegó a jugar 6 partidos, en los que promedió 3,5 puntos y 2,7 rebotes. El resto de su carrera deportiva transcurrió en Europa y Sudamérica.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Cornelius Cash en ultimatenba.com

Baloncestistas de Misisipi
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Bowling Green Falcons
Baloncestistas de los Detroit Pistons

Cornelius Cash


Humaitá es un municipio brasileño del estado del Río Grande do Sul. Su población estimada en 2010 era de 4919 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Página de la Prefectura Municipal

Localidades de Río Grande del Sur

Humaitá (Río Grande del Sur)


Robert "Bobby" Seith (født 9. marts 1932 i Coatbridge, Skotland) er en skotsk tidligere fodboldspiller (højre half) og senere -træner.

Seith startede sin seniorkarriere i engelsk fodbold, hvor han frem til 1960 repræsenterede Burnley. I sin sidste sæson i klubben var han med til at vinde det engelske mesterskab. Herefter skiftede han til Dundee F.C. i hjemlandet, hvor han spillede de sidste fem år af sin karriere og hjalp klubben til det skotske mesterskab i 1962.

Efter at have afsluttet sin aktive karriere fungerede Seith i en årrække som manager, først for Preston North End i England, og efterfølgende for Edinburgh-storklubben Hearts.

Titler
Engelsk mesterskab
 1960 med Burnley

Skotsk mesterskab
 1962 med Dundee F.C.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Skotland
Fodboldspillere fra Burnley F.C.
Fodboldspillere fra Dundee F.C.
Fodboldtrænere fra Skotland

Bobby Seith


Serie A 2018./19. je bila 117. sezona prve talijanske nogometne lige. Započela je 18. kolovoza 2018., a završila 26. svibnja 2019. godine. Prvenstvo je s 90 bodova osvojio Juventus, kojem je to bio 35. naslov prvaka Italije u povijesti, osmi zaredom.

Momčadi i stadioni

Poredak na kraju sezone

Najbolji strijelci lige

Najbolji asistenti lige

Nagrade

Izvori

Sezone Serie A

Serie A 2018./19.


The Free Trade Hall on Peter Street, Manchester, England, was constructed in 1853–56 on St Peter's Fields, the site of the Peterloo Massacre. It is now a Radisson hotel.

The hall was built to commemorate the repeal of the Corn Laws in 1846. The architect was Edward Walters. It was owned by the Manchester Corporation and was bombed in the Manchester Blitz; its interior was rebuilt and it was Manchester's premier concert venue until the construction of the Bridgewater Hall in 1996. The hall was designated a Grade II* listed building in 1963.

History
The Free Trade Hall was built as a public hall between 1853 and 1856 by Edward Walters on land given by Richard Cobden in St Peter's Fields, the site of the Peterloo Massacre. Two earlier halls had been constructed on the site, the first, a large timber pavilion was built in 1840, and its brick replacement built in 1842. The halls were "vital to Manchester's considerable role in the long campaign for the repeal of the Corn Laws.  The hall was funded by public subscription and became a concert hall and home of the Hallé Orchestra in 1858. A red plaque records that it was built on the site of the Peterloo Massacre in 1819.

The Free Trade Hall was bought by Manchester Corporation in 1920; but was bombed and left an empty shell in the Manchester Blitz of December 1940. A new hall was constructed behind two walls of the original facade in 1950–51 by Manchester City Council's architect, L. C. Howitt. opening as a concert hall in 1951. As well as being the venue for the Hallé Orchestra, it was also used for pop and rock concerts. A Wurlitzer organ from the Paramount Cinema in Manchester was installed over four years and first used in public in a BBC programme broadcast in September 1977. When the hall closed, the organ, which was on loan, was moved to the great hall in Stockport Town Hall. The Hallé Orchestra moved to the Bridgewater Hall in 1996 and the Free Trade Hall was closed by Manchester City Council.

In 1997, the building was sold to private developers despite resistance from groups such as the Manchester Civic Society, who viewed the sale as inappropriate given the historical significance of the building and its site. After the initial planning application was refused by the Secretary of State, a second modified planning application was submitted and approved. Walters' original facade was retained, behind which architects Stephenson Bell designed a 263-bedroom hotel, demolishing Howitt's post-war hall but preserving the main staircase and the 1950s statues that were formerly attached to its rear wall. The hotel opened in 2004, having cost £45 million.

Architecture

The Italian palazzo-style hall was built on a trapeziform site in ashlar sandstone. It has a two-storey, nine-bay facade and concealed roof. On Peter Street, its ground floor arcade has rectangular piers with round-headed arches and spandrels bearing the coats of arms of Lancashire towns that took part in the Anti-Corn Law movement. The upper floor has a colonnaded arcade, its tympana frieze is richly decorated with carved figures representing free trade, the arts, commerce, manufacture and the continents. Above the tympanum is a prominent cornice with balustraded parapet. The upper floor has paired Ionic columns to each bay and a tall window with a pedimented architrave behind a balustraded balcony. The return sides have three bays in a matching but simpler style of blank arches. The rear wall was rebuilt in 1950–51 with pilasters surmounted by relief figures representing the entertainment which took place in the old hall. The Large Hall was in a classical style with a coffered ceiling, the walls had wood panelling in oak, walnut and sycamore.
Pevsner described it as "the noblest monument in the Cinquecento style in England", whilst Hartwell considered it "a classic which belongs in the canon of historic English architecture."

After its closure, the hall was sold and after a protracted planning process and consultations with English Heritage, its conversion to a hotel was agreed. During the hotel's construction, the Windmill Street and Southmill Street facades were demolished and the north block retained and connected by a triangular glazed atrium to a 15-storey block clad in stone and glass. Artifacts salvaged from the old hall, including 1950s statues by Arthur Sherwood Edwards and framed wall plaster autographed by past performers, decorate the atrium light well.

Events

The Free Trade Hall was a venue for public meetings and political speeches and a concert hall. Charles Dickens performed here in the summer of 1857 in Wilkie Collins's play The Frozen Deep. In 1872 Benjamin Disraeli gave his One Nation speech. In 1904, Winston Churchill delivered a speech at the hall defending Britain's policy of free trade. The Times called it "one of the most powerful and brilliant he has made."
In 1905 the Women's Social and Political Union (WSPU) activists, Christabel Pankhurst and Annie Kenney were ejected from a meeting addressed by the Liberal politician Sir Edward Grey, who repeatedly refused to answer their question on Votes for Women. Christabel Pankhurst immediately began an impromptu meeting outside, and when the police moved them on, contrived to be arrested and brought to court. So began the militant WSPU campaign for the vote.

After Sir Charles Hallé founded the Hallé Orchestra in 1858, its home was the Free Trade Hall until the hall was damaged in the Manchester Blitz. The Hallé performed at the reopening in 1951 with the Orchestra's musical director and conductor, Sir John Barbirolli, who remained until 1970. The final concert there was in 1996. Kathleen Ferrier sang at the re-opening of the Free Trade Hall in 1951, ending with a performance of Elgar's "Land of Hope and Glory", the only performance of that piece in her career.

The following event is from a theatrical biography including details of pantomimes in the 1930s. "Elisse De Vere and Sam Welbo were direct from the continent with a graceful act, a combination of dance and acrobatics. ... De Vere and Welbo husband and wife originated in Russia. They fled the pogroms. In England they were part of a bill, the chief part of which, was Hamilton's Excursions, a diorama, or early form of cinema, utilising a screen. ... De Vere and Welbo operated this system when it was shown at the Manchester Free Trade Hall, as well as presenting their dance act in another part of the programme. One of their scenes worked on the Diorama - silent pictures - was Napoleon's "Retreat from Moscow" in their native Russia."

Bob Dylan played here in 1965, and again in 1966, the occasion of the "Judas!" shout. Duo Simon & Garfunkel played here in 1967, debuting their newly written song 'Punky's Dilemma' with the original opening line of "I wish I was a Kellog's cornflake, floatin' in my bowl takin' movies", and a new song for upcoming film The Graduate, "Mrs Robinson". In the late 1960s Frank Zappa and the Mothers of Invention, The Moody Blues, T. Rex and The Dubliners played there amongst others. Pink Floyd played on five occasions. Genesis played twice, on 30 January 1971 (together with Lindisfarne and Van der Graaf Generator) and in February 1973. On 13 May 1976, Kiss played their first ever UK concert at the venue.  On 4 June 1976, the Lesser Free Trade Hall was the venue for a concert by the Sex Pistols at the start of the punk rock movement. This concert would prove influential as it led to the formation of bands such as Joy Division, Buzzcocks, The Smiths and The Fall.

See also

Grade II* listed buildings in Greater Manchester
Listed buildings in Manchester-M2

Notes

References

External links

   Free Trade Hall Manchester Archives+
Free Trade, Chartism and the Anti-Corn Law League in Manchester
Manchester People Free the Free Trade Hall

Grade II* listed buildings in Manchester
Hotels in Manchester
Edward Walters buildings

Free Trade Hall


Anaptychia ciliaris est une espèce de Lichen fruticuleux que l'on observe principalement en France, en Espagne, au Royaume-Uni et dans l'Europe centrale.

Anatomie
Ce lichen est de type fruticuleux, on le reconnaît principalement car il a une forme de petit buisson, il est accroché à son support par sa base et il est de couleur olivâtre, blanchâtre, grise ou encore verte. Ses thalles sont petits, ramifiés et aplatis.

Il présente certaines structures particulières qui permettent de le différencier, telles que des cils (petits filaments observables en dessous du thalle ou sur les bords), et des petites apothécies situées sur toute la surface du thalle. A l'inverse on ne voit pas de soralies, de pseudocyphelles, d'isidies (organes de reproduction asexuée en forme de petits boutons), de verrues et de points clairs sur le thalle.

Habitat
Présent principalement sur les écorces d'arbres matures en forêts claires, peu présent sur les pierres et les rochers.

Notes et références

Liens externes

Lecanoromycetes
Lichen

Anaptychia ciliaris


Wiesbaden, Almanya'nın Hessen eyâletinin başkentidir. II. Dünya Savaşı'ndan, ağır havadan bombardımana tutulan şehir kısmen yıkılmış olarak çıkar. Yeniden yapılanma ve yenilenme sonucu tekrar güzel ve cezbedici yapısına kavuşmuştur. Bugün şehir merkezi genç yapılar yanında özüne sadık yeniden inşa edilmiş ve görülmeye değer güzel gotik ve yeni çağ yapıları ile meşhur, bir dinlenme-fuar-otel ve kumarhane şehridir.

Amerikan Silahlı Kuvvetlerinin Avrupa harekât karargahından biri (Air-Base Erbenheim) bu şehirdedir.

Coğrafya

Frankfurt (am Main) metropolünün batısında Ren nehri kıyında kuruludur. Nehir karşısında ise diğer eyalet Rheinland-Pfalz'in başkenti Mainz ile komşudur. Kuzeyinde Taunus ormanları içinde Taunusstein ve Bad Schwalbach batısında ünlü Rüdesheim kasabaları bulunur.

Ren nehri kıyı yamaçlarında kurulu üzüm bağları ve şarap türleri (özellikle Riesling) ile ünlüdür.

Kent merkezinin nostaljik yapısı yanında uluslararası fuar ve toplantıları, sempozyumları Frankfurt metropolüne yakınlığı nedeni ile burası tercih edilir. Şehir merkezinde bulunan lüks eşya satılan mağazaları ile ünlü (Willhelmstr, Taunusstr) caddeleri vardır.

Wiesbaden`de 26 değişik yerde sıcak termal kaynakları ve Wellness otelleri bulunur.

Ekonomi
Bir kumar şehri olan Wiesbaden'in Kurhaus gazinosu meşhurdur.Sanayi olarak Kalle Kimya Fabrikası, Dyckerhoff Çimento Fabrikası, Henkell Şarap, Şampanya Fabrikası, Ebert Kimya, Glyco Metal Fabrikası sayılabilir  Sanayi ağırlığı genelde güneyindeki komşu yerleşim alanındadır ve bunların içinde en büyük işverenler Opel otomobil fabrikası (Rüsselsheim), Schott Cam (Mainz), Böhringer (Ingelheim) dir.
Kent'in fuar ve otelcilik teşebbüsleri yanında finans ve sigorta şirketlerinin merkez yeridir.

Toplum
Kentte bulunan Amerikan üssü ve Amerikan yerleşim alanları bulunmaktaydı. Amerika'nın geri çekilme projesi içinde bunlar zamanla elden çıkartıldılar. Kentte hâlen Amerikan ordu mensubu birkaç bin kişi yaşamaktadır.

Şehir halkı çok iyi eğitim almış, genelde eğitimci, teşebbüscü ve sanatçıdırlar. Gelir ve yaşam seviyesi Almanya ortalamasının üstündedir.

Yabancılar ve özellikle Türkler (+- 11.000) önemli bir sayı oluşturmaktadır. Genelde gettolaşmış cadde ve sokaklarda yaşamaktadırlar. Kentin ekonomisine sadece esnaf tarzında katılmaktadırlar. Westend semtinde bulunan Wellritz caddesindeki esnaf ise kısmen Türk (Güneydoğu ve Doğu Anadolu) vatandaşlarıdır. Sınırlı boyutta sanatsal ve politik çalışmalara katılırlar. Şehir sınırları içinde çeşitli islami cemaatler vardır ve bazı dernek çalışması ve dini faaliyetlerde bulunmaktalar.

Yönetim ve politika

Hükûmette yer alan partiler CDU, Birlik 90/Yeşiller ve FDP'dirler.

Ulaşım
Otoban A3 ile Köln A66 ile de Frankfurt (am Main), metropollerine, A661 ile de Ren-Falz eyaletine bağlıdır.  ICE hızlı tren hattı yanında S1 ve S8 banliyö ve uluslararası tren bağlantısı ve garına sahiptir.

Kardeş Şehirler

  - Klagenfurt (1930)
  - Montrö  (1953)
  - Friedrichshain-Kreuzberg (1964)
  - Gent  (1969)
  - Fondettes (1975)
  - Ljubljana (1977)
  - Kfar Saba  (1981)
  - San Sebastian (1981)
  - Wroclaw (1987)
  - Tunbridge Wells  (1989)
  - Görlitz  (1990)
  - Ocotal  (1990)
  - Fatih  (2012)

Resimler

Notlar

Dış bağlantılar

 Belediye resmî websitesi
Gayriresmî websitesi
Wiesbaden şehir panoramaları ve sanal turları
Wiesbaden fotoları we websitesi
Diğer bir Wiesbaden fotoları websitesi
Wiesbaden günlük fotolar
Wiesbaden canli webcami
 23 canli Wiesbaden webcamin
Wiesbaden Tren Garı Webcami

Wiesbaden


Profibus (usually styled as PROFIBUS, as a portmanteau for Process Field Bus) is a standard for fieldbus communication in automation technology and was first promoted in 1989 by BMBF (German department of education and research) and then used by Siemens. It should not be confused with the Profinet standard for Industrial Ethernet.
Profibus is openly published as type 3 of IEC 61158/61784-1.

Origin
The history of PROFIBUS goes back to a publicly promoted plan for an association which started in Germany in 1986 and for which 21 companies and institutes devised a master project plan called "fieldbus". The goal was to implement and spread the use of a bit-serial field bus based on the basic requirements of the field device interfaces. For this purpose, member companies agreed to support a common technical concept for production (i.e. discrete or factory automation) and process automation. First, the complex communication protocol Profibus FMS (Field bus Message Specification), which was tailored for demanding communication tasks, was specified. Subsequently, in 1993, the specification for the simpler and thus considerably faster protocol PROFIBUS DP (Decentralised Peripherals) was completed. Profibus FMS is used for (non-deterministic) communication of data between Profibus Masters. Profibus DP is a protocol made for (deterministic) communication between Profibus masters and their remote I/O slaves.

There are two variations of PROFIBUS in use today; the most commonly used PROFIBUS DP, and the lesser used, application specific, PROFIBUS PA:
 PROFIBUS DP (Decentralised Peripherals) is used to operate sensors and actuators via a centralised controller in production (factory) automation applications. The many standard diagnostic options, in particular, are focused on here.
 PROFIBUS PA (Process Automation)  is used to monitor measuring equipment via a process control system in process automation applications. This variant is designed for use in explosion/hazardous areas (Ex-zone 0 and 1). The Physical Layer (i.e. the cable) conforms to IEC 61158-2, which allows power to be delivered over the bus to field instruments, while limiting current flows so that explosive conditions are not created, even if a malfunction occurs. The number of devices attached to a PA segment is limited by this feature. PA has a data transmission rate of 31.25 kbit/s. However, PA uses the same protocol as DP, and can be linked to a DP network using a coupler device. The much faster DP acts as a backbone network for transmitting process signals to the controller. This means that DP and PA can work tightly together, especially in hybrid applications where process and factory automation networks operate side by side.

In excess of 30 million PROFIBUS nodes were installed by the end of 2009. 5 million of these are in the process industries.

Technology

Application layer (OSI-Layer 7)
To use these functions, various service levels of the DP protocol were defined:
 DP-V0 for cyclic exchange of data and diagnosis
 DP-V1 for acyclic data exchange and alarm handling
 DP-V2 for isochronous mode and data exchange broadcast (slave-to-slave communication)

Data link layer (OSI-Layer 2)
The data link layer FDL (Field bus Data Link) servicesand protocols work with a hybrid access method that combines token passing with a master/slave method. In a PROFIBUS DP network, the controllers or process control systems are the masters and the sensors and actuators are the slaves.

Each byte has even parity and is transferred asynchronously with a start and stop bit.
There may not be a pause between a stop bit and the following start bit when the bytes of a telegram are transmitted. The master signals the start of a new telegram with a SYN pause of at least 33 bits (logical "1" = bus idle).

Various telegram types are used. They can be differentiated by their start delimiter (SD):

No data
SD1 = 0x10

Variable length data
SD2 = 0x68

Fixed length data
SD3 = 0xA2

Token
SD4 = 0xDC

Fields

Service Access Points

Bit-transmission layer (OSI-Layer 1)
Three different methods are specified for the bit-transmission layer:
 With electrical transmission pursuant to EIA-485, twisted pair cables with impedances of 150 ohms are used in a bus topology. Bit rates from 9.6 kbit/s to 12 Mbit/s can be used. The cable length between two repeaters is limited from 100 to 1200 m, depending on the bit rate used. This transmission method is primarily used with PROFIBUS DP.
 With optical transmission via fiber optics, star-, bus- and ring-topologies are used. The distance between the repeaters can be up to 15 km. The ring topology can also be executed redundantly.
 With MBP (Manchester Bus Powered)  transmission technology, data and field bus power are fed through the same cable. The power can be reduced in such a way that use in explosion-hazardous environments is possible. The bus topology can be up to 1900 m long and permits branching to field devices (max. 60 m branches). The bit rate here is a fixed 31.25 kbit/s. This technology was specially established for use in process automation for PROFIBUS PA.

For data transfer via sliding contacts for mobile devices or optical or radio data transmission in open spaces, products from various manufacturers can be obtained, however they do not conform to any standard.

PROFIBUS DP uses two core screened cable with a violet sheath, and runs at speeds between 9.6 kbit/s and 12 Mbit/s. A particular speed can be chosen for a network to give enough time for communication with all the devices present in the network. If systems change slowly then lower communication speed is suitable, and if the systems change quickly then effective communication will happen through faster speed. The RS485 balanced transmission used in PROFIBUS DP only allows 31 devices to be connected at once; however, more devices (up to 126) can be connected or the network expanded with the use of hubs or repeaters (4 hubs or repeaters to reach 126). A Hub or a Repeater is also counted as a device.

PROFIBUS PA runs at fixed speed of 31.25 kbit/s via blue sheathed two core screened cable. The communication may be initiated to minimise the risk of explosion or for the systems that intrinsically need safe equipment. The message formats in PROFIBUS PA are identical to PROFIBUS DP.

Note: PROFIBUS DP and PROFIBUS PA should not be confused with PROFINET.

Profiles
Profiles are pre-defined configurations of the functions and features available from PROFIBUS for use in specific devices or applications. They are specified by PI working groups and published by PI. Profiles are important for openness, interoperability and interchangeability, so that the end user can be sure that similar equipments from different vendors perform in a standardised way. User choice also encourages competition that drives vendors towards enhanced performance and lower costs.

There are PROFIBUS profiles for Encoders, Laboratory instruments, Intelligent pumps, Robots and Numerically Controlled machines, for example. Profiles also exist for applications such as using HART and wireless with PROFIBUS, and process automation devices via PROFIBUS PA. Other profiles have been specified for Motion Control (PROFIdrive) and Functional Safety (PROFIsafe).

Organization
The PROFIBUS Nutzerorganisation e.V. (PROFIBUS User Organisation, or PNO) was created in 1989. This group was composed mainly of manufacturers and users from Europe. In 1992, the first regional PROFIBUS organisation was founded (PROFIBUS Schweiz in Switzerland). In the following years, additional Regional PROFIBUS & PROFINET Associations (RPAs) were added.

In 1995, all the RPAs joined together under the international umbrella association Profibus and Profinet International (PI). Today, PROFIBUS is represented by 25 RPAs around the world (including PNO) with over 1400 members, including most if not all major automation vendors and service suppliers, along with many end users.

See also
 Fieldbus
 List of automation protocols

References

External links
 PROFIBUS & PROFINET International

Industrial computing
Serial buses
Industrial automation
Computer-related introductions in 1989

Profibus


An Danthoniopsis scopulorum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni James Bird Phipps, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni James Bird Phipps. An Danthoniopsis scopulorum in nahilalakip ha genus nga Danthoniopsis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Namibia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Danthoniopsis

Danthoniopsis scopulorum


Çorum Olayları veya Çorum Katliamı Çorum'da 1980 Mayıs-Temmuz aylarında meydana gelen, siyasi ve dini temelli olarak ortaya çıkan kanlı olaylardır. Ülkücülerin, Alevi mahallesi olarak bilinen Milönü mahallesine saldırması üzerine, çoğu Alevi olmak üzere resmî kaynaklarca 57 yurttaşın ölümü ve yüzlercesinin yaralanmasıyla sonuçlanmıştır.

Olaylar öncesi ortam
Olaylardan hemen önce Çorum Emniyet Müdürü Hasan Uyar görevinden alınarak yerine Tunceli'de görev yapmış olan Nail Bozkurt atandı. Milli Eğitim Müdürlüğü'ne MHP'li Fethi Katar getirildi. Çorum Valiliği'ne Rafet Üçelli atandı. 40'a yakın polis memuru başka illere nakledildi. Birçok okul yöneticisi, öğretmen ve memurun yer değişimi yapıldı. Buna karşın ataması olan birçok polis memuru ilişiği kesilmeden görev yapmaya devam etti.

ABD'nin Türkiye Büyükelçiliğinde görevli Robert Alexander Peck Çorum'da MHP'li il yöneticileriyle, Vali ve CHP'li Belediye Başkanı Turhan Kılıçoğlu'yla görüşür. Çorum'dan sonra Amasya ve Tokat'a gider.

1980 yılındaki 19 Mayıs Gençlik ve Spor Bayramı kutlama hazırlıkları sırasında kızların kıyafetleri bahane edilerek şu bildiri dağıtıldı:

Gün Sazak'ın öldürülmesi ve protestolar
MHP'nin önde gelen isimlerinden eski Gümrük ve Tekel Bakanı Gün Sazak'ın 27 Mayıs 1980'de Ankara'da DEV-SOL tarafından öldürülmesi üzerine Çorum'da da gerginlik arttı.

Olayların başlaması
28 Mayıs Çarşamba günü, Çorum'un en işlek caddesinde ve çoğunluğu çocuk ve gençlerden oluşan gruplar, "Kanımız aksa da zafer İslam'ın", "Kana kan, intikam" sloganlarıyla yürüyüşe geçmişlerdir. Yürüyüş korteji, kısa süre sonra saldırıya dönüşür. Cadde üzerinde bulunan solculara ait iş yerleri tahrip edilmeye ve yakılmaya başlanır. 29 Mayıs günü cadde ve sokaklarda yürüyüşler "Kana kan, intikam" sloganlarıyla sürmüştür. İş yerlerinin yağmalanmasına, tahrip edilmesine ve yakılmasına devam edilmiştir.

Çorum'la komşu il, ilçe ve köylerle bağlantılı tüm yollar belirsiz gruplarca işgal edilmiştir.Yine saldırgan başka gruplar Çorum gazetesine ve Bahar Kitabevi'ne saldırmıştır.Alevi ve Sünni mahalleleri arasında barikatlar kuruldu ve çatışmalar başladı. Mayıs ayında yaşanan bu gerginlik askerî müdahaleye karşın devam etti.

Sokağa çıkma yasağı ve çatışmalar
Çorum Valisi Rafet Üçelli, sokağa çıkma yasağı koyar ve halkın savunma amacıyla oluşturduğu barikatların kaldırılmasını ister.

Çorum Kalesi yakınındaki semtlerde oturan halkın kurduğu bir savunma barikatına saldırganlar silahla ateş eder ancak barikatı aşamazlar. Vali Rafet Üçelli, barikatın kaldırılması için Jandarma Komutanı Yarbay Vural Güride'ye emir verir. Halk ise can güvenliklerini korumak için kurdukları barikatı kaldırmamakta direnir. Vali ve Jandarma Yarbay Vural Güride arasında geçen konuşma şöyledir:

Vali: Lütfen Ankara-Samsun Kara yolu trafiğe açılsın.Yarbay Güride: Sayın Valim yolu açmak için silah kullanmak zorunda kalacağız. Kan akar, bu da olayları tırmandırır.Vali: Her şeye karşın yol trafiğe açılmalıdır.Yarbay Güride: Kan dökülür, ben açamam sayın valim. Buyurun siz açın.

CHP'nin milletvekillerinden Şükrü Bütün, Etem Eken ve Senatör Abdullah Ercan olayları yerinde incelemek üzere Çorum'a geldiklerinde belediye başkanı ile görüşürlerken saldırıya uğrarlar.

Halk barikatını kaldırmaz. Bu sırada başka bir semtteki zayıf bir barikatı aşan 19 AN 709 plakalı, kırmızı renkli Reno marka bir otomobil, Milönü semtini silahla boydan boya tarar. Semt halkı panik içinde evlerine koşuşurlar. Yaralananlar olur. Mahalleyi silahla tarayan otomobilin plakasının bir traktöre ait olduğu ve otomobilin içinde polislerin olduğu kanaati oluşur.

Olayların sonlanması yetkililerce genellikle Alevi kesimin yaşadığı Milönü'deki barikatların kaldırılmasına bağlanmıştır. Çorum olaylarına müdahale etmekle görevlendirilen dönemin Amasya 15. Tugay Komutanı Şahabettin Esengül'ün iddiası; "Bir sağ partiye mensup milletvekili bana barikatları yararsınız, bertaraf edersiniz, bu iş de burada biter." İçişleri Bakanı Vekili Orhan Eren, Jandarma Genel Komutanı Orgeneral Sedat Celasun'la birlikte Çorum'a gelirler. Çorum'da teşkilatı bulunan siyasi parti il yöneticileri, Çorum milletvekillerinin katılımıyla bir toplantı düzenlenir. Saldırı olayı değerlendirilir. Çorum Valisi Rafet Üçelli'nin sunumu üzerine Jandarma Genel Komutanı Sedat Celasun: "Biz gerekli yerlerden emir aldık. Milönü'ne tanklarla girip olaylara son vereceğiz" dediğinde; Çorum CHP Milletvekili Etem Eken, "Nasıl olur paşam? Milönü'ne tanklarla girmek neyi çözer? Bu daha çok kan dökülmesine neden olur. Belki bir Milönü hiçbir şey değil ama, Türkiye'de 14 milyona yakın Alevi vatandaş yaşamaktadır. Milönü'ne tanklarla girip kan döküldüğünde tüm ülkede büyük olaylar çıkar" yanıtını verir. Sonuçta oluşturulan bir komite Milönü'ne giderek halkla görüşürler. Can güvenliği garantisi sonucu barikatlar kaldırılır.

Vali Rafet Üçelli ve Emniyet Müdürü Nail Bozkurt görevden alınır. Çorum Valiliği'ne Yüksel Çavuşoğlu, Çorum İl Emniyet Müdürlüğüne Erdem Yurtsever atanır. General Şahabettin Esengül Jandarma İl Komutanı Vural Güride'nin değiştirilmesi için kendisine yapılan baskıyı şöyle anlatmaktadır: "İsimlerini dahi hatırlamak istemiyorum. Bu milletvekilleri devamlı suretle yaranın kabuklanması değil, kanamasını istiyorlardı. İşleri güçleri Ankara'da belirli odakları tahrik etmek ve almış olduğu yetkilerle Çorum'a gelip karma karışık etmekti. Bu iki milletvekili olayların tarafımdan bastırılmasını memnuniyetle karşılamadılar. Yani ne istiyorlardı? Bir taraf korunsun, diğer taraf öldürülsün. Yani katalizör rol oynamayacaksınız. Güvenlik tedbirleri tam olarak almayacaksınız. Bir kesim ki, ona Sünni kesim diyebilirsiniz, Aleviler'i esasen sıkışmış bir bölgede çevirmiş, onların üzerine saldırıp imha etmek istiyorlardı. Fevkalade küstah bir tavır içindelerdi."

28 Mayıs 1980'de başlatılan saldırı ve katliam, askeri birliklerin müdahalesiyle biçimsel olarak denetim altına alınmıştır. Jandarma İl Komutanı Yarbay Vural Güride görevden alınmış, olayların ilk dalgası kontrol altına alınmıştır.

Olaylarda ikinci dalga
AP Çorum İl Başkanı Yardımcısı Erol Şahin, CHP İl Başkanı Cemal Solmaz'la birlikte Vali ve Emniyet Müdürüyle görüşürler. MHP'nin saldırı hazırlıklarını ileterek önlem alınmasını isterler.

Çorum AP milletvekili adayı Ali Ayhan Çetin, "Olayların başlangıcı MHP'nin ve Ülkü Ocakları'nın Çorum'u kurtarılmış bölge haline getirmeyi amaçlamaları, bunun için Gün Sazak'ın ölümü onlar için başlangıç noktası oldu." demiştir.

TRT'nin tahriki
TRT'de, "Çorum'da Alaaddin Camii'ne patlayıcı madde atılması ve dışarıdan ateş açılması ile olaylar başladı." haberini aralıklarla sık sık verilmektedir. Alaaddin Camii'ne bomba atıldığı iddiası, camilerin hoparlörlerinden kente duyuruldu, cihat çağrısı yapıldı ve suların zehirlendiği iddiası yayıldı. Böyle bir haberi askeri yetkililer vermemiş, Vali de haberi doğrulayıcı veya yalanlayıcı açıklamada bulunmamıştır. TRT'nin Çorum muhabiri, böyle bir haber vermediğini söylemektedir. Haberi yayan polis de ortaya çıkarılmamıştır. Bir anda ortaya çıkan eli silahlı gruplar, Alevi mahallelerine uzun namlulu silahlarla saldırmaya başlamıştır.

Polis Panzeri ve Milönü Saldırısı
Alevi mahallesine barikatları yıkarak giren panzerin ateşiyle hamile bir kadın ve bir öğretmen hayatını kaybederken, yaşlı bir kadın panzerin altında kalır. Süleyman Ateş isimli tıp öğrencisi panzerin ateşiyle yaralanarak götürüldüğü SSK hastanesinde işkence görür ve öldürülür.

İçişleri Bakanı Mustafa Gülcügil: "Çorum olayları solun bir tertibidir ve devleti yıkma eylemlerinden biridir. Devlete destek düşüncesiyle hareket eden sağ bir grup, bunların karşısına çıkmıştır. Aslında siyasî gayeli ve siyasî hedefli olan sol gruptur... (Cumhuriyet gazetesi, 14.07.1980)

Süleyman Demirel: "Eğer bu fitne CHP'den destek görmezse devlet bu fitneyi çok kısa bir zamanda söndürür. CHP neyi söylemeye çalışıyor? Günlerdir bu meseleyle uğraşıyoruz. Bu hadiselerin arkasında CHP var. (Cumhuriyet gazetesi, 11.07.1980)

Bülent Ecevit: "....olayı sağ militanların başlattığı bilindiği hâlde, iktidar bunu saklayıp bir komünistlik tehlikesi varmış görüntüsünü vermeye çalışmaktadır. Hükûmetin Çorum'daki olaylarda da taraf olduğu, taraflardan biriyle birlik olduğu ve onların suçlarını örtbas etmeye çalıştığı ortadadır." (Milliyet gazetesi, 11.07.1980)

Konuyla ilgili meclis araştırma önergesi
İstanbul Milletvekili Ali Kenanoğlu ve 19 HDP Milletvekili, 1980'de meydana gelen Çorum olaylarının tüm yönleriyle araştırılması amacıyla 31 Mayıs 2021 tarihinde Türkiye Büyük Millet Meclisi Başkanlığı'na araştırma önerge vermişlerdir.

Diğer kaynaklar
 Cüneyt Arcayürek: Darbeler ve Gizli Servisler, (Sayfa.221)
 Aksiyon, Bir Bakan, Bir Cinayet, Bir İhtilal, (Sayfa.181)
 Cumhuriyet Gazetesi 02.06.1980
 Sadık Eral, Çaldıran'dan Çorum'a Anadolu'da Alevi Katliamları, (Sayfa.88)
 12 Eylül Belgeseli 6. Bölüm | Darbenin Ayak Sesleri | 32.Gün Arşivi
 Nokta Dergisi, Sayı: 22 Tarih: 08.06.1986
 Aydınlık Gazetesi Tarih: 09.07.1980
 Çorum Gazetesi, 31.07.1980 ve Cumhuriyet Gazetesi Röportajı

Ayrıca bakınız
 Maraş Katliamı

Kaynakça

Linçler
Alevi katliamları
Türkiye'deki katliamlar
Olayları
Pogromlar
1980'de Türkiye
Müslümanlara yönelik şiddet
Şii müslümanlara yönelik şiddet

Çorum Olayları


Libuše Valentová () este o filologă românistă, teoreticiană literară, traducătoare și profesoară cehă. A condus Departamentul de Studii românești din cadrul Facultății de Litere a Universității Caroline din Praga și a fost secretar al Asociației Cehia-România, dedicându-se propagării culturii române în Republica Cehă. A publicat traduceri (atât literare, cât și din alte domenii), precum și articole despre evoluțiile actuale din literatura română.

Biografie
S-a născut pe 8 august 1945 în orășelul Knínice din okresul Blansko. După ce a terminat școala primară în localitatea natală, a urmat studii secundare la Boskovice, pe care le-a absolvit în 1963. A fost admisă ca studentă la Facultatea de Filozofie a Universității Caroline din Praga, dar, din cauza faptului că în 1963 nu s-a organizat admitere pentru dubla specializare franceză-spaniolă, a ales să urmeze specializarea franceză - română (1963–1968), apoi și-a continuat specializarea la aceeași facultate cu studii extinse de limba italiană (1968–1972). A urmat studii postuniversitare în domeniul literaturii române (1976–1980) și în domeniul istoriei literaturii române (1982). În 1984 a obținut titlul de candidat (doctor) în științe cu teza "Románová tvorba George Călinesca" ("Romanele lui George Călinescu").

După absolvirea facultății a lucrat ca arhivar-documentarist la Institutul de Istorie a Europa de est din cadrul Academiei Cehoslovace de Științe (1968-1969), a avut o bursă de studii la Institutul de limbi și literaturi străine al Academiei Cehoslovace de Științe (1969-1972) și a fost metodolog de cursuri de limbi străine la Casa de Cultură din sectorul 3 al orașului Praga (1972-1974). A publicat o serie de traduceri și recenzii ale operelor poeților, prozatorilor și eseiștilor români în revistele Literární noviny, Tvar și A2. În perioada 1980-2011 a fost cadru didactic universitar la Institutul de studii romanice a Facultății de Filozofie a Universității Caroline, activând din 2011 la Departamentul de studii balcanice și sud-slave. Ea a predat următoarele discipline: Istoria literaturii române, Introducere la istoria și cultura României, Realitatea românească, Limba română, Introducere în teoria literaturii. A elaborat și publicat studii de istorie a literaturii române de la origini până în timpurile moderne, cu accent pe istoria literaturii secolului al XX-lea.

A colaborat la crearea proiectului Tempus "Limbi romanice în Europa unite" (1992-1995), a fost directoare a Societății Cehoslovaco-Române (actuala Societate Ceho-Română), cu sediul în Praga, a colaborat cu instituții științifice și culturale românești (Universitatea Babeș-Bolyai din Cluj-Napoca, Universitatea București, Universitatea Hyperion din București, Uniunea Scriitorilor din România, Fundația Culturală Română) și cu instituțiile de cercetări științifice în domeniul românisticii din Cracovia, Bratislava, Pavia, Udine și Paris. A ținut prelegeri și a publicat articole în presa românească (săptămânalul România literară, săptămânalul 22, revista lunară Orizont și altele).

Opera

Cărți
 1984 - Slovník spisovatelů – Rumunsko / Dicționar de scriitori - România (colectiv de autori sub conducerea Mariei Kavková, autorský podíl: 100 hesel), Odeon, Praga
 1997 - Stručný přehled osobností z dějin rumunského výtvarného umění / Scurtă prezentare a unor personalități din istoria artei românești, FFUK, Praga
 2000 - Mihai Eminescu v české kultuře / Mihai Eminescu în cultura cehă (împreună cu Jiří Našinec), Česko-rumunská společnost, Praga
 2001 - Slovník rumunských spisovatelů / Dicționar de scriitori români (colectiv de autori sub conducerea Libušei Valentová), Libri, Praga; reeditat în 2002
 2006 -  Balada Miorița v českých překladech / Balada Miorița în limba cehă (împreună cu Jiří Našinec), Česko-rumunská společnost, Praga

Traduceri

din limba franceză
 1993 - Catherine Chalier: O filosofii Emmanuela Lévinase (împreună cu Jan Sokol și cu Miloš Rejchrt), ed. Ježek, Praha
 1995 - Catherine Chalier: Tři komentáře k filosofii Hanse Jonase a Emmanuela Lévinase, ed. Ježek, Praha

din limba română (selecție)
 1992 - Překlady z rumunské literatury do češtiny (1900-1991), impr. Petr Kliment, Praga
 1997 - Stručný přehled osobností z dějin rumunského výtvarného umění (text suplimentar pentru un curs de realitate românească), FFUK Praga
 2000 - Tzvetan Todorov: Poetika prózy (împreună cu Jiří Pelán), Triáda, Praga
 2008 - antologia Tahle čtvrť je naše (Současní rumunští básníci), AB-ART, Praga/Bratislava 2008 (15 autori de poezii: Hanna Bota, Ion Cristofor, Gabriel Chifu)
 2008 - Lia Bugnar: Až zaprší (Stă să plouă), premiera 16 aprilie 2008 la teatrul Rubín din Praga, regie: Jiří Trnka.
 2013 - Ioan Es. Pop: 12 poezii și Nicolae Prelipceanu:10 poezii, in: Konec slavnosti (4 současní rumunští básníci), pp. 5-24. și pp. 69-90 nakladatelství Petr Štengl, Praga, ISBN 978-80-87563-14-4.

Conferințe științifice
 2005 - Primul simpozion internațional de studii românești din Cehia / První mezinárodní symposium české Rumunistiky, (editor 2: Eugenia Bojoga), Rumunské oddělení ÚRS FFUK a Česko-rumunská společnost, Praga
 2008 - Mircea Eliade v evropském kontextu / Mircea Eliade în context european, Rumunské oddělení ÚRS FFUK a Česko-rumunská společnost, Praga
 2009 - Ipostaze ale identității românești, Rumunské oddělení ÚRS FFUK a Česko-rumunská společnost, Praga

Premii și alte distincții
 1991 - Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru promovarea literaturii române în străinătate
 2000 - Medalia de merit, acordată cu prilejul celei de-a 10-a aniversări a Universității Hyperion din București
 2002 - Ordinul "Serviciul Credincios" în grad de Mare Ofițer, acordat de președintele României "pentru serviciile deosebite aduse promovării limbii și culturii literare române în Republica Cehă, prin studierea acestora la catedra de specialitate a Universității Caroline din Praga, prin elaborarea de lucrări științifice de înaltă ținută, prin traducerea în limba cehă a numeroase opere literare din limba română, precum și pentru meritoria activitate desfășurată în cadrul Asociației de prietenie Cehia-România"

Note

Legături externe
 Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Libuše Valentová
 Libuše Valentová na stránkách Katedry jihoslovanských a balkanistických studií

Nașteri în 1945
Nașteri pe 8 august
Traducători cehi
Oameni în viață

Libuše Valentová


fue un pueblo localizado en el Distrito de Echi, Shiga, Japón.

En 2003, el pueblo tenía una población estimada de 11.401 y una densidad de 881,84 habitantes por km². Su área total era de 12,94  km².

Historia

Durante el periodo Edo se desarrolló junto a la estación del Nakasendo de Echigawa-juku.

El 13 de febrero de 2006, Echigawa se fusionó con el pueblo de Hatashō, también del Distrito de Echi, para formar el nuevo pueblo de Aishō.

Transporte

Ferrocarril
 Línea Principal de Ohmi Railway
Estación de Echigawa

Carretera
 Rutas Nacionales
 Ruta Nacional 8
 Carreteras Regionales Importantes
 Carretera de Shiga 20 Tramo Echigawa-Hikone
 Carretera de Shiga 28 Tramo Kotō-Echigawa
 Carreteras Regionales Secundarias
 Carretera de Shiga 213 Tramo Kotō-Hikone
 Carretera de Shiga 214 Tramo Echigawa-Teishajō
 Carretera de Shiga 221 Tramo Mekada-Kotō
 Carretera de Shiga 529 Tramo Kotakari-Echigawa

Ciudades hermanas
  West Bend, Wisconsin, Estados Unidos

Enlaces externos
 Sitio oficial de Aishō

Localidades extintas de Shiga

Echigawa (Shiga)


Kumrular, Kırklareli ilinin Babaeski ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün eski adı 1909 yılı kayıtlarında Kumburlar Çiftliği olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 25 km, Babaeski ilçe merkezine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Babaeski belde ve köyleri

Kumrular, Babaeski


خدعة أم حلوى  هي نشاط للأطفال في فترة عيد الهالووين حيث يجول الأطفال من منزل لآخر مرتدين أزياء تنكرية ويطلبون الحلوى وذلك بإلقاء السؤال "Trick or treat?" على من يفتح الباب. كلمة «خدعة»  في هذه العبارة تعني أنه إذا لم يعط أي حلوى للطفل فإنه سيقوم بإلقاء خدعة أو سحر على صاحب المنزل أو على ممتلكاته إذا لم يمنح الحلوى.

تعتبر خدعة أم حلوى من أهم التقاليد في عيد الهالووين. حيث يقوم كل من يسكن في حي فيه الكثير من الأولاد بشراء الحلوى وتحضيرها لحين قدوم الأولاد في العيد.

هذا التقليد مشهور بشكل خاص في الولايات المتحدة الأمريكية، حيث أشارت الإحصاءات في عام 2005 أن 80% من البالغين في الولايات المتحدة الأمريكية يحضرون نفسهم لعيد الهالويين بشراء الحلوى، وأن 93% من الأطفال لديهم النية بزيارة منازل الجوار من أجل أخذ هذه الحلوى. كما أن هذا التقليد أيضاً منتشر في بريطانيا، إيرلندا، وكندا.

مصادر

عيد جميع القديسين
تراث شعبي أمريكي

خدعة أم حلوى


Title Transfer Facility, almindeligt kendt som TTF, er et virtuel børs for naturgas i Nederlandene. TTF blev oprettet af Gasunie i 2003 og prissætter naturgas inden for det hollandske gasnet. TTF drives af et selvstændigt datterselskab af Gasunie, Gasunie Transport B. V.

Engroshandel med gas på TTF sker overvejende over-the-counter via interdealer brokers. Gas på TTF handles i euro per megawatt-time.

Børser
Energivirksomheder fra Nederlandene

Title Transfer Facility


Le gouvernement de Biélorussie (en , bielorousskaïa goubernia) est une division administrative de la Russie impériale qui exista de 1796 à 1802 sous le règne de Paul .

Premier gouvernement de Petite Russie
Dès son accession au trône, Paul  veut s'affirmer et initie une réforme administrative et territoriale. Le , le gouvernement de Biélorussie est formée avec pour capitale Vitebsk et comprenant 16 ouïezds : Belitsa, Velij, Vitebsk, Gorodok, Dünaburg, Lucyn, Moguilev, Mstislavl, Nevel, Orcha, Polotsk, Rogatchev, Sebej, Senno, Tchaoussy et Tcherikov.

En 1801, Alexandre  lance une nouvelle réforme pour améliorer l'administration du territoire. Le , le gouvernement de Biélorussie est divisée en deux gouvernements, Vitebsk et Moguilev.

Biélorussie
Histoire de la Biélorussie
Biélorussie
Biélorussie

Gouvernement de Biélorussie


Marblehead est un village américain situé dans le comté d'Ottawa, dans l'Ohio. Selon le recensement de 2010, sa population est de .

Liens externes

Village dans l'Ohio
Comté d'Ottawa (Ohio)

Marblehead (Ohio)


Siltstone, also known as aleurolite, is a clastic sedimentary rock that is composed mostly of silt. It is a form of mudrock with a low clay mineral content, which can be distinguished from shale by its lack of fissility.

Although its permeability and porosity is relatively low, siltstone is sometimes a tight gas reservoir rock, an unconventional reservoir for natural gas that requires hydraulic fracturing for economic gas production.

Siltstone was prized in ancient Egypt for manufacturing statuary and cosmetic palettes. The siltstone quarried at Wadi Hammamat was a hard, fine-grained siltstone that resisted flaking and was almost ideal for such uses.

Description

There is not complete agreement on the definition of siltstone. One definition is that siltstone is mudrock (clastic sedimentary rock containing at least 50% clay and silt) in which at least 2/3 of the clay and silt fraction is composed of silt-sized particles. Silt is defined as grains 2–62 μm in diameter, or 4 to 8 on the Krumbein phi (φ) scale. An alternate definition is that siltstone is any sedimentary rock containing 50% or more of silt-sized particles. Siltstones can be distinguished from claystone in the field by chewing a small sample; claystone feels smooth while siltstone feels gritty.

Siltstones differ significantly from sandstones due to their smaller pores and a higher propensity for containing a significant clay fraction. Although often mistaken for a shale, siltstone lacks the laminations and fissility along horizontal lines which are typical of shale. Siltstones may contain concretions. Unless the siltstone is fairly shaly, stratification is likely to be obscure and it tends to weather at oblique angles unrelated to bedding.

Origin
Siltstone is an unusual rock, in which most of the silt grains are made of quartz. The origin of quartz silt has been a topic of much research and debate. Some quartz silt likely has its origin in fine-grained foliated metamorphic rock, while much marine silt is likely biogenic, but most quartz sediments come from granitic rocks in which quartz grains are much larger than quartz silt. Highly energetic processes are required to break these grains down to silt size. Among proposed mechanism are glacial grinding; weathering in cold, tectonically active mountain ranges; normal weathering, particularly in tropical regions; and formation in hot desert environments by salt weathering.

Siltstones form in relatively quiet depositional environments where fine particles can settle out of the transporting medium (air or water) and accumulate on the surface. They are found in turbidite sequences, in deltas, in glacial deposits, and in miogeosynclinal settings.

Locations with Siltstone donation
 Cheltenham Badlands, Canada
 Chek Chau, Hong Kong - Siltstone layered with conglomerate

Footnotes

References

 Williams, Howel, Francis J. Turner and Charles M. Gilbert, 1954, Petrography, W. H. Freeman

Sedimentary rocks

Siltstone