John Carter – Zwischen zwei Welten (Originaltitel John Carter) ist ein US-amerikanischer Epos-Science-Fiction-Film, der am 7. März 2012 in Belgien und Frankreich erstmals veröffentlicht wurde. Einen Tag später erschien der Film in Deutschland und am 9. März in den Vereinigten Staaten – in Disney Digital 3-D und IMAX 3D. Basis für den Film ist das Buch Die Prinzessin vom Mars der Science-Fiction-Reihe John Carter vom Mars von Edgar Rice Burroughs. Während der Film von Walt Disney Pictures produziert wurde, gab Andrew Stanton sein Regiedebüt in einem Film mit realen Darstellern.

Handlung
Der Film beginnt im Jahr 1881 mit der Nachricht vom Tode des Bürgerkriegsveteranen John Carter. Sein Neffe Edgar Rice Burroughs kommt als Alleinerbe zur Beerdigung, nur um zu erfahren, dass Carters Leiche in einem Mausoleum verwahrt wird, das nur von innen geöffnet werden kann. Carters Anwalt übergibt ihm dessen Tagebuch, und Edgar ("Ned") beginnt zu lesen.

Im Jahr 1868 wird der ehemalige konföderierte Offizier John Carter, der als Goldsucher in Arizona unterwegs ist, auf der Flucht vor den Apachen auf wundersame Weise zum Mars teleportiert: In einer Höhle, in der er sich vor den Indianern versteckt, erscheint plötzlich ein Fremder, ein Thern vom Mars, der Carter angreift. Carter tötet den Thern und wird durch dessen Medaillon zum Mars teleportiert, wobei jedoch sein Körper in eine Art Koma fällt und in der Höhle bleibt. Auf dem Mars erhält er auf mysteriöse Weise einen identischen Körper.

Der ursprünglich erdenähnliche Planet Barsoom, wie der Mars von den Einheimischen genannt wird, hat sich im Laufe der Jahrtausende zu einer unwirtlichen, lebensfeindlichen Umgebung entwickelt. Die einst große Zivilisation des Mars liegt zum Großteil in Ruinen, und ein Teil der einst friedlichen Einwohner hat sich in kriegslüsterne Barbaren verwandelt, die ihre einzige Überlebenschance im ständigen Kampf um die knappen Ressourcen sehen. Der Mars wird von verschiedenen Rassen bewohnt, von denen die wesentlichen die "normalen" Roten Menschen und die Weißen Menschen, die geheimnisvolle Priesterkaste der Therns sowie die zirka drei Meter großen grünen vierarmigen Tharks sind.

Nach seiner Ankunft auf Barsoom lernt Carter den Jeddak (König) der Tharks kennen, Tars Tarkas. Carter gewinnt dessen Respekt dank seiner Kampfkunst und vor allem seiner überragenden Stärke, die auf der geringeren Schwerkraft des Mars beruht, welche weniger als 40 % der Schwerkraft der Erde beträgt. Mit Hilfe seiner Fähigkeiten rettet er das Leben der Prinzessin der Stadt Helium, Dejah Thoris, die sich auf der Flucht vor Soldaten aus der mit Helium verfeindeten Stadt Zodanga befindet. Sab Than, der Jeddak von Zodanga, wird vom Matai Shang, dem Anführer der Weißen Marsianer, mit einer neuartigen, mächtigen Waffe unterstützt.

Dejah Thoris Vater, der Jeddak von Helium, sieht keinen anderen Ausweg, als in das Hochzeitsangebot Sab Thans einzuwilligen, um die drohende Niederlage seiner Stadt zu verhindern. Dejah, Carter und Sola, die Tarkas den beiden gegenüber als seine Tochter offenbart, machen sich auf den Weg zum Fluss Issus, um einen Weg zu finden, wie Carter zur Erde zurückkehren kann. Carter wird jedoch gefangen genommen und gerät letztendlich in die Hände von Matai Shang. Von ihm erfährt Carter, dass die Therns mit ihrer Transportertechnik seit Jahrtausenden die Geschicke beider Planeten manipulieren.

Dejah Thoris hat inzwischen eingewilligt, Sab Than zu heiraten. Carter kann Matai Shang entkommen und macht sich mit einer Thark-Armee auf den Weg, um Helium vor einem Überraschungsangriff der Zodanganer zu retten, was in letzter Sekunde gelingt. Hierbei wird er zusätzlich von dem Wunsch getrieben, Dejah zu retten, die im Zuge einer Intrige der Therns kurz nach ihrer Vermählung getötet werden soll. Sab Than wird im Kampf getötet, und Carter heiratet Dejah. In derselben Nacht wirft er sein Medaillon fort, weil er für immer auf dem Mars bleiben will, doch dann erscheint Matai Shang, der die ganze Zeit als Berater von Sab Than anwesend gewesen ist, und transportiert Carter zur Erde zurück.

Die Rahmenhandlung wird wieder aufgegriffen, und Ned erfährt, dass Carter viele Jahre versucht hat, die Spuren anderer Thern-Aktivitäten auf der Erde zu finden, um so eventuell in den Besitz eines weiteren Medaillons zu gelangen, was ihm schließlich anscheinend gelungen ist. Während seiner erneuten Reise zum Mars muss der Körper auf der Erde sicher verwahrt werden, denn ein physischer Schaden auf der Erde oder auf dem Mars würde ihn in beiden Welten töten. Ned gelingt es, die Hinweise zum Öffnen des Mausoleums zu entschlüsseln, aber als er die Tür öffnet, ist das Mausoleum leer. Ein Thern, der Ned im Hintergrund gefolgt ist, erscheint plötzlich und versucht, ihn zu töten. Er wird jedoch von John Carter erschossen. Alles war nur eine Falle für die Therns, weil Carter tatsächlich kein zweites Medaillon hatte finden können. Carter begibt sich ins Mausoleum, um mit dem Medaillon des getöteten Therns für immer auf den Mars zurückzukehren.

Geschichte
Den ersten Versuch, John Carter zu verfilmen, unternahm 1931 Metro-Goldwyn-Mayer mit dem Regisseur Bob Clampett. Es hätte noch vor Schneewittchen und die sieben Zwerge der erste lange Zeichentrickfilm werden sollen. Nachdem der Regisseur und John Coleman die ersten Zeichnungen angelegt hatten, schien dem Vorhaben nichts mehr im Weg zu stehen. Doch nachdem man 1936 zu Testzwecken Filmmaterial hatte drehen lassen und es dem Publikum gezeigt hatte, fiel die Kritik negativ aus. Daher wurden die Produktionen auf Eis gelegt, und Clampett wandte sich einer Zeichentrickserie von Tarzan zu.

Als Walt Disney Pictures 1980 die Filmrechte an John Carter zum ersten Mal erwarb, wollten sie eine Verfilmung produzieren, um den damaligen populären Konkurrenten Star Wars und Conan der Barbar etwas entgegensetzen zu können. John McTiernan hätte Regie führen und Tom Cruise die Hauptrolle übernehmen sollen. Da der Regisseur die Technik der visuellen Effekte für noch zu primitiv hielt, wurde die Produktion gestoppt, und die Filmrechte gingen zurück an Burroughs' Erben.

Ein dritter gescheiterter Versuch ging von Paramount aus. Nachdem Harry Knowles die Produktionsfirma von Burroughs' Science-Fiction-Saga überzeugt hatte, wollte diese die Filmrechte erwerben. Doch auch Columbia schien an diesen interessiert zu sein, weswegen es zum Streit kam. Paramount gewann diesen für sich, woraufhin Knowles mit der Produktion begann. Doch scheiterte der Versuch, Frank Miller die Co-Regie führen zu lassen. Im Oktober 2005 sollte Jon Favreau Regie führen, der die ersten drei Bücher in einem einzigen Film umsetzen sollte. Paramount bemängelte jedoch sein Engagement am Film und brach die Produktionen im August 2006 ab, als das Studio entschied, die Filmrechte nicht länger zu behalten. Favreau wandte sich daraufhin der Verfilmung von Iron Man zu, dessen erster Teil 2008 erschien.

Produktion
Im Januar 2007 erwarb Disney die Rechte erneut und engagierte Regisseur Andrew Stanton und Drehbuchautor Mark Andrews. Anfang 2008 stellten sie ihren Entwurf vor – den ersten Teil einer Trilogie. Im April 2009 ersetzte Michael Chabon Mark Andrews. Da Stanton und Pixar-Geschäftsführer Jim Morris die ursprünglichen Designs von Frank Frazetta mittlerweile für zu altmodisch hielten, adaptierten sie das visuelle Design des Films. Drehorte waren in Surrey das Ham House, die Longcross Studios und die Shepperton Studios. Zudem wurde in Shiprock und im US-Bundesstaat Utah gedreht. Die Dreharbeiten begannen im Januar 2010 in England und endeten Juli 2010 in Utah.

Das Budget des Films wird auf 250 Millionen US-Dollar geschätzt, zuzüglich Werbekosten von weiteren 100 Millionen Dollar. In den ersten Wochen spielte der Film nur einen kleinen Teil dieser Summe ein. Disney meldete noch im März 2012, dass John Carter im laufenden Quartal voraussichtlich einen operativen Verlust von 200 Millionen Dollar einfahren werde. Der Chef der Disney-Filmstudios Rich Ross gab infolgedessen im April 2012 seinen Rücktritt bekannt.

Insgesamt spielte der Film an den Kinokassen in den USA und Kanada nur 73 Millionen Dollar ein, hinzu kam jedoch ein Einspielergebnis von fast 210 Millionen Dollar aus dem weltweiten Kinoeinsatz außerhalb der beiden Länder.

Synchronisation
Die deutsche Synchronisation entstand nach einem Dialogbuch von Alexander Löwe unter der Dialogregie von Axel Malzacher.

Kritik
Der Film erhielt gemischte Kritiken. Rotten Tomatoes zählte 123 positive und 112 negative Rezensionen. Metacritic zählte 18 positive, 20 gemischte und 7 negative Veröffentlichungen. Auf der Seite der Internet Movie Database wurde bei 247.683 Nutzern die gewichtete Durchschnittsnote 6,6 von 10 ermittelt.

Trivia
 2012 feierte die Romanfigur John Carter nicht nur ihre Verfilmung, sondern auch ihr hundertjähriges Bestehen. Dabei veröffentlichte der Bildschriftenverlag die ersten vier Bände des Zyklus in deutscher Sprache. Der Kranichbornverlag brachte in den 1990er Jahren zumindest die ersten beiden Bücher erneut in Umlauf, obwohl bereits ISB-Nummern aller 15 Bände feststanden.
 Um möglichst authentisch zu bleiben, wurde die Sprache der Tharks von einem Linguisten aus den wenigen Worten kreiert, die Edgar Rice Burroughs in seinen Romanen verwendete.
 Die Kristalle im Hochzeitskleid von Dejah Thoris wurden von Swarovski gefertigt. 120.000 Stück bedecken Kleid, Schleier, Krone und Ärmel. Jeder einzelne davon wurde in Handarbeit eingefügt. Insgesamt entwarf Designerin Mayes C. Rubeo für die Verfilmung zirka 1.800 Kostüme.
 Mit Ciarán Hinds, James Purefoy, Nicholas Woodeson und Polly Walker sind vier Schauspieler beteiligt, die eine wichtige Rolle in HBOs Fernsehserie Rom innehatten.
 David Schwimmer und Jon Favreau haben einen sehr kurzen Cameo-Auftritt als Thark-Krieger.

Veröffentlichung
Die DVD- und Blu-ray-Veröffentlichung erfolgte in Deutschland am 19. Juli 2012. In den Vereinigten Staaten erfolgte die Veröffentlichung bereits am 5. Juni.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2012
US-amerikanischer Film
Science-Fiction-Film
Fantasyfilm
Actionfilm
Abenteuerfilm
3D-Film
Edgar-Rice-Burroughs-Verfilmung
Außerirdische im Film
Planet Mars im Film

John Carter – Zwischen zwei Welten


Malaysias Grand Prix 2016 (officielt navn: 2016 Formula 1 Petronas Malaysia Grand Prix) var et Formel 1-løb som blev arrangeret 2. oktober 2016 på Sepang International Circuit udenfor Kuala Lumpur i Malaysia. Det var det sekstende løb i Formel 1-sæsonen 2016 og 18. gang at Malaysias Grand Prix blev arrangeret.

Løbet blev vundet af Daniel Ricciardo i Red Bull, med hans teamkollega Max Verstappen på andenpladsen. På tredjepladsen kom Nico Rosberg i Mercedes. Lewis Hamilton, som startede fra pole position, måtte udgå af løbet da motoren svigtede, og Rosberg øgede dermed sin føring i kørermesterskabet med 23 point.

Resultater

Kvalifikation

Løbet

Noter til tabellerne:
  - Fernando Alonso fik en gridstraf på 45 placeringer efter at McLaren valgte at skifte en række elementer i hans motorenhed.
  - Nico Rosberg fik en tidsstraf på ti sekunder for at have forårsaget en kollision.
  - Esteban Ocon fik to tidsstraffe på fem sekunder hver for at have kørt for hurtigt i pitlane.

Stillingen i mesterskaberne efter løbet

Kørermesterskabet

Konstruktørmesterskabet

Referencer

Eksterne henvisninger

Formel 1 2016
Malaysias Grand Prix

Malaysias Grand Prix 2016


Kysser himlen farvel er en dansk musikvideo fra 1989, der er instrueret af Michael Sonne.

Handling
Filmen består af Patrulje (Kliché), Slingrer ned ad Vestergade (Gnags), Magneter (Anne Dorte Michelsen), In the Moonlight (News), Kysser himlen farvel (Lars H.U.G.), Udenfor er det nat (Rocazino), Ansigt til ansigt (Kliché), Jeg vil huske (Anne Dorte Michelsen) og Blå mandag (VoxPop).

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1989

Musikfilm fra Danmark
Musikvideo fra Danmark

Kysser himlen farvel


"Afsnit 3 af Casper & Mandrilaftalen" er det tredje afsnit af DR2s tv-sketchprogram Casper & Mandrilaftalen fra 1999. Afsnittet blev sendt første gang fredag den 5. marts 1999.

Afsnit 3

Advarsel
"Dette program indeholder et lasso-trick."

Cold open
Casper laver en aftale med mandrillen.

Resumé
 Podningsforsøg med Joakim Hedigers bukser og vinylplade af Jon Bon Jovi påbegyndes.

 Casper læser fanbreve.

 Smokie Spartacus foreslår alternativ til Cajun mad.

 Casper fortæller om sin "verrüchte" dag.

 Gæst i studiet: Claes Jakob Baunspieler, komponisten bag kendingsmelodien til krigsradioprogrammet "Her er London".

 Casper mimer: "Jeg har selv haft en affære med Monica Lewinsky [...] og jeg ved aldrig om jeg bliver mig selv igen" til George Michaels "Careless Whisper".

 Talentkonkurrence: Klovnen Lilian, Massimo Blanko og teaterduoen Bitten og Trold.

 Casper fremviser hjemmelavet prøvebillede til DR2.

 Gæst i studiet: Våbenhandler Jacob Meikilde.

 Brandvarme nyheder: Danske landmand er blandt de bedste i Europa til at sluge helium, kendt dansk jazzkomponist føder 12-årig drengebarn, ballonskipper advarer folk i Cambodja mod ikke at få nok læsket kalk og Bryggeriforeningens statistik for 1998 viser ulykkeligvis at danskerne dikker mindre øl og vin, men at forbruget af syrnet mælk er svagt stigende.

 Resultat af podningsforsøg

Programoversigt

Afslutning
"Vi ses igen på mandag, og der kommer Dan Rachlin herind og spiller 'Zarens kurér'-temaet på trægulv"

"Ses vi? Det tror jeg nok vi gør."

Eksterne henvisninger
Se afsnittet på DR TV
Se afsnittet på DR Bonanza

Casper & Mandrilaftalen

Afsnit 3 af Casper & Mandrilaftalen


Simensbråtenlinjen var en del af Oslos sporveje, der gik fra Jomfrubråten tværs over Ekebergsletta til Simensbråten. Linjen var en sidelinje til Ekebergbanen og var i drift fra 1931 til 1967.

Linjeføring
Simensbråtenlinjen gik fra Jomfrubråten på Ekebergbanen via stoppestederne Ekebergparken og Smedstua til endestationen Simensbråten, der lå 5,9 km fra Stortorget, 146,7 meter over havet. De første par hundrede meter fra Jomfrubråten var dobbeltsporet, mens resten var enkeltsporet. Ved endestationen Simensbråten var der en vendesløjfe. Linjen havde en højdeforskel på mere end 30 meter med en relativ stærk stigning på det første stykke fra Jomfrubråten op til selve Ekebergsletta.

Simensbråtenlinjen blev hovedsageligt betjent af en vogn, der kørte i penduldrift mellem Jomfrubråten og Simensbråten. I Jomfrubråten var der omstigning til Ekebergbanen. I myldretiderne kørte der imidlertid vogne hele vejen til og fra centrum.

 Stoppestedet Ekebergparken bestod af læskur, perron og plakatsøjle. Stoppestedet havde kun lidt trafik. Området var tyndt befolket, og for en del passagerer var det lige så nemt at gå ned til Jomfrubråten, hvor man også slap for at skifte.
 Stoppestedet Smedstua lå hvor sporvejen krydsede Ekebergveien på Ekebergsletta med perron for trafik fra byen vest for vejen og perron for trafik mod byen øst for vejen. Her var trafikgrundlaget også tyndt.
 Endestationen Simensbråten havde læskur med kiosk og plakatsøjle og lå, hvor der nu er børnehave. Sporvejens trafikgrundlag var hovedsageligt knyttet til dette stoppested, hvor befolkningsgrundlaget var større.

Historie
Da Simensbråtenlinjen blev anlagt, forestillede man sig, at den på sigt skulle forlænges via Brattlikollen til Lambertseter, hvilket gav den tilnavnet Ryenlinjen. Der blev også gjort et stort arbejde for at forberede Jomfrubråten som en niveaufrit knudepunkt. Man lagde den nye hovedlinje højere i landskabet og udsprængte en gennemskæring i fjeldet mellem Jomfrubråten og Sportsplassen. Tanken var at trafikken fra byen til Simensbråte skulle følge en linje langs med og på niveau med Kongsveien og svinge ind under Ekebergbanen mod Simensbråten.

De store planer om udvidelse af linjen blev imidlertid aldrig realiseret. Ekebergbanens sidelinje kom aldrig længere end til Simensbråten. Områderne Ryen, Brattlikollen og Lambertseter blev i stedet forbundet med byen med Lambertseterbanen over Manglerud, der først trafikeredes som sporvej og senere som T-bane.

Med et begrænset trafikgrundlag blev Simensbråtenlinjen aldrig nogen succes. Kommunen måtte i mange år bidrage for at dække overskuddet på driften.

I 1967 blev Simensbråtenlinjen nedlagt og erstattet ved, at buslinje 18 blev udvidet med et stoppested mellem Brannfjellveien og Ekeberg skole, året efter at Lambertseterbanen var blevet T-bane. Skinnerne blev senere fjernet, men i 2014 kunne man endnu ane traceen i landskabet. Ved Jomfrubråten er gennemskæringen fortsat synlig, og der er bygget rækkehuse på en langstrakt, smal og buen grund, hvor sporvejen tidligere gik. Øst for rækkehusene er der anlagt en parkeringsplads med tilkørselsvej ad traceet. På Ekebergsletta blev der anlagt en gangsti langs nordsiden af den tidligere sporvej, men den er siden ændret som følge af udvidelsen af Ekeberg skole.

Eksterne henvisninger

Noter

Oslos sporveje
Etableret i 1931
Ophørt i 1967

Simensbråtenlinjen


Nikola Grdenić (1901. – Zagreb, 11. travnja 1929.) bio je hrvatski nogometaš i nogometni reprezentativac.

Reprezentativna karijera
Za nogometnu reprezentaciju Kraljevine Jugoslavije odigrao je jednu utakmicu.

Izvori

Hrvatski nogometaši
Jugoslavenski nogometni reprezentativci

Nikola Grdenić


Am Universum peti je studijski album finskog heavy metal sastava Amorphis. Album je 3. travnja 2001. godine objavila diskografska kuća Relapse Records. Ovim se albumom grupa odijelila od utjecaja žanrova doom i stoner metala prisutnih na prethodnom albumu Tuonela te se okreće vokalno-orijentiranom progresivnom rocku.

Pozadina
Prije nego što je snimanje Am Universuma započelo, basist Olli-Pekka Laine napustio je Amorphis te ga je zamijenio Niclas Etelävuori. Santeri Kallio, koji je bio gostujući glazbenik na prethodnom albumu Tuonela, postao je trajni član skupine. Sastav je snimao album od listopada do prosinca 2000. u studiju Finnvox Studios. Kao gostujući glazbenici na albumu su se pojavili saksofonist Sakari Kukko i Antti Halonen koji je svirao na glazbenoj pili.

Glazbeni stil i tekstovi pjesama
Na Am Universumu Amorphis nastavlja eksperimentirati, što je počeo činiti na prethodnim albumima. Nakon Tuonele, albuma na kojemu prvi put nisu bili prisutni grubi vokali (što je označilo odmak od žanra death metala), grupa je nastavila razvijati psihodelični izričaj prisutan na prijašnjim albumima. Elementi progresivnog rocka kao što su saksofon i Hammond orgulje dobivaju na značenju. Gitarističke su dionice na nekim mjestima često potkopavane zvukovnim efektima jeke, tremola i flangera. Internetski je časopis Vampster izjavio da "Am Universum nije metal album, već predivan rock album", dok je Christopher Kelter, glazbeni kritičar s web stranice Roughedge, u svojoj recenziji usporedio atmosferu i melodičnost albuma s onima grupe Pink Floyd.

Tekstovi pjesama na Am Universumu tematski se odmiču od tekstova prisutnih na prijašnjim albumima skupine; iako su tekstovi na albumima Elegy i Tuonela bili nadahnuti Kanteletarom (zbirkom finske nacionalne poezije), niti jedna pjesma na Am Universumu nije povezana s finskom mitologijom.

Pjevač Pasi Koskinen, koji je napisao sve tekstove pjesama na albumu, u jednom je intervjuu objasnio da je do ovog postupka došlo jer se sastav nije želio ograničiti samo na pisanje o starim temama tekstova.

Popis pjesama

Recenzije
Album je uglavnom dobio pozitivne kritike te su neki recenzenti ujedno i pohvalili Koskinenove vokale, klavijaturističke dionice i melodičnost. Međutim, Jason Hundey, glazbeni kritičar sa stranice AllMusic, kritizirao je uporabu saksofona i komentirao da je album "fenomenalan, ali [...] ponekad i nepodnošljiv" te je u zaključku izjavio da je "Amorphis [istrošio] svoju kreativnost i uvrstio [previše] netaktičkih elemenata džeza za neuvježbane uši kako bi ojačao svoj status 'kreativne grupe'".

Osoblje

Amorphis
 Pasi Koskinen – vokali
 Esa Holopainen – solo gitara
 Tomi Koivusaari – ritam gitara
 Santeri Kallio – klavijature
 Niclas Etelävuori – bas-gitara
 Pekka Kasari – bubnjevi
Dodatni glazbenici
 Sakari Kukko – saksofon (na pjesmama 1, 5, 6, 8 i 10)
 Antti Halonen – glazbena pila (na pjesmi 10)

Ostalo osoblje
 Lahco – naslovnica, fotografija ilustracija
 Mikko Karmila – inženjer zvuka, miksanje
 Simon Efemey – inženjer zvuka
 Matthew Jacobson – izvršna produkcija
 Mika Jussila – mastering
 Jyrki Kaheinen – fotografija
 André Miiros – fotografija
 Jari Salo – fotografija ilustracija

Izvori

Albumi iz 2001.
Albumi sastava Amorphis

Am Universum


El ticotico de anteojos (Anabacerthia variegaticeps), también denominado breñero cejudo o musguero trepador (en México), hojarasquero de anteojos (en Honduras y Colombia), trepamusgo de anteojos (en Nicaragua y Costa Rica), limpiafronda goliescamosa (en Panamá y Ecuador u hojarasquero del Pacífico (en Colombia), es una especie de ave paseriforme de la familia Furnariidae perteneciente al género Anabacerthia. Es nativo del sur de México, América Central y noroeste de América del Sur.

Distribución y hábitat
Se distribuye de forma disjunta desde el sur de México, por Guatemala, Honduras, Belice, El Salvador, Nicaragua, Costa Rica, Panamá, oeste de Colombia, hasta el suroeste de Ecuador.

Esta especie es considerada bastante común en sus hábitats naturales, el sub-dosel y los bordes de selvas húmedas de estribaciones montañosas y montanas bajas, principalmente entre los 700 y 1700 m de altitud.

Sistemática

Descripción original
La especie A. variegaticeps fue descrita por primera vez por el zoólogo británico Philip Lutley Sclater en 1857 bajo el nombre científico Anabazenops variegaticeps; su localidad tipo es: «Córdoba, Veracruz, sur de México».

Etimología
El nombre genérico femenino «Anabacerthia» resulta de una combinación de los géneros Anabates (los colaespinas) y Certhia (los agateadores); y el nombre de la especie «variegaticeps», proviene del latín «varius»: varios, diversos  y «ceps»: de cabeza; significando «de cabeza variada».

Taxonomía
La distintiva subespecie temporalis algunas veces fue tratada como una subespecie de Anabacerthia striaticollis, a quien más se parece; también fue tratada anteriormente como especie separada, y tal vez sería mejor mantenerla como tal hasta que se resuelvan más claramente las relaciones, a pesar de que difiere solamente en su manto más rufescente y más manchado y el pecho menos escamado, mientras que los registros de voz no sugieren divergencias significativas. La subespecie propuesta idoneus (del oeste de Panamá), descrita como similar a la nominal, pero más pálida (más olivácea), parece representar apenas una variación individual.

Subespecies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) y Aves del Mundo se reconocen tres subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Anabacerthia variegaticeps schaldachi , 1997 – montañas del suroeste de México (Guerrero).
 Anabacerthia variegaticeps variegaticeps (, 1857) – montañas desde el sur de México (en la pendiente caribeña al sur desde Veracruz, en la pendiente del Pacífico al sur desde Oaxaca) hacia el sur hasta el oeste de Panamá (oeste de Chiriquí).
 Anabacerthia variegaticeps temporalis (, 1859) – Andes occidentales de Colombia (al sur desde el sur de Chocó) y oeste de Ecuador (all sur desde el oeste de Loja, también en las cordilleras costeras de Esmeraldas, suroeste de Manabí y oeste de Guayas).

La clasificación Clements Checklist v.2018, no lista la subespecie schaldachi.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de  Anabacerthia variegaticeps en The Internet Bird Collection.
 Sonidos y mapa de distribución de Anabacerthia variegaticeps en xeno-canto.

variegaticeps
Aves de América Central
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1857
Taxones descritos por Philip Lutley Sclater

Anabacerthia variegaticeps


Jānis Kristaps Čakste (14 September 1859 – 14 March 1927) was a Latvian politician and lawyer who served as the first head of an independent Latvian state as the Chairman of the People's Council (1918–1920), the Speaker of the Constitutional Assembly (1920–1922), and as the first President of Latvia (1922–1927).

Youth
Čakste was born in the Lielsesava (now Viesturi) parish of the Jelgava district, the son of a farmer. He received his primary education at St Anne's Primary School, and entered the Academia Petrina in Jelgava, where he participated in student "evenings" advocating Neo-Latvian ideals. After graduating in 1882, he entered the law faculty of Moscow University.  While studying in Moscow, Čakste founded a local Latvian Student Society in 1883, which later became the academic fraternity "Austrums" and actively participated in the activities of the local Latvian community along with Krišjānis Valdemārs and Fricis Brīvzemnieks. Čakste graduated in 1886 and returned to Jelgava.

Career and entry into politics

After graduating from St. Petersburg State University, he worked at the legal department of the Courland Governorate and, from 1888, as a doctor in Jelgava. In 1889 he became the editor of the newspaper "Tēvija", which became one of the most widely read Latvian-language newspapers in Courland.  In 1895 he became one of the chief organisers of the 4th All-Latvian Song Festival in Jelgava, and partly financed the event out of his own pocket.  In the course of the Russian Revolution of 1905 he collaborated on a project for creating Latvian national autonomy within the Russian Empire.

In 1906 he was elected to the First State Duma of the Russian Empire where he joined the liberal Constitutional Democratic Party.  When the latter was dissolved by the czar, Čakste was one of its 166 members who signed the so-called Vyborg Manifesto, calling for non-violent resistance to the czarist regime.  As a result, he was arrested together with other former Duma members and, after the trial, served three months in prison.

In 1915 Čakste moved to Tartu where he co-founded the Central Committee for Latvian Refugee Affairs and in 1917 became its chairman. In 1915 Čakste organised a demonstration to honour Major General Aleksey Potapov, the commanding officer of the defence of Jelgava, who later became one of the advocates of the formation of the Latvian Rifles. In 1917 Čakste departed for the United States on a tour to propagate the idea of Latvian independence, but the trip was cut short in Stockholm with the news of the Russian Revolution. In Stockholm he published a pamphlet Die Letten und ihre Latvia: Eine lettische Stimme, where he declared that "the Latvian nation wants to…achieve…its freedom with certainty to lead in Latvia its own national, cultural, and economic development."

In the autumn of 1917 Čakste worked in the foreign department of the Provisional Latvian National Council, where he prepared addresses to foreign governments protesting against the German occupation of Baltic territories. On 17 November 1918 at the first session of the Latvian Tautas Padome, conceived as a representative body of the new Latvian state, Čakste was elected its chairman in absentia, as he was at his country home at the time.  While informed of his election, he did not manage to arrive in time for the declaration of Latvian independence the next day, and the act was proclaimed by the vice-chairman, Gustavs Zemgals.

In 1919 Čakste travelled to the Paris Peace Conference, establishing relations with foreign diplomats and even attempting to draft a request for reparations from Germany – which did not receive support from the Entente states. On 13 July 1919 he returned to Latvia and assumed his duties as the Chairman of the Tautas Padome (the National Assembly). While undertaking his responsibilities as a statesman, Čakste continued teaching at the law school of the newly founded University of Latvia. In November 1919 he was given the rank of full professor, but in 1924 – the degree Dr. jur. honoris causa.

First head of state of an independent Latvia
After the first free elections to the Constitutional Assembly of Latvia, Čakste was elected its Speaker on 1 May 1920, thus again assuming the role of the provisional head of the Latvian state. His runner-up in the elections was the renowned poet and Social Democrat deputy Rainis. Two years later, at the first session of the first Saeima of Latvia on 7 November 1922 Čakste was elected unopposed as the first President of the Republic of Latvia, with 92 Saeima members voting for his candidacy and 6 against – the highest number of votes ever given to a candidate in a Latvian presidential election. As President, Čakste's responsibilities were largely ceremonial, even though he continued to pay close attention to foreign affairs, especially to the international position of Latvia as a young European state in the world.  During his tenure, he promulgated 402 laws, sent three laws back to the Saeima for review, and pardoned 549 people.  He caused some controversy in 1926 when he pardoned a prominent writer and a former head of the rival pro-German Latvian puppet government Andrievs Niedra, who was serving a sentence for treason.  However, Čakste also insisted on Niedra's leaving the country after the pardon.

For the presidential elections of 1925, Čakste's name was proposed by his Democratic Centre party, while Rainis was put forward by the Social Democrats and Kārlis Ulmanis – by the Latvian Farmers' Union. In the first round, the incumbent president finished third, with 29 votes, against 33 for Rainis and 32 for Ulmanis.  When the Social Democrats decided to withdraw Rainis's candidacy, much against the latter's will, Čakste won the election with 60 votes.

Death

Jānis Čakste died in Riga on 14 March 1927 before the expiration of his second three-year term, and was buried at the Forest Cemetery in Riga.  He is the only President of Latvia to die in office.

Family

He was married to Justīne Čakste, born Vesere, and they had nine children. His son, Junior Lieutenant Visvaldis Čakste, died from wounds received in the defence of Jelgava in 1915. Another son, Konstantīns Čakste (1901–1945), a lawyer like his father, became one of the leaders of the Latvian national resistance during World War II and the Chairman of the Latvian Central Council, set up in February 1943 as the underground Latvian national government. Konstantīns Čakste was arrested by the Gestapo and died in a forced march from Stutthof concentration camp in February 1945.

References

External links

Official Saeima biography
Memorial Album, Biographical Sketch and Photographs

1859 births
1927 deaths
People from Bauska Municipality
People from Courland Governorate
Russian Constitutional Democratic Party members
Latvian Farmers' Union politicians
Democratic Centre (Latvia) politicians
Members of the 1st State Duma of the Russian Empire
Presidents of Latvia
Members of the People's Council of Latvia
Deputies of the Constitutional Assembly of Latvia
Deputies of the 1st Saeima
19th-century Latvian lawyers
Latvian legal scholars
Latvian people of World War I
Academic staff of the University of Latvia
Burials at Forest Cemetery, Riga
Latvian independence activists
Lawyers from the Russian Empire

Jānis Čakste


بلدية مينغوريا (بالإسبانية: Mingorría) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية مينغوريا 420 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية مينغوريا

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

مينغوريا


Tingvallen İsveç'in Karlstad şehrinde 1968 yılında çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum.

Stadyumda çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. İsveç'in FB BolticGöta takımının maçlarını yaptığı stadyum, 5.000 seyirci kapasitelidir.

İsveç'teki stadyumlar
İsveç'teki Amerikan futbolu tesisleri
Bandy tesisleri

Tingvallen


Snæhnefla (fræðiheiti: Russula norvegica) eða smjörlaufshnefla er tegund svepps af hnefluætt. Snæhnefla líkist reyðihneflu en er nokkuð fjólublárri eða vínrauðari og ekki eins algeng á Íslandi. Stafur og fanir beggja tegunda eru snjóhvítar.

Nafnið smjörlaufshnefla vísar til smjörlaufs, sem er annað heiti á grasvíði (Salix herbacea).

Oft er fræðiheitið Russula laccata talið réttara.

Tilvísanir

Hnefluætt
Hneflur
Sveppir á Íslandi

Snæhnefla


Akışkanlar mekaniğinde Reynolds sayısı(), bir akışkanın, atalet kuvvetlerinin (vs d), viskozite kuvvetlerine (μ/ρ) olan oranıdır ve sonuç olarak bu değer bu iki tip kuvvetin belli bir akış şartı altında birbirine olan göreceli önemini verir. Bundan ötürü, Reynolds sayısı, laminer akış ve türbülanslı akış gibi değişik akış rejimlerini nitelemek için kullanılır.

Akışkanlar mekaniğinde birlikte kullanıldığı diğer katsayıların en önemlilerinden biridir ve dinamik benzerliği tanımlamak için kullanılır. İki geometrik olarak benzer akış modeli, akış değerleri farklı olan iki farklı sıvı içinde olsalar bile, eğer aynı ilgili katsayıya sahip iseler, bunlara dinamik benzer denir. Örneğin bir sineğin kanadının nasıl çalıştığını anlayabilmek için sinek kanadının büyütülmüş modelleri su içerisinde çalıştırılıp daha yavaş bir hızda aynı olay gerçekleştirilip gözlenebilmektedir. Burada önemli olan suyun ve havanın çalışma koşullarında aynı Re sayısına sahip olmalarıdır. Boru içindeki sıkıştırılamaz akışta Re sayısı 2300'den küçük ise laminer akış, büyük ise türbülanslı akış olarak ele alınır. Levha veya kanat üzerindeki sıkıştırılamaz akışta ise kritik Reynolds sayısı 5x10^5'dir. Isı transferinde de Reynolds teoremi farklı orantılarla kullanılmaktadır. Reynolds sayısının artması ısı taşınım katsayısını artırır.

Reynold sayısı adını 1842 ile 1912 yılları arasında yaşamış olan ve bu sayıyı tanımlayan Osborne Reynolds'tan almıştır. Tipik olarak aşağıdaki gibi tanımlanır:

 vs - akışkanın hızı
 d - boru çapı
 μ - akışkanın dinamik viskozitesi
 ν - akışkanın kinematik viskozitesi: ν = μ / ρ
 ρ - akışkanın yoğunluğu

Akışkanlar dinamiği

Reynolds sayısı


An Billbergia issingiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni T.Krömer ngan Elvira Angela Gross. An Billbergia issingiana in nahilalakip ha genus nga Billbergia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Billbergia

Billbergia issingiana


An Huttonaea woodii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Huttonaea woodii in nahilalakip ha genus nga Huttonaea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha KwaZulu-Natal. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Huttonaea

Huttonaea woodii


An Carex acocksii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni C. Archer. An Carex acocksii in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex acocksii


السِّنْد   هي إحدى أقاليم باكستان الأربع. عاصمة الإقليم هي مدينة كراتشي والتي تعد أكبر مدن البلاد. يجاور الإقليم من الشمال والغرب إقليم بلوشستان، وتجاورها أيضاً من الشمال إقليم البنجاب، أما من الشرق فتجاورها الهند. من الجنوب يطل الإقليم على بحر العرب.

عرفت المنطقة حضارة راقية والتي ظلت مجهولة لفترة طويلة وتعرف بحضارة هارابا وموهينجو دارو وهي إحدى رموز حضارة وادي السند.

مدن أساسية

أعلام

 غلام صغرى
 حسن موسى خان
 آغا سليم
 أصغر علي شاه
 مير علي شير قانع التتوي

اتظر أيضًا
 حصن روهتاس
 الديبل
 نهر السند
 موهينجو دارو
 سلطنة مغول الهند
 اللغة السندية

 Bagh Prints
 Brahma from Mirpur-Khas
 الديبل
 Institute of Sindhology
 List of cities in Sindh
 List of cities in Sindh by population
 List of cultural heritage sites in Sindh
 List of medical schools in Sindh
 List of districts of Pakistan
 List of Sindhi people
 Sindhi clothing
 Provincial Highways of Sindh
 Sindh cricket team
 Mansura, Sindh
 موهينجو دارو
 Muhajir Sooba
 Sind Division
 Sindhu Kingdom
 Sufism in Sindh
 Tomb paintings of Sindh

المراجع

أقاليم ومناطق الحكم الفدرالي في باكستان
أماكن مأهولة أسست في الألفية السابعة قبل الميلاد
إقليم السند
تأسيسات الألفية 7 ق م
تأسيسات سنة 1970 في باكستان
دول وأقاليم أسست في 1970

السند (إقليم)


Motohiko Nakajima (født 18. april 1999) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Cerezo Osaka.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Motohiko Nakajima


Hwabyeong ou Hwapyŏng (hangul: 화병, hanja: ) também chamado de Ulhwabyeong (hanja: ) é um transtorno de somatização e uma síndrome ligada à cultura coreanos. que surge quando as pessoas são incapazes de enfrentar sua raiva como resultado de condições que consideram injustas. Hwabyeong é um nome coloquial e refere-se à etiologia do distúrbio, e não a seus sintomas ou características aparentes. Em uma pesquisa, 4,1% da população em geral em uma área rural na Coréia foram relatados como tendo hwabyeong. Hwabyeong frequentemente é confundido com a síndrome de Amok.

A palavra hwabyeong é composta de hwa (a palavra sino-coreana para "fogo" que também pode significar contextualmente "raiva") e byeong (a palavra sino-coreana  para "síndrome" ou "doença"). Ulhwabyeong em sua tradução literal, significa "depressão, raiva, doença".

Sintomas
Os sintomas físicos incluem:

 palpitações
 anorexia
 boca seca
 insônia
 pressão torácica
 dificuldades respiratórias
 dor de cabeça
 uma sensação de calor em todo o corpo, irradiando-se pelo tórax

Os sintomas psicológicos incluem:

 ser facilmente assustado
 externalização da raiva, também conhecida em coreano como "bun" (憤, "erupção de raiva"), um sentimento relacionado à cultura coreana relacionado à injustiça social
 humor geralmente triste
 suspiro frequente
 um sentimento de "eok-ul" (抑鬱, [sentimento de] injustiça)
 ficar agitado facilmente
 sentimentos de culpa
 sentimentos de desgraça iminente

Os pacientes diagnosticados também podem ter um histórico médico de transtorno depressivo maior anterior, transtorno distímico, transtornos de ansiedade, transtornos somatoformes ou transtorno de adaptação de acordo com os critérios do Manual Diagnóstico e Estatístico de Transtornos Mentais, quarta edição (DSM-IV).

Os pacientes diagnosticados são mais prováveis de serem mulheres que saíram da menopausa recentemente e com baixo nível socioeconômico.

Causas
A causa principal da síndrome de Hwabyeoung é a presença recorrente de estressores. É possível que a menopausa, também possam ser uma causa subjacente de Hwabyeong em mulheres mais velhas, o grupo demográfico mais frequentemente diagnosticado.

Diagnóstico
Os médicos ocidentais geralmente diagnosticam a Hwabyeong como algum transtorno relacionado a estresse ou até mesmo depressão. O Manual Diagnóstico e Estatístico de Transtornos Mentais atualmente lista Hwabyeong entre suas doenças ligadas à cultura. Fora da Coreia, Hwabyeong pode ser confundido com uma referência a um perfil psicológico marcado por temperamento e comportamento ariscos e explosivos. Pelo contrário, Hwabyeong é um termo psicológico tradicional usado para se referir a uma condição caracterizada por sofrimento passivo, é comparável à depressão e é tipicamente associado a mulheres mais velhas. É importante ressaltar que, ao diagnosticar Hwabyeong, a cultura do paciente seja bem compreendida. Uma vez que Hwabyeong pode ser confundido e diagnosticado erroneamente como depressão, os sintomas e a cultura precisam ser examinados de forma clara e assertiva. Uma vez diagnosticado o Hwabyeong, os tratamentos anteriores precisam ser revistos.

Tratamento

Os métodos usados no tratamento do Hwabyeong incluem psicoterapia, tratamento farmacológico, terapia familiar e abordagens comunitárias. Para ter mais sucesso, os psiquiatras podem precisar incorporar os ensinamentos dos métodos de cura tradicionais e religiosos ou o uso de han-puri, que é o sentimento de resolver, soltar, desvendar e apaziguar emoções negativas com emoções positivas. Um exemplo de han-puri seria uma mãe que sofreu com a pobreza, a falta da educação, um marido violento ou uma sogra rigorosa, que pôde obter felicidade muitos anos depois pelo sucesso de seu filho pelo qual ela apoiou diante de dificuldades e sacrifícios.

Veja também

 Ataque de nervios
 Síndrome ligada à cultura
 Cultura coreana

Referências

Leitura adicional

 Examinando a raiva nas síndromes ligadas a cultura Psychiatric Times
 Percepções causais das mulheres coreanas sobre Hwabyung
 Hwabyung: a construção de uma doença popular coreana entre idosas coreanas imigrantes nos Estados Unidos
 Sintomas de Hwabyeong
 Hwa-byung: Síndrome Relacionada à Cultura
 Hwabyung na Coréia: Cultura e Análise Dinâmica
Cultura da Coreia
Síndromes ligadas à cultura
!Artigos com texto em coreano

Hwabyeong


Lyrikporten – 28 danske digtere er en dansk dokumentarfilm fra 2016 instrueret af Jørgen Leth.

Handling
28 lyrikere fra tre generationer læser op fra deres digtsamlinger, fortæller om, hvorfor de digter, og hvad der sætter et digt i gang hos dem: Naja Marie Aidt, Thomas Boberg, Christian Dorph, Caspar Eric, Niels Frank, Katrine Marie Guldager, Christina Hagen, Klaus Høeck, Lone Hørslev, Pia Juul, Marianne Larsen, Peter Laugesen, Jørgen Leth, Pablo Llambias, Niels Lyngsø, Lea Marie Løppenthin, Mette Moestrup, Henrik Nordbrandt, Asta Olivia Nordenhof, Ursula Andkjær Olsen, Olga Ravn, Lars Skinnebach, Nicolaj Stochholm, Morten Søndergaard, Pia Tafdrup, Søren Ulrik Thomsen, Christel Wiinblad og Theis Ørntoft.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2016

Lyrikporten – 28 danske digtere


Kanun - Bilimde
 Kanun - Hukukta
 Kanun - Müzik aleti
 Kanun - Ay adı

Kanun (anlam ayrımı)


Zlarin es una pequeña isla de la costa dálmata de Croacia, cerca de la ciudad de Šibenik. Administrativamente, es parte del Condado de Šibenik-Knin. En invierno la isla tiene una población de 276 personas, pero desde marzo a octubre, su población crece sustancialmente hasta 1.500 personas. Zlarin tiene una comunidad de expatriados.

El punto más alto en Zlarin es Klepac a 174 metros sobre el nivel del mar. Durante los días claros y soleados, desde este punto se puede ver el monte Velebit y la volcánica isla de Jabuka en el mar Adriático.

Véase también
 Geografía de Croacia
 Geografía de Europa

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Croacia

Zlarin


La Graduate Women International (GWI), connue jusqu'en 2015 sous le nom de Fédération internationale des femmes diplômées des universités (FIFDU), est une organisation internationale fondée en 1919.

Histoire
La Fédération internationale des femmes diplômées des universités est créée après la Première Guerre mondiale sous l'impulsion de trois universitaires, l'Américaine Virginia Gildersleeve du Barnard College, les Britanniques Caroline Spurgeon, de l'université de Londres, et Rose Sidgwick de l'université de Birmingham, pour favoriser l'entente, promouvoir la paix et favoriser les relations et les échanges entre les femmes.

L'IFUW est fondée le  à la London School of Medicine for Women, avec des membres fondatrices de trois pays, le Canada, le Royaume-Uni et les États-Unis. Un des objectifs majeurs est alors de favoriser la carrière universitaire des femmes. L'IFUW crée des bourses et favorise la fondation de clubs pour femmes où les universitaires pouvaient séjourner lors de leur séjours de recherche à l'étranger.

Lors de la première conférence de la FIFDU à Londres en 1920, des organisations nationales de huit pays, Canada, Tchécoslovaquie, France, Royaume-Uni, Italie, Pays-Bas, Espagne et États-Unis, ont participé à la demande d'adhésion à la FIFDU, ainsi que des observatrices d'association en cours de formation, Afrique du Sud, Belgique, Danemark, Inde, Norvège. Caroline Spurgeon est élue présidente en 1920. La conférence de Genève en 1929 rassemble une trentaine d'associations nationales. En 1939, la FIFDU compte environ  et sans doute  en 1945.

L'association s'engage en faveur des droits des femmes, de l'accès à l'égalité et aux responsabilités professionnelles, de l'accès à un enseignement secondaire et supérieur de qualité ainsi qu'à une formation de haut niveau. Un de ses objectifs est de permettre une éducation universelle des femmes au-delà de l'école primaire. D'autres préoccupations se sont ajoutées depuis, notamment le chômage des femmes diplômées. La Bulgarie a une association de femmes diplômées d'université de 1924 à 1950.

Le siège social de l'association est transféré de Londres à Genève en 1972. La Fédération internationale des femmes diplômées des universités (IFUW) prend le nom de Graduate Women International (GWI) en .

Description
Graduate Women International est une fédération d'associations, elle regroupe des associations nationales dans  et des membres à titre individuel dans plus de , notamment la British Federation of Women Graduates, l'Association suédoise des femmes universitaires, la Canadian Federation of University Women, ou encore en France, l'Association française des femmes diplômées des universités.

Cette organisation non gouvernementale bénéficie du statut consultatif auprès du Conseil économique et social des Nations unies et entretient des relations institutionnelles avec l'UNESCO et l'OIT. GWI est engagée dans la Commission on the Status of Women (CSW) et la Convention sur l'élimination de toutes les formes de discrimination à l'égard des femmes (CEDAW).

Personnalités en lien avec l'organisation

Présidentes
La GWI publie une liste des anciennes présidentes sur son site :
 1920-1924 : Caroline Spurgeon, cofondatrice anglaise.
 1924-1926 : Virginia Gildersleeve, cofondatrice américaine.
 1926-1929 : Ellen Gleditsch, chimiste norvégienne.
 1929-1932 : Winifred Cullis, physiologiste anglaise.
 1932-1937 : Johanna Westerdijk, botaniste néerlandaise.
 1936-1939 : Virginia Gildersleeve
 1939-1942 : Lekto S. Adamowicz (Pologne)
 1947-1950 : Allie Vibert Douglas, astronome canadienne
 1950-1953 : F. E. Moran (Irlande)
 1953-1956 : Dorothy Flagg Leet (États-Unis)
 1956-1959 : Jeanne Chaton, historienne française.
 1959-1962 : M. E. Cameron (États-Unis)
 1962-1965 : Irene F. Hilton
 1965-1968 : Althea Kranz Hottel (États-Unis)
 1968-1971 : Elisabeth Pauline Hulst-Steyn Parve, biochimiste néerlandaise
 1971-1974 : Bina Roy (Inde).
 1974-1977 : Elizabeth S. May (États-Unis)
 1977-1980 :  (Nouvelle-Zélande)
 1980-1983 : Fumi Takano (Japon)
 1983-1986 : Helen Simpson Dunsmore (Écosse)
 1986-1989 : Ritva Liisa Karvetti (Finlande).
 1989-1992 : Mary H. Purcell (États-Unis)
 1992-1995 : Chitra Ghosh (Inde).
 1995-1998 : Elizabeth M. E. Poskitt (Royaume-Uni)
 1998-2001 : Linda Souter (Canada)
 2001-2004 : Reiko Aoki (Japon)
 2004-2007 : Griselda Kenyon (Royaume-Uni)
 2007-2010 : Louise Croot (Nouvelle-Zélande)
 2010-2013 : Marianne Haslegrave (Royaume-Uni)
 2013-2016 : Catherine Bell (Afrique du Sud).
 2016-2019 : Geeta Desai (États-Unis)
 2019-2022 : Terry Oudraad (Pays-Bas)
 2023-2025 : Patrice Wellesley-Cole (Sierra Leone)

Autres personnalités
 Theodora Bosanquet, critique littéraire britannique, première secrétaire (1920-1935).
 Margaret Kidd, avocate écossaise, vice-présidente.
 Marguerite Mespoulet, angliciste française, vice-présidente (1923-1927)
 Lois Carter Kimball Mathews Rosenberry, historienne américaine, cofondatrice.
 Jo Schouwenaar-Franssen, femme politique néerlandaise, vice-présidente jusqu'en 1956.
 Nelly Schreiber-Favre, avocate suisse, vice-présidente (1926-1932).
 Rose Sidgwick, historienne anglaise, cofondatrice.
 Martha Thomas, principale américaine de Bryn Mawr, membre fondateur.
 Karolina Widerström, gynécologue suédoise.
 Mary Emma Woolley, principale américaine de Mount Holyoke.

Associations nationales affiliées
 American Association of University Women
 Asociación Española de Mujeres Universitarias (1920-1989)
 Association française des femmes diplômées des universités
 Association suisse des femmes diplômées des universités
  (VVAO)
 Australian Graduate Women
 British Federation of Women Graduates
 Deutscher Akademikerinnenbund
 Fédération canadienne des femmes diplômées des universités
 Kvinnliga akademikers förening

Congrès internationaux
L'asscociation tient des congrès triennaux.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .

Liens externes

 Archives photographiques (1919-1989)

Organisme fondé en 1919
Place des femmes dans l'éducation
Association ou organisme lié à l'éducation
Association ou organisme lié aux femmes

Graduate Women International


Havnegade i Aarhus er en gade langs den nordre del af Aarhus Havn nær ved Toldboden. Gaden er forbindelsesled mellem Kystvejen mod nord og Europaplads mod syd. Parallelt med gaden går Aarhus Letbane.

Havnegade blev oprindelig skabt til aflastning af trafikken i Skolegade og senere døbt Havnegade i 1880. Baggrunden for Havnegades tilblivelse er, at terrænet bag baghusene i Skolegade hvis grunde løb til kystlinien, i løbet af 1840´erne blev opfyldt.

Kilder og henvisninger

Gader i Aarhus

Havnegade (Aarhus)


Expediția din Moreea (în ) este numele cu care este cunoscută în Franța intervenția armatei franceze în Peloponez (în acea vreme cunoscută în special cu  numele său medieval, Moreea) între 1828 și 1833, în timpul Războiului de Independență al Greciei.

După cucerirea de către otomani a orașului Missolonghi, puterile occidentale au hotărât să intervină în favoarea Greciei revoluționare. Atitudinea europenilor față de aliatul Imperiului Otoman, Ibrahim Pașa al Egiptului, a fost foarte ostilă. Obiectivul principal al europenilor era să provoace evacuarea trupelor otomane din regiunile pe care le ocupaseră, în special din Peloponez. Intervenția a început cu trimiterea în regiune a unei flote reunite franco-ruso-britanică a fost trimisă în regiune, unde a câștigat Bătălia de la Navarino din octombrie 1827. În august 1828, un corp expediționar francez a debarcat la Koroni în sudul Peloponezului. Soldații francezi au rămas staționați în peninsulă până la evacuarea trupelor egiptene în octombrie. În această perioadă, francezii au preluat controlul asupra punctelor strategice ale trupelor otomane. Deși grosul trupelor s-a reîntors în patrie începând cu sfârșitul anului 1828, unități franceze au mai staționat în regiune până în 1833.

La fel ca în cazul campaniei din Egipt a lui Napoleon, când  a însoțit trupele, și în acest caz a fost format un corp de oameni de știință, care să însoțească armata franceză – Expédition scientifique de Morée. Șaptesprezece oameni de știință cu diferite specialități (științe naturale, arheologie, arhitectură și sculptură) au făcut parte din expediție. Munca lor a avut o importanță majoră în creșterea cunoștințelor despre Grecia. De exemplu, hărțile topografice produse atunci au avut o calitate excelentă. Poate mai importante au fost măsurătorile, schițele, profilurile, planurile și propunerile pentru restaurarea teoretică a monumentelor din Peloponez, din Attica și Insulele Ciclade. Această muncă a reprezentat o nouă tentativă de catalogare sistematică și cuprinzătoare a monumentelor antice grecești, după cea a britanicilor  și Nicholas Revett și a lucrării lor Antiquities of Athens. Expediția din Moreea și publicațiile apărute ca urmare a muncii oamenilor de știință francezi au oferit o descriere aproape completă a regiunilor vizitate. Ei au format un inventar științific, estetic și uman, care a rămas unul dintre cele mai bune mijloace, pentru a cunoaște regiunile fără a le vizita personal.

Contextul general

Contextul militar și diplomatic

În 1821, grecii s-au ridicat la luptă împotriva stăpânirii de secole a otomanilor. Ei au obținut o serie de victorii în prima parte a războiului și și-au declarat independența. În ciuda justeței cauzei grecilor, declarația de independență era împotriva principiilor Congresului de la Viena și ale Sfintei Alianțe, care impusese un echilibru european al statu quo-ului, considerând indezirabile orice încercare de schimbare. În contrast cu tot ce se întâmplase în restul Europei, Sfânta Alianță nu a intervenit să oprească insurgenții greci.

Insurecția națională și liberală nu era  pe placul lui Metternich, ministrul de externe al Imperiului Austriac, principalul arhitect politic al Sfintei Alianțe. În schimb, Imperiul Rus, un al jandarm reacționar al Europei, privea cu simpatie insurecția prin prisma solidarității religioase ortodoxe și a intereselor sale geostrategice (controlul strâmtorilor Dardanele și Bosfor). Franța, un alt membru activ al Sfintei Alianțe, intervenise de curând în Spania împotriva liberalilor la Trocadero (1823), dar aveau o atitudine ambiguă față de greci. Paris considera că grecii liberali sunt în primul rând creștini iar insurecția lor împotriva otomanilor musulmani era mai degrabă o nouă cruciadă. Regatul Unit, o țară liberală, era interesată în situația regională în principal datorită faptului că se afla pe ruta spre India, iar Londra dorea să își asigure un anumit grad de control acolo. Pentru europeni, Grecia reprezenta leagănul civilizației și artei occidentale încă din antichitate.

Victoriile elenilor au fost efemere. Sultanul a chemat în sprijinul să pe vasalul său egiptean Muhammad Ali, care și-a trimis fiul în Grecia,  Ibrahim Pașa cu o flotă cu 8.000 de marinari și 25.000 de infanteriști. Intervenția trupelor egiptene se sub comanda lui Ibrahim s-a dovedit decisivă – Peloponezul a fost recucerit în 1825. Orașul de importanță strategică Missolonghi a fost cucerit în 1826. Atena a fost cucerită în 1827. Sub controlul grecilor mai rămăseseră doar Nafplion, Hydra, Mani și Eghina.

În Europa Occidentală s-a dezvoltat un puternic curent filoelen. În capitalele occidentale s-a hotărât intervenția în favoarea Greciei, leagănul civilizației și avangardă a creștinismului în Orient, a cărei localizare strategică adăuga a altă dimensiune interesului europenilor. Prin Tratatul de la Londra din iulie 1827, Franța, Rusia și Regatul Unit recunoșteau autonomia Greciei, care rămânea stat vasal al Imperiului Otoman. Cele trei puteri au căzut de acord să întreprindă o intervenție limitată ca să convingă Poarta să accepte termenii convenției. A fost propus și adoptat un plan pentru trimiterea unei expediții navale ca o forță demonstrativă. A fost trimisă o flotă reunită rusă, franceză și britanică pentru ca să exercite presiuni diplomatice asupra Constantinopolului. Bătălia de la Navarino (octombrie 1827), deși a fost declanșată în condiții neclare, a dus la distrugerea flotei turco-egiptene.

În 1828, Ibrahim Pașa se găsea într-o situație dificilă. După ce vasele turco-egiptene fuseseră distruse la Navarino, flota reunită exercita o blocadă care împiedica reaprovizionarea și sosirea de întăriri. Trupele albaneze, pe care nu le mai putea plăti, s-au reîntors în țara lor protejate de trupele grecești ale lui Theodoros Kolokotronis. Pe 6 august 1828, a fost semnată la Alexandria o convenție între viceregele Egiptului, Muhammad Ali, și amiralul britanic . Ibrahim Pasha trebuia să își evacueze trupele și să lase în Peloponez doar mici unități turcești – cam 1.200 de soldați în total. În ciuda acordului semnat de tatăl său, Ibrahim a refuzat să se retragă, continuând să exercite controlul asupra mai multor regiuni ale Greciei: Messinia, Navarino, Patras și câteva alte puncte întărite. El a ordonat de asemenea distrugerea sistematică a orașului Tripoli. În plus, poziția față de Grecia a guvernului francez al lui Carol al X-lea dădea semne că se schimbă. Ibrahim Pașa a subliniat ambiguitatea poziției franceze atunci când l-a întâlnit pe generalul Maison în septembrie septembrie: "De ce Franța, după ce a subjugat oamenii în Spania în 1823, vine acum în Grecia să îi elibereze oamenii?"

Treptat, sub influența evenimentelor din Grecia, în Franța s-a dezvoltat o atitudine a opiniei publice liberale și proelene. Cu cât aștepta Franța mai mult, cu atât devenea mai delicată poziția față de Austria și ministrul ei de externe, Metternich. În aceste condiții, guvernul ultraregalist francez a decis să accelereze desfășurarea evenimentelor. Francezii au propus englezilor declanșarea unei operațiuni terestre comune, dar au fost refuzați. Între timp, Rusia a declarat război în 1828 Imperiului Otoman. Victoriile militare ruse au neliniștit Londra, care nu dorea ca Imperiul Țarist să își extindă influența prea mult spre sud. Din acest motiv, britanicii nu s-au opus unei intervenții a francezilor, fără participarea englezilor însă.

Contextul intelectual
Filozofia Iluminismului a dus la creșterea interesului occidentalilor pentru Grecia, sau mai degrabă a unei Grecii Antice idealizate,  centrul pivotant al  antichității, așa cum era studiată și înțeleasă. Filozofii iluminiști, pentru care noțiuni precum "natură" sau "rațiune" erau foarte importante, credeau că acestea fuseseră și valorile fundamentale ale Atenei clasice. Democrațiile Greciei Antice, și mai presus de toate cea ateniană, au devenit modele de urmat. Soluțiile pentru problemele filozofice și politice ale prezentului au fost căutate în Atena Antică. Lucrări ale unor autori precum ale abatelui , Voyage du Jeune Anacharsis (1788), a legat definitiv imaginea Europei ca moștenitoare a culturii  antice elene.

Teoriile și sistemul de interpretarea a artei antice ale lui Johann Joachim Winckelmann au influențat gustul pentru frumos al europenilor pentru mai multe decenii. Lucrarea sa de căpătâi, Geschichte der Kunst des Alterthums (Istoria artei antice), a fost publicată în 1764 și tradusă în franceză doi ani mai târziu și în engleză în 1881. Winckelmann a fost cel care a inițiat tradiția împărțirii arta antică în perioade, clasificând lucrările cronologic și statistic.

Opiniile lui Winckelmann despre artă au fost extinse la întreaga civilizație. El a trasat o paralelă între nivelul general de dezvoltare al civilizației și evoluția artei sale. El a interpretat această evoluție artistică în același mod în care contemporanii săi au văzut ciclul de viață al unei civilizații, în termeni de progres, apogeu și apoi declin.

Pentru el, arta greacă a fost punctul culminant al realizărilor artistice, culminând cu Phidias. Mai mult, Winckelmann credea că cele mai frumoase opere ale artei grecești au fost produse sub circumstanțe geografice, politice și religioase ideale. Acest cadru de gândire a dominat mult timp viața intelectuală în Europa. El a clasificat arta greacă în patru perioade: antică (perioada arhaică), sublimă (Phidias), frumoasă (Praxiteles) și decadentă (perioada romană).

Teoriile lui Winckelmann privind evoluția artei susțin că aceasta a culminat în perioada sublimă, concepută în timpul unei epoci de libertate politică și religioasă completă. Teoriile au idealizat Grecia Antică și au sporit dorința oamenilor de a călători în Grecia contemporană. A fost seducător să creadă, așa cum a făcut el, că "bunul gust" s-a născut sub cerul grecesc. El a convins Europa secolului al XVIII-lea că viața din Grecia antică era pură, simplă și morală și că Elada clasică este sursa din care artiștii ar trebui să extragă idei de "simplitate nobilă și măreție calmă". Grecia a devenit astfel "patria artelor" și "profesorul bunului gust".

Guvernul francez a planificat expediția din Moreea în același spirit cu cel al lui  și Nicholas Revett, ale căror lucrări doreau să le completeze. Expedițiile parțial științifice comandate și finanțate de  au rămas un punct de referință: acestea au reprezentat primele încercări de redescoperire a Greciei Antice. Prima, cea al lui Stuart și al lui Revett în Atena și insule, a avut loc în anii 1751-1753 și a avut ca rezultat The Antiquities of Athens, folosit de arhitecți și proiectanți pentru crearea unui stil neoclasic grec. Expediția lui Revett,  și William Pars în Asia Mică a avut loc între 1764 și 1766. În cele din urmă "lucrările" lui lordului Elgin la Partenon de la începutul secolului al XIX-lea au menținut interesul pentru Grecia – părea acum posibil să creezi colecții cuprinzătoare de artă antică în Europa Occidentală

Expediția militară

Pregătirile
Camera Deputaților a aprobat un împrumut de 80 de milioane de franci aur care să îi permită guvernului să își îndeplinească obiectivele. A fost formată o forță expediționară de 13.000–15.000 de oameni comandați de general locotenentul Nicolas Joseph Maison.
Corpul expediționar era compus din trei brigăzi comandate de maréchaux de camp Tiburce Sébastiani, Philippe Higonet și . Șeful Marelui Stat Major a fost numit generalul Antoine Simon Durrieu.
În total au fost nouă regimente de infanterie:
Brigada I: Regimentul al 8-lea de infanterie de linie, Regimentul al 16-lea de infanterie de linie, Regimentul al 27-lea de infanterie ușoară
Brigada a 2-a: Regimentul al 35-lea de infanterie de linie, Regimentul al 46-lea de infanterie de linie, Regimentul al 58-lea de infanterie de linie;
Brigada a 3-a: Regimentul al 29-lea de infanterie de linie, Regimentul al 42-lea de infanterie de linie; Regimentul al 54-lea de infanterie de linie.
În plus, au mai fost trimiși în misiune Regimentul al 3-lea vânători (comandat de colonelul Paul-Eugène de Faudoas-Barbazan), patru companii de artilerie și două companii de geniști militari (pionieri și mineri).

A fost organizată o flotă de transport aflată sub protecția vaselor de război, în total 60 de corăbii. Au fost transportate pentru folosul trupelor francezi diferite echipamente, produsele alimentare, muniții și 1.300 de cai, precum și arme, muniții și bani pentru guvernul provizoriu grec al lui Ioannis Kapodistrias. Franța a dorit să sprijine Grecia independentă din momentul în care a luat ființă, ajutând-o să-și organizeze armata, cu scopul de a obține o influență în regiune.

Prima brigadă a părăsit portul Toulon pe 17 august, a doua două zile mai târziu iar a treia pe 1 septembrie. Comandatul corpului expediționar, generalul Nicolas Joseph Maison, a călătorit cu prima brigadă la bordul corăbiei Ville de Marseille. Primul convoi era compus din vase de transport și, în afară de Ville de Marseille, mai avea în componență fregatele Amphitrite, Bellone și Cybèle. Al doilea convoi era escortat de corabia de linie Duquesne și de fregatele Iphigénie și  Armide.

Operațiunile din Peloponez

Debarcările

Pe 29 august, flota care transporta primele două brigăzi a ajuns în golful  Navarino, unde s-a alăturat escadrei fronco-ruso-britanice, care ancorase aici. Armata egipteană era concentrată între Navarino și Methoni. În aceste condiții, o debarcare ar fi fost o operațiune riscantă. Ca urmare, flota a navigat spre golful Koroni, care era protejat de o fortăreață cu garnizoană otomană. debarcarea corpului expediționar, care a început pe 29 august,  nu a întâmpinat nicio rezistență și s-a încheiat o zi mai târziu. Guvernatorul Capodistria a informat populația elenă cu privire la iminenta sosire a expediției franceze. Populația locală s-a grăbit să iasă în întâmpinarea trupelor franceze și a oferit soldaților alimente.

Francezii și-au clădit tabăra pe câmpia din apropierea localității Koroni, lângă Petalidi, pe locul localității antice . Brigada a treia, care a înfruntat o furtună pe mare, a pierdut trei vase și a ajuns la Koroni pe 16 septembrie.

Plecarea armatei egiptene

Ibrahim Pașa s-a folosit de mai multe pretexte pentru ca să întârzie evacuarea trupelor: probleme cu aprovizionarea cu alimente, lipsa mijloacelor de transport, sau dificultăți neprevăzute în procesul de predare a fortificațiilor. Ofițerii francezi au reușit cu greu să mențină disciplina soldaților, care au devenit brusc entuziasmați de exemplu de știrea falsă a unui iminent marș spre Atena. Zelul războinic al trupelor franceze a fost probabil elementul decisiv care l-a convins pe comandantul egiptean să își respecte obligațiile. În această perioadă, soldații francezi au trebuit să facă față ploilor de toamnă, care le-a inundat tabăra, crescând primejdia izbucnirii a diferitelor boli, în principal a dizenteriei. Pe 24 septembrie,  nota că 13 dintre cei 400 de geniști ai companiei pe care o comanda erau bolnavi. Generalul Maison dorea să își încartiruiască cât mai repede cu putință oamenii în barăcile fortăreței. Pe 7 septembrie, Ibrahim Pașa a acceptat în sfârșit să înceapă evacuarea trupelor peste două zile. Termenii acceptați de generalul Maison prevedeau că egiptenii puteau pleca cu armele, bagajele și caii, dar fără nici un sclav sau prizonier grec. Cum flota egipteană nu putea să evacueze întreaga armată dintr-o dată, a fost autorizată aprovizionarea cu hrană a trupelor care rămâneau pe continent. Acești soldați fuseseră supuși unei lungi blocade.Prima divizie egipteană, 5.500 de oameni și 27 de corăbii, au plecat pe 16 septembrie, escortați de trei vase din flota aliată – două fregate britanice și una franceză.

Ultimul transport egiptean a plecat pe 5 octombrie, la bordul unei corăbii fiind și Ibrahim Pașa. Dintre cei 40.000 de oameni cu care venise din Egipt, el repatria mai puțin de 20.000. În Peloponez au mai rămas doar câteva mici unități otomane, care să apere diferitele fortificații. Următoarea sarcină a trupelor franceze a fost să asigure securitate acestora și să asigure predarea punctelor întărite în mâinile reprezentanților Greciei independente.

Preluarea fortificațiilor

Pe 6 octombrie, generalul Maison i-a ordonat generalului Higonet să intre în Navarino. Higonet a plecat în frunte a Regimentului 16 infanterie, care avea în compoziție baterii de artilerie și companii de geniști. Regiunea Navarino a fost asediată de pe mare de flota comandată de amiralul , iar de pe uscat de soldații generalului Higone. Comandantul turc a refuzat să capituleze, declarând:
 "Sublima Poartă nu este în război nici cu francezii nici cu englezii; nu vom comite acte ostile, dar nu vom preda fortul."
Din acest motiv, geniștii francezi au primit ordin să sape o trecere prin zidurile fortificației. Generalul Higonet a intrat în fortăreață, a cărei garnizoană de 250 de oameni a capitulat în cele din urmă. Francezii s-au mutat în interiorul fortăreței și au început să refacă fortificațiile, au reparat clădirile, au organizat un spital de campanie și birouri administrative.

Pe 7 octombrie, Regimentul 35 de linie, unități de artilerie și de geniu sub comanda generalului Durrieu au ajuns la Methoni, a cărei fortăreață era apărată de o garnizoană de 1.078 de soldați cu o sută de tunuri și provizii pentru șase luni. Două corăbii de linie, una franceză Breslaw (căpitan Maillard) și una engleză HMS Wellesley (căpitanul Frederick Lewis Maitland), au blocat portul și au amenințat fortăreața cu tunurile din dotare. Comandanții fortului, turcul Hassan Pașa și egipteanul Ahmed Bey, au dat același răspuns cu cel din Navarino. De aceea, geniștii au primit sarcina să spargă porțile orașului. Garnizoana orașului nu a ripostat. Comandanții fortului au explicat că nu pot capitula fără să încalce ordinele sultanului, dar au recunoscut că le este imposibil să reziste. Din acest motiv, fortul a fost cucerit prin utilizarea simbolică a forței.

A fost mult mai dificil pentru francezi să preia controlul fortăreței Koroni. Generalul Sébastiani a ajuns aici pe 7 octombrie cu o parte a brigăzii sale. Comandantul fortului a dat același răspuns cu cei din Navarino și  Methoni. Sébastiani a trimis geniștii să deschidă un culoar de trecere, dar aceștia din urmă au fost alungați de pietrele aruncate de pe zidurile de apărare. Cam douăzeci de oameni au fost răniți, unii ușor, precum Cavaignac, alții mai grav, așa cum au fost un căpitan, un sergent și trei soldați de geniu. Soldații francezi s-au simțit ofensați, iar comandanții lor au reușit cu greu să îi oprească să deschidă focul și să ia cu asalt fortificațiile. Vasele militare Amphitrite, Breslaw și Wellesley au fost chemate să asigure sprijin de pe mare cu artileria din dotare. Amenințarea unui bombardament de pe mare l-a convins în cele din urmă pe comandantul otoman să capituleze. Pe 9 octombrie, francezii au intrat în Koroni și au capturat 80 de piese de artilerie, o mare cantitate de muniție și alimente.

Patrasul era controlat de Ibrahim Pașa de la evacuarea Peloponezului. Brigada a treia a fost trimisă pe mare să preia controlul orașului aflat în partea de nord-vest a peninsulei. Francezii au debarcat pe 4 octombrie. Generalul Schneider i-a dat lui Hadji Abdullah, Pașa al Patrasului și al "Castelului Rio (al Moreii)", 24 de ore să predea fortul. Pe 5 octombrie, când a expirat ultimatumul, francezii au înaintat pe trei coloane pentru încercuirea orașului, iar artileria a fost pusă pe poziții. Hadji Abdullah a semnat în aceste condiții capitularea Patrasuli și al Casstelului Moreei. Cu toate aceste, agalele care comandau garnizoana castelului au refuzat să se supună pașei, pe care îl considerau trădător, și au anunțat că mai degrabă vor muri sub ruinele fortificației decât să cedeze fără luptă.

Asediul  Castelului Moreii
Castelului Moreii apăra intrarea în Golful Corintului, lângă Rion. Baiazid al II-lea ridicase această fortăreață în 1499.
Generalul Schneider a încercat să negocieze cu agalele, care au rămas ferme pe poziție, refuzând capitularea. Francezii au început asediul. În timpul bombardamentelor de artilerie executate de pe uscat și de pe mare de vasele amiralului de Rigny, toate tunurile asediaților au fost reduse la tăcere. După bombardamentele de artilerie, două regimente de infanterie și a unui de cavalerie ușoară au desăvârșit încercuirea cetății. Pe 23 octombrie au sosit întăriri. Au fost aduse noi baterii de artilerie grea (de brèche), care au fost botezate Carol al X-lea, George al IV-lea, Ducele de Angoulême, Ducele de Bordeaux și Marine. De pe mare s-au alăturat asediatorilor o parte a vaselor britanice.

Un nou bombardament de artilerie a fost declanșat pe 30 octombrie. După un atac de patru ore, a fost deschisă o breșă largă în zidurile de apărare. În această situație, turcii au trimis un emisar cu steagul alb pentru negocierea capitulării apărătorilor fortului. Generalul Maison a răspuns că termenii fuseseră deja negociați încă de la începutul lunii la Patras. El a adăugat că nu are încredere că grup de soldați asediați care nu au respectat prima înțelegere o vor respecta pe a doua. Ca urmare, el a dat garnizoanei un răgaz de o jumătate de oră să părăsească fortul fără arme și bagaje. Agalele au acceptat acești termeni. În final, luptele pentru cucerirea fortului i-a costat pe francezi pierderea a 25 de oameni, morți și răniți.

Francezii în Peloponez
Pe 5 noiembrie 1828, ultimii "străini" (turci, egipteni și alți militari musulmani) au încheiat evacuarea din Moreea. 2.500 de familii musulmane au fost îmbarcate pe vasele franceze și transportate la Smyrna.

Ambasadorii francez și britanic au organizat Conferința din Poros și au invitat guvernul otoman să trimită un diplomat pentru negocieri cu privire la statutul Greciei. Cum Poarta a refuzat să participe la o asemenea negociere, francezii au sugerat continuarea operațiilor militare și extinderea acestora în Attica și Euboea. Britanicii s-au opus unei astfel de operațiuni, iar grecii au trebuit să continue lupta de unii singuri pentru eliminarea forțelor otomane din aceste teritorii. Francezii urmau să intervină doar dacă grecii ajungeau în impas.

Francezii și-au evacuat treptat forțele. Brigada Schneider, din care făcea parte și Cavaignac, a fost îmbarcată pentru transport în primele zile ale lunii aprilie 1829. Generalul Maison și unitățile sale au plecat pe 22 mai 1829. În Peloponez a mai rămas doar o brigadă. Din Franța au fost trimise trupe proaspete pentru înlocuirea celor rămași încă în Grecia. Regimentul 57 de infanterie de linie a debarcat la Navarino pe 25 iulie 1830. Franța nu și-a retras trupele decât după sosirea regele Otto și a  în Grecia în 1833.

Trupele franceze comandate de generalul Charles Louis Joseph Olivier Guéhéneuc nu au stat degeaba în acești cinci ani. Au fost ridicate noi fortificații, precum cele de la Navarino. Au fost construite poduri, așa cum a fost cel de peste râul Pamissos, între Kalamata și Methoni. A fost construit drumul Methoni–Navarino și au fost aduse îmbunătățiri în orașele Peloponezului (clădiri, poduri, grădini etc.)

Rezultatele militarea ale expediției
Imperiul Otoman nu a mai putut să se bazeze pe sprijinul trupelor egiptene pentru păstrarea controlului asupra Greciei. Situația strategică de acum se asemăna cu cea de dinainte de 1825 și de venirea lui Ibrahim Pașa. După plecarea egiptenilor, insurgenții eleni au fost victorioși pe toate fronturile.

După expediția militară din Moreea, grecii au trebuit doar să facă față trupelor turcești din Grecia Centrală. Levadeia, poarta Boeotiei, a fost cucerită la începutul lunii noiembrie 1828. Contraatacul trupelor conduse de Mahmud Pașa dinspre Euboea a fost respins în ianuarie 1829. Naupaktos a fost cucerit de greci în aprilie. În mai,  a eliberat orașul-simbol Messolonghi. În ciuda acestor succese, doar victoria militară a Rusiei în războiul din 1828-1829 și Tratatul de la Adrianopol au asigurat recunoașterea independenței Greciei.

Teritoriile elene care au fost eliberate până în septembrie 1829, un an după declanșarea expediției din Moreea, adică Peloponezul și Grecia centrală, au fost acelea care aveau să formeze Grecia independentă după 1832.

Expediția științifică

Expediția din Moreea a fost a doua mare expediție militaro-științifică a Franței în prima jumătate a secolului al XIX-lea. Prima, care a fost folosită pe post de etalon, a fost expediția din Egipt, începută în 1798. Ultima a fost cea din Algeria în 1839. Toate au avut loc la inițiativa guvernului francez și au fost plasate sub supravegherea unui ministru – cel de externe pentru Egipt, cel al afacerilor interne pentru Moreea și al celui de război pentru Algeria. Cele mai prestigioase instituții științifice au recrutat învățați civili sau militari, cărora le-au dat misiuni specifice. Cercetarea in situ a fost făcută în colaborarea strânsă cu armata.

Comisia pentru știință și artă din timpul expediției egiptene a lui Napoleon și în special publicațiile care au urmat expediției, au devenit un model de urmat. Cum Grecia era considerată cealaltă regiune antică aflată la baza civilizației occidentale (unul dintre argumentele principale ale filoelenilor), s-a considerat oportun să "se profite de prezența soldaților noștri care ocupau Moreea pentru trimiterea unei comisii științifice. Nu trebuia să o egaleze pe cea atașată gloriei lui Napoleon […] A trebuit totuși să ofere servicii eminente artelor și științelor".

În Egipt și Algeria, munca științifică s-a desfășurat sub protecția armatei. În Moreea, cea mai mare parte a trupelor erau în plin proces de repatriere în momentul în care explorările erau de-abia la început. Armata a trebuit să asigure în principal suport logistic; "corturi, jaloane, unelte, rezervoare de lichid, vase largi și saci, într-un cuvânt, tot ceea ce putea fi găsit folositor pentru noi în depozitele armatei".

Membrii expediției științifice au debarcat la Navarino pe 3 martie 1829, după o călătorie de 21 de zile pe mare.

Secțiunea pentru științele naturii
Această secțiune a inclus botanica (, Louis Despreaux Saint-Sauveur și Antoine Vincent Pector), geografia, geologia (Pierre Théodore Virlet d'Aoust și Émile Puillon Boblaye) și zoologia. Guvernul a insistat să fie trimis și un pictor peisagist, unul care să își rezume observațiile la "insecte și ierburi, dar să le extindă la locuri și oameni".

Geografia
Unul dintre obiectivele fixate de guvernul francez a fost desenarea unor hărți ale Peloponezului, atât cu scop științific, dar și economic și militar. Ministrul de război, vicontele de Caux, i-a scris generalului Maisonpe 6 ianuarie 1829:

 "Toate hărțile Greciei sunt foarte defectuoase și sunt desenate pe baza unor șabloane mai mult sau mai puțin inexacte; din acest motiv este esențială corectarea lor. Nu doar geografia va fi îmbogățită de această cercetare, dar vom sprijini în acest proces interesele comerciale ale Franței, facilitând relațiile ei și, mai presus de toate, vor fi utile pentru forțele noastre terestre și navale, care se pot implica în această parte a Europei"."

Au fost produse în doi ani șase hărți foarte precise la scara 1:200.000. În martie 1829 a fost trasată în Argolida o linie de bază de 3.500 de metri dintr-un colț al ruinelor Tirint până într-un colț al ruinelor unei case din satul Aria. Aceasta trebuia să fie folosită ca punct de plecare pentru toate operațiunile de triangulație topografică și ridicări geodezice din Peloponez. Pierre Peytier și Puillon-Boblaye au executat numeroase verificări ale liniei de bază și a riglelor de măsură. Marja de eroare a fost redusă la 1 metru pentru fiecare 15 kilometri. Longitudinea și latitudinea punctului de bază de la Tiryns au fost determinate și verificate, astfel încât marja de eroare a fost redusă la maximum, până la aproximativ 0,2 secunde. Au fost create 134 de stații geodezice în munții peninsulei, dar și pe insulele Eghina, Hydra și Nauplion. În acest fel au fost trasate triunghiuri echilaterale, ale căror laturi măsurau aproximativ 20 km. Unghiurile au fost măsurate cu teodolitul de către Gambey.

Geografii au suferit  de friguri, atât cei din echipa lui Bory de Saint-Vincent, cât și cei din echipa lui Puillon-Boblaye:

 "Căldura groaznică care ne-a înconjurat în luna iulie a făcut ca întreaga echipă topografică să fie răvășită. Acești domni, după ce au lucrat la soare, aproape că s-au îmbolnăvit și, acum opt zile, ne-am întristat să-l vedem pe M. Dechièvre murind la Nauplion." (Bory de Saint-Vincent)

 "Dintre doisprezece ofițeri angajați în serviciul geodezic, doi sunt morți și toți restul au fost bolnavi. Pe lângă ei, am pierdut doi săpători și un servitor". (Puillon-Boblaye)

Botanica și zoologia
 a fost conducătorul expediției științifice. În plus, el a întreprins studii botanice cuprinzătoare. El a colectat o mulțime de specimene. Flore de Morée (1832) este o listă a 1.550 de plante, dintre care 33 erau orhidee și 91 plate erbacee iar în Nouvelle Flore du Péloponnèse et des Cyclades (1838) a descris  1.821 de specii. În Moreea, Bory de Saint-Vincent nu a făcut decât să colecționeze plante. El s-a ocupat de clasificare, identificarea și descrierea lor doar după reîntoarcerea în Franța. În patrie, el nu a fost ajutat de colaboratorii săi din Grecia, ci de , Jean-Baptiste Fauché și . În plus, naturaliștii Étienne și  l-au ajutat la editarea lucrărilor științifice ale expediției.

În timpul desfășurării procesului de colectare, oamenii de știință au trimis plante, păsări și pești în Franța.

Expediția din Moreea a confirmat faptul că șacalul auriu a existat în Grecia. Deși mărturiile călătorilor din vechime menționau prezența acestuia, relatările nu au fost considerate de încredere. Expediția a descoperit subspecii endemice în regiune (acestea au fost numite null).  Bory de Saint-Vincent a adus în Franța blănuri și un craniu ale acestui animal.

Secțiunea arte frumoase

Această secțiune a fost formată de Institut de France, care l-a numit în fruntea ei pe arhitectul . Institutul i-a numit ca asistenți ai acestuia pe Amable Ravoisié, Pierre Achille Poirot, Frédéric de Gournay și Pierre Félix Trezel.

Arhitectul  a dat instrucțiuni foarte precise acestei echipe. Dată fiind experiența vastă obținută în Asia Mică și Egipt și sub influența inginerilor, le-a cerut să păstreze un jurnal demn de încredere al săpăturilor, în care să fie notate măsurătorile de precizie ale ceasurile și busolelor, să deseneze o hartă a regiunii prin care au călătorit și să descrie configurația terenului.

Itinerarii
Lucrările despre artă și arheologie publicate au urmat toate același model cu cele de științele naturii: un itinerar cu descrierea drumurilor, a monumentelor importante întâlnite de-a lungul acestor rute și a destinațiilor acestora. De aceea, volumul I al Expédition de Morée. Section des Beaux Arts descrie Navarino (pp. 1–7) în șase pagini cu planșe (fântâni, biserici, fortăreața Navarino și palatul lui Nestor din Pylos); după care la paginile 9–10, drumul Navarino-Methoni este detaliat cu patru pagini de planșe (o biserică în rune și frescele sale, dar și  peisaje bucolice, amintind cititorului faptul că zona nu este departe de Arcadia); și la sfârșiti trei pagini despre Methoni și patru pagini de planșe. Peisajele bucolice erau destul de apropiate de "standardul" pe care  îl propunea pentru reprezentările Greciei.

Prezența soldaților a fost importantă pentru corpul expediționar, așa cum a fost și întâlnirea cu păstorii greci:
"(…) ospitalitatea lor generoasă și locuitorii simpli și inocenți din Moreea ne-au amintit de frumoasa perioadă a vieții pastorale pe care ficțiunea o numește Epoca de Aur și părea să ne prezinte oamenii reali ca pe personajele din eglogele lui null și Virgil."

Expediția arheologică  a călătorit prin Navarino (Pylos), Methoni, Koroni, Messene și Olympia (această etapă este descrisă în primul volum al publicației); Bassae, Megalopolis, Sparta, , Argos, Micene, Tirint și Nauplion (etapă descrisă în al doilea volum); Insulele Ciclade (, Kea, Mykonos, Delos, Naxos și Milos), Sounio, Eghina, Epidaur, , Nemea, Corint, , Patras, , Kalamata, Peninsula Mani, Capul Matapan, Monemvasia, Atena, Salamina și Eleusina (în volumul III).

Edgar Quinet a plecat cu restul expediției. Totuși, din momentul în care a ajuns în Grecia, el a acționat separat de tovarășii săi, la fel cum a făcut un alt membru al acestei secțiuni, sculptorul Jean-Baptiste Vietty. Cei doi au călătorit prin Peloponez separat. Quinet a vizitat Pireu pe 21 aprilie  1829, de unde a ajuns la Atena. Vizita în  Ciclade a început în mai, prima insulă vizitată fiind Syros. După ce s-a îmbolnăvit, s-a reîntors în Franța pe 5 iunie, iar lucrarea lui Grèce moderne et ses rapports avec l'Antiquité a apărut în septembrie 1831. Vietty și-a continuat cercetările în Grecia până în august 1831, mult după ce restul expediției se reîntorsese în Franța (1829).

Modalități de explorare
Explorarea artistică și arheologică a Peloponezului s-a desfășurat în modul în care au fost mai apoi efectuate cercetări arheologice în Grecia. Primul pas a implicat întotdeauna încercarea de a efectua o verificare la fața locului (o formă de cercetarea după modelul lui Herodot, pe baza unor texte a unor autori antici precum Homer, Pausanias ori Strabon). Astfel, la Navarino, locul palatului lui Nestor a fost determinată din textele lui Homer și descrierile lui ca "inaccesibil" și "nisipos". La Methoni, "resturile antice ale portului, a cărui descriere se potrivește perfect cu cea a lui Pausanias, au fost suficiente pentru determinarea cu certitudine a amplasamentului  orașului antic".

După ce au explorat Navarino, Methoni și Koroni, membrii expediției s-au întors la Messene, unde au petrecut o lună începând cu 10 aprilie.

Olympia

Expediția a petrecut șase săptămâni, începând de pe 10 mai 1829, în Olympia. Abel Blouet și  Dubois au efectuat primele săpături acolo. Cei doi au fost însoți de pictorii Poirot, Trezel și Duval. Au fost urmate sfaturile arheologice ale lui Huyot:
 "Urmând instrucțiunile care i-au fost date de comisia Institutului, acest anticar (Dubois) a început săpăturile, rezultatul fiind descoperirea primelor baze ale celor două coloane ale pronaosului și câteva fragmente de sculptură".

Situl a fost împărțit în pătrate și excavațiile au fost făcute în rânduri drepte. Munca arheologului a devenit științifică, aceste principii ducând la determinarea locului în care se afla templul lui Zeus. Vânătoarea de tezaure a fost abandonată în favoarea săpăturilor științifice. De fapt, contribuția fundamentală a expediției științifice din Morea a fost atitudinea față de jaf și vânătoarea de comori. Blouet a refuzat să efectueze săpături care riscau să dăuneze monumentelor și a interzis mutilarea statuilor cu intenția de a lua o piesă separată de restul monumentului. Probabil acesta a fost motivul pentru care cele trei metope din templul lui Zeus descoperite la Olympia au fost aduse complete. În orice caz, această dorință de protejare a integrității monumentelor a reprezentat fără îndoială un progres epistemologic.

Grecia bizantină

Francezii nu și-au limitat cercetările la monumentele antice. Ei au descris de asemenea și monumentele bizantine. Până în acel moment, cei mai mulți călători au considerat că doar monumentele Greciei Antice sunt interesante – cele ale Greciei medievale sau moderne au fost ignorate. Blouet, în schimb, a oferit descrieri bisericilor pe care le-a vizitat în lucrarea Expédition de Morée. De exemplu, plansa 9  (I, II și III) din volumul I se referă la:

<blockquote> "Amplasare, secțiune și perspectivă a uneia dintre cele două biserici mici din satul Osphino, situată pe versantul muntelui din stânga drumului Navarino-Methoni; (...); interiorul său, decorat cu picturi și fresce, este împărțit în două părți printr-un perete, care formează un mic sanctuar închis în spate, în care preotul slujește", volumul I, p. 10.</ref></blockquote>

Înființarea Școlii Franceze din Atena
Rezultatele obținute de expediția științifică Morea au subliniat necesitatea creării unei structuri permanente și stabile care să permită continuarea activității sale. Din 1846, a fost posibilă "continuarea sistematică și permanentă a muncii atât de glorios și de fericit începută de expediția științifică din Moreea" datorită creării pe rue Didot, la poalele Muntelui Lycabettus, a unei instituții științifice franceze, sub forma .

Note

Bibliografie
 Marie-Noëlle Bourguet, Bernard Lepetit, Daniel Nordman, Maroula Sinarellis, L'Invention scientifique de la Méditerrannée. Égypte, Morée, Algérie., Éditions de l'EHESS, 1998.
 M. Brunet de Presle and Alexandre Blanchet, La Grèce depuis la conquête romaine jusqu'à nos jours., Firmin Didot, 1860.
 A. Hugo, France militaire. Histoire des armées françaises de terre et de mer de 1792 à 1837. Delloye, 1838.
 Olga Polychronopoulou, Archéologues sur les pas d'Homère. La naissance de la protohistoire égéenne., Noêsis, Paris, 1999.
 Arch. de Vaulabelle, Histoire des deux Restaurations, jusqu'à l'avènement de Louis-Philippe, de janvier 1813 à octobre 1830., Perrotin, 1860.

Lectură suplimentară
 Abel Blouet and Amable Ravoisié, Expédition scientifique de Morée, ordonnée par le Gouvernement Francais. Architecture, Sculptures, Inscriptions et Vues du Péloponèse, des Cyclades et de l'Attique., Firmin Didot, 1831. (3 volume)
 J. B. Bory de Saint-Vincent, Relation du voyage de la Commission scientifique de Morée dans le Péloponnèse, les Cyclades et l'Attique., Levrault, 1836–1838. 2 volume și un atlas.
 J. B. Bory de Saint-Vincent (ș.a.), Expédition scientifique de Morée. Section des sciences physiques., volumul II Géographie et géologie., 1834.
 J. B. Bory de Saint-Vincent (ș.a.), Expédition scientifique de Morée. Section des sciences physiques., volumul III Botanique, also called Flore de Morée., 1832.
 J. B. Bory de Saint-Vincent (și Louis Athanase Chaubard), Nouvelle Flore du Péloponnèse et des Cyclades., 1838 (ediția revizuită și extinsă a publicației din 1832, Flore de Morée.).
 E. Puillon-Boblaye, Recherches géographiques sur les ruines de Morée., Levrault, 1836.

Legături externe
  Abel Blouet, Expédition scientifique de Morée : Architecture, Sculptures, Inscriptions
  Bory de Saint-Vincent, Expédition scientifique de Morée : Section des sciences physiques. Botanique, v. III.,
  Bory de Saint-Vincent, Expédition scientifique de Morée : Section des sciences physiques. Atlas, 1831–1835. (botanical plates)
  Jean Schmitz, Territorialisation du savoir et invention de la Méditerranée, în Cahiers d'Études africaines, n°165 (2002)
  "Notice sur les opérations géodésiques exécutées en Morée, en 1829 et 1830, par MM. Peytier, Puillon-Boblay et Servier ; suivie d'un catalogue des positions géographiques des principaux points déterminés par ces opérations.", în Bulletin de la Société de géographie, v. 19 n°117–122 (ianuarie – iunie 1833)
  Witmore, C.L. 2005: "The Expedition scientifique de Moree and a map of the Peloponnesus." Dizertație pe Metamedia site-ul Universității Stanford

Expediții
Istoria militară a Franței
Istoria militară a secolului al XIX-lea
Secolul al XIX-lea în Franța
Secolul al XIX-lea în Grecia
Războiul de Independență al Greciei
Moreea

Expediția din Moreea


An Goodyera fusca in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Joseph Dalton Hooker. An Goodyera fusca in nahilalakip ha genus nga Goodyera, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Goodyera

Goodyera fusca


Der er ti Nationalparker i Frankrig i Frankrig og dets oversøiske departementer, koordineret af regeringsagenturet Parcs Nationaux de France. De franske nationalparker beskytter et samlet areal på 3.710 km² i kerneområderne og 9.162 km² i bufferzoner på den europæiske del af Frankrig. Dermed er mere end 2% af den europæiske del af Frankrig under en form for beskyttelse. De franske nationalparker har mere end syv millioner besøgende om året.

Eksterne kilder og henvisninger

 Parcs Nationaux de France fransk
 National Parks and other Protected Areas

Frankrigs geografi

Nationalparker i Frankrig


Europe ist das 1983 veröffentlichte Debütalbum der schwedischen Band Europe.

Hintergrund
Europe hatte 1983 durch die Teilnahme an einem Talentwettbewerb einen Plattenvertrag mit dem schwedischen Label Hot Records gewonnen. Die Gruppe veröffentlichte ihr Debütalbum am 5. April 1983, außerdem wurde die Single Seven Doors Hotel ausgekoppelt. Eine Tournee führte die Band durch Skandinavien und nach Japan, bevor sie mit den Arbeiten an ihrem zweiten Album begann.

Titelliste
Alle Titel mit Ausnahme des Instrumentalstücks Boyazont wurden von Joey Tempest geschrieben.

 In the Future to Come – 5:00
 Farewell – 4:16
 Seven Doors Hotel – 5:16
 The King Will Return – 5:35
 Boyazont (John Norum, Eddie Meduza) – 2:32
 Children of This Time – 4:55
 Words of Wisdom – 4:05
 Paradize Bay – 3:53
 Memories – 4:32

Erfolge
Das Album erreichte Platz Acht der schwedischen Charts.

Einzelnachweise

Album (Rock)
Album (Hard Rock)
Album 1983
Europe-Album

Europe (Album)


Tula kan henvise til:
 Tula – administrationsbyen i Tula oblast, Rusland
 Tula oblast – oblast (provins) i Rusland
 Tula (Italien) – italiensk by og kommnune på Sardien
 Tula de Allende – landsby i delstaten Hidalgo i Mexico

Tula (flertydig)


وهيبا .. اليد الحديدة, كتاب صدر في 2009, يحكي عن سيرة وإنجازات اللاعب عبد الله الوهيب. قام بأعداده صالح الجهني ويوسف الوهيب.

كتب غير خيالية 2009
كتب سيرة ذاتية سعودية
كتب عن رياضيون

وهيبا .. اليد الحديدية (كتاب)


Dr William Laurence Wilson (born 11 December 1963) is a former Scottish National Party (SNP) politician. He was a regional list Member of the Scottish Parliament (MSP) for the West of Scotland region from 2007 to 2011. He left the SNP in 2017 and now serves as co-convener of the Edinburgh Branch of the Scottish Green Party.

Early life
Wilson was born in Paisley in 1963 and attended Shawlands Academy, the University of Glasgow, University of Aberdeen, and Queen's University Belfast. While living in Oxford, employed in conservation by the Berkshire, Buckinghamshire and Oxfordshire Wildlife Trust and the University of Oxford, he became politically involved with the Labour Party. Upon returning to his native Scotland he became convinced of the case for Scottish independence and that the Labour Party's commitment to social justice was waning. In 1989 he joined the Scottish National Party (SNP).

Candidature and leadership challenge
He stood unsuccessfully as an SNP candidate for the House of Commons in the Glasgow Anniesland constituency in the 1997 General Election before standing in the Glasgow Maryhill constituency in both the 1999 and 2003 Scottish Parliamentary elections. Wilson was also elected chair of the SNP's Glasgow Regional Association in 2001.

In the aftermath of the SNP's poor election performance in 2003, Wilson became convinced that a change of direction was needed by the SNP leadership. After discussing this with various SNP members, he was persuaded to contest the leadership himself and launched a challenge against the SNP leader, John Swinney. His campaign focused on the issue of centralising the control of the party away from the branches and activists, and what he argued was the trend of placing the SNP ideologically in the centre ground of politics, away from the party's traditional position on the left-of-centre.

In the leadership contest that ensued at the SNP's 2003 Conference Swinney received 577 votes from those delegates voting to Wilson's 111 to remain leader. There were 17 "positive abstentions" (delegates present who voted in other ballots that day) and 60 non-voters. However, the following year Swinney resigned after sustained media speculation that he was unsuitable for the role. The immediate catalyst for Swinney's resignation was the SNP's poor performance in the elections to the European Parliament, although many spectators commented that Wilson's challenge also contributed to his resignation.

Shortly after the leadership contest he stood down as convenor of the SNP Glasgow Regional Association and was replaced in that position by his leadership campaign manager. Wilson stood as the SNP candidate for the Paisley and Renfrewshire North constituency for the 2005 UK general election. He finished in second place behind James Sheridan of the Labour Party.

As an MSP
At the 2007 Scottish Parliament election, Wilson stood in the West Renfrewshire constituency and also on the party list for the West of Scotland region. In West Renfrewshire he came third, the SNP dropping behind the Conservatives who took second place to Labour. He was elected on the regional list and sworn in as a Member of the Scottish Parliament.

Wilson's maiden speech to the Scottish Parliament, delivered on 6 June 2007, underlined his belief in the links between crime and deprivation and his commitment to social justice.

His campaigns have included awareness of the negative health impact of depleted uranium on service personnel and civilians, equity fines for corporate crimes, as well as promotion of Scots language.

Joining the Scottish Greens
Following the 2017 General Election campaign Wilson left the SNP and subsequently joined the Scottish Green Party. On 28 June 2018 he was elected Co-Convener of the Edinburgh Branch of the Scottish Greens, standing down in 2019. In the 2021 Scottish Parliament election he stood on the Lothian List for the Scottish Green Party as the 10th of 12 candidates. The party won two seats in the region.

References

External links

Bill Wilson former MSP on TheyWorkForYou.com

1963 births
Living people
Politicians from Glasgow
Scottish National Party MSPs
Labour Party (UK) politicians
Members of the Scottish Parliament 2007–2011
People educated at Shawlands Academy
Alumni of the University of Glasgow
Alumni of the University of Aberdeen
Alumni of Queen's University Belfast
Politicians from Paisley, Renfrewshire
Scottish republicans
Scottish Green politicians

Bill Wilson (Scottish politician)


Interlingue er tilbúið tungumál sem búið var til árið 1922 af baltnesk-þýska málfræðingnum Edgar de Wahl. Það kallaðist Occidental til 1949. Orðaforðinn er tekinn úr rómönsku tungumálunum sem og þýsku, og því er málið tiltölulega auðskiljanlegt fyrir þá sem kunna þau mál.

Bókmenntir
Helstu bókmenntatextarnir í Occidental birtust í Cosmoglotta. Einnig voru nokkur verk, bæði frumsamin og þýdd, gefin út á Interlingue.

Sumar frumsamdar bækur eru:
 Kajš, Jan Amos (1938) Krasina, raconta del subterrania del Moravian carst,.
 Podobský, Jaroslav (1935/1947) Li astres del Verne,.
 Costalago, Vicente (2021) Li sercha in li castelle Dewahl e altri racontas.
 Costalago, Vicente (2021) Antologie hispan.

Heimildir

Hlekkir
 Wikipedía á Interlingue

Interlingue
Tilbúin tungumál

Interlingue


Maud Doria Haviland (Tamworth, Staffordshire, Engleska, 10. veljače 1889. – 3. travnja 1941.) bila je engleska ornitologinja. Rođena je u Tamworthu u Staffordshireu, a udala se za Harolda Hulmea Brindleyja, kolegu sa St John's Collegea u Cambridgeu, a umrla je u Cambridgeu. Njezin pradjed John Haviland bio je profesor anatomije i prvi Regiusov profesor fizike na Sveučilištu Cambridge koji je redovito držao tečajeve iz patologije i medicine.

Haviland je autorica knjige Ljeto na Jeniseju gdje iznosi iskustva ekspedicije na putovanju niz rijeku Jenisej u Sibiru do Karskog mora 1914. godine. Knjiga je nadahnuta putom koji su prešli Henry Seebohm (1832. – 1895.) 1877. godine, kako je opisano u njegovom Sibiru u Aziji, i HL Popham (1864. – 1943.) u Bilješkama o pticama primijećenim na rijeci Jenisej u Sibiru, godine 1895.

Tijekom ovog putovanja, na kojem su je pratile poljska antropologinja Maria Antonina Czaplicka (1886. – 1921.), slikarica Dora Curtis i Henry Usher Hall muzeja Sveučilišta Philadelphia (1876. – 1944.), pisala je svoje dojmove o prirodi i pticama.

Potpunije postojeće bibliografske reference objavio je TS Palmer (blagajnik Američkog saveza ornitologa) 1943. Bila je aktivni član ove udruge od 1920.

Izvori

Vanjske poveznice
 (eng.) Photo Album of Maria Czaplicka

Ornitolozi
Britanski biolozi

Maud Doria Haviland


Carsten Rocker (* 28. Juli 1969 in Wilhelmshaven) ist ein deutscher Komponist, Filmkomponist und Filmproduzent.

Leben
In Wilhelmshaven geboren, verlebte Carsten Rocker seine Jugend im friesischen Jever, bis er zu Beginn der 1990er Jahre ein Studium der Musik an der Universität in Oldenburg aufnahm. Mitte der 1990er verbrachte er einige Zeit in den USA, studierte an der California State University Filmmusik, Komposition und Dirigieren, assistierte bei verschiedenen Hollywoodproduktionen und komponierte Musik für Kurzfilme. 1999 kehrte er nach Deutschland zurück, um als freischaffender Komponist für Film und Werbung, Musikproduzent und Musikberater in Köln zu arbeiten. Neben seiner Arbeit als Komponist erfüllt er zudem diverse Lehraufträge an verschiedenen Instituten, beispielsweise der Hamburg Media School, der Universität Oldenburg, dem Filmhaus Köln oder der Eyes & Ears Academy. Seit 2015 betätigt er sich außerdem als Produzent von Spielfilmen.

Filmografie (Auswahl)

Filme (Komponist)

Filme (Produzent)
 2015: Rockabilly Requiem (Executive Producer)
 2016: Die Hände meiner Mutter (Associate Producer)

Fernsehserien (Komponist)
 2000–2001: Dr. Stefan Frank – Der Arzt, dem die Frauen vertrauen (13 Folgen)
 2001–2002: Powderpark (26 Folgen)
 2001–2002: Aktenzeichen XY … ungelöst
 2002: Eva – ganz mein Fall
 2003–2007: Medicopter 117 – Jedes Leben zählt (6 Folgen)
 2004–2005: Verschollen (29 Folgen)
 2004–2013: Küstenwache (209 Folgen)
 2013–2015: Kripo Holstein (23 Folgen)

Veröffentlichungen

Weblinks

 Offizielle Website
 Interview zur Küstenwache
 Küstenwache – Making of Filmmusik (Video)
 Musik zu Prager Botschaft/Held der Gladiatoren
 Englische Kritik

Filmkomponist
Komponist (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1969
Mann

Carsten Rocker