John Bellingham (176918 May 1812) was an English merchant and perpetrator of the 1812 murder of Spencer Perceval, the only British prime minister to be assassinated.

Early life
Bellingham's early life is largely unknown,  and most post-assassination biographies included speculation as fact. Recollections of family and friends show that Bellingham was born in St Neots, Huntingdonshire, and brought up in London, where he was apprenticed to a jeweller, James Love, aged fourteen. Two years later, he went as a midshipman on the maiden voyage of the Hartwell from Gravesend to China. A mutiny took place on 22 May 1787, which led to the ship running aground and sinking (off the coast of Africa).

In early 1794, a man named John Bellingham opened a tin factory on London's Oxford Street, but it failed and the owner was declared bankrupt in March. It is not certain this is the same person, but Bellingham definitely worked as a clerk in a counting house in the late 1790s, and about 1800 he went to Arkhangelsk, Russia, as an agent for importers and exporters. He returned to England in 1802 and was a merchant broker in Liverpool. He married Mary Neville in 1803. In the summer of 1804, Bellingham again went to Arkhangelsk to work as an export representative.

Russian imprisonment
In autumn 1803, the Russian ship Soleure (or sometimes "Sojus"), insured at Lloyd's of London, had been lost in the White Sea. Her owners (the house of R. Van Brienen) filed a claim on their insurance, but an anonymous letter told Lloyd's the ship had been sabotaged. Soloman Van Brienen believed Bellingham was the author, and retaliated by accusing him of a debt of 4,890 roubles to a bankruptcy of which he was an assignee. Bellingham, about to return from Russia to Britain on 16 November 1804, had his travelling pass withdrawn because of the alleged debt.

Van Brienen persuaded the local Governor-General to imprison Bellingham, and he was placed in a Russian jail. One year later, Bellingham secured his release and went to Saint Petersburg, where he attempted to impeach the Governor-General. This angered the Russian authorities, who charged him with leaving Arkhangelsk in a clandestine manner. He was again imprisoned until October 1808, when he was put out onto the streets, but still without permission to leave. In desperation, he petitioned the Tsar. He was allowed to leave Russia in 1809, arriving in England in December.

Assassination of the Prime Minister

Once home, Bellingham began petitioning the United Kingdom's government for compensation over his imprisonment. This was refused, as the United Kingdom had broken off diplomatic relations with Russia in November 1808. Bellingham's wife urged him to drop the matter and he did so reluctantly.

In 1812, Bellingham renewed his attempts to win compensation. On 18 April, he visited the Foreign Office where a civil servant told him he was at liberty to take whatever measures he thought proper. On 20 April, Bellingham purchased two .50 calibre (12.7 mm) pistols from a gunsmith of 58 Skinner Street. He also had a tailor sew an inside pocket to his coat. At this time, he was often seen in the lobby of the House of Commons.

After taking a friend's family to a painting exhibition on 11 May 1812, Bellingham remarked that he had some business to attend to. He made his way to Parliament, where he waited in the lobby. When Prime Minister Spencer Perceval appeared, Bellingham stepped forward and shot him in the heart. He then calmly sat on a bench. Bellingham was immediately restrained and was identified by Isaac Gascoyne, MP for Liverpool.

Trial, execution and legacy

John Bellingham was tried on Friday 15 May 1812 at the Old Bailey, where he argued that he would have preferred to shoot the British ambassador to Russia, but insisted as a wronged man he was justified in killing the representative of his oppressors.

He made a formal statement to the court, saying:
Recollect, Gentlemen, what was my situation. Recollect that my family was ruined and myself destroyed, merely because it was Mr Perceval's pleasure that justice should not be granted; sheltering himself behind the imagined security of his station, and trampling upon law and right in the belief that no retribution could reach him. I demand only my right, and not a favour; I demand what is the birthright and privilege of every Englishman.

Gentlemen, when a minister sets himself above the laws, as Mr Perceval did, he does it as his own personal risk. If this were not so, the mere will of the minister would become the law, and what would then become of your liberties?

I trust that this serious lesson will operate as a warning to all future ministers, and that they will henceforth do the thing that is right, for if the upper ranks of society are permitted to act wrong with impunity, the inferior ramifications will soon become wholly corrupted.

Gentlemen, my life is in your hands, I rely confidently in your justice.

Evidence was presented that Bellingham was insane, but it was discounted by the trial judge, Sir James Mansfield. Bellingham was found guilty, and was sentenced to death.

Bellingham was hanged in public three days later. , a Frenchman who wrote an account of his ten years in England, described the sentiment of the crowd at the execution:
Farewell poor man, you owe satisfaction to the offended laws of your country, but God bless you! You have rendered an important service to your country, you have taught ministers that they should do justice, and grant audience when it is asked of them.

A subscription was raised for the widow and children of Bellingham, and "their fortune was ten times greater than they could ever have expected in any other circumstances". His widow remarried the following year.

Bellingham's skull was preserved at Barts Pathology Museum.

In September 2009, the St Neots Local History Society erected a plaque on Bellingham House in St Neots. The house, on the corner of Huntingdon Street and Cambridge Street, is said to be the birthplace of Bellingham.

See also
 List of assassinations

Notes

References

External links

1769 births
1812 deaths
19th-century English criminals
Assassins of heads of government
English assassins
English people convicted of murder
English people imprisoned abroad
Executed people from Cambridgeshire
Executed assassins
People convicted of murder by England and Wales
People from St Neots
Prisoners and detainees of Russia
19th-century executions by England and Wales
1812 murders in the United Kingdom

John Bellingham


José Luís Peixoto (* 4. September 1974 in Galveias, Ponte de Sor) ist ein portugiesischer Schriftsteller. Er studierte Moderne Sprachen und Literaturen (Englisch und Deutsch) an der Universidade Nova de Lisboa. Seine Romane wurden in insgesamt 20 Sprachen übersetzt. Als erstes seiner Werke erschien 2015 der Roman Uma Casa na Escuridão  in deutscher Übersetzung (Das Haus im Dunkel).

Werke

Romane und Erzählungen
 2000 – Morreste-me
 2000 – Nenhum Olhar
 2002 – Uma Casa na Escuridão (Das Haus im Dunkel. Septime Verlag, Wien 2015, ISBN 978-3-902711-34-2)
 2003 – Antidoto
 2006 – Cemitério de Pianos (Friedhof der Klaviere. Septime Verlag, Wien 2017, ISBN 978-3-902711-67-0)
 2008 – Cal
 2010 – Livro
 2011 – Abraço
 2014 – Galveias (Galveias. Septime Verlag, Wien 2021, ISBN 978-3-99120-000-0)
 2015 – Em Teu Ventre
 2019 – Autobiografia
 2021 – Almoço de Domingo
 2022 – Onde

Lyrik
 2001 – A Criança em Ruínas
 2002 – A Casa, a Escuridão
 2008 – Gaveta de Papéis
 2020 – Regresso a Casa

Bühnenwerke
 2005 – Anathema
 2005 – À Manhã
 2007 – Quando o Inverno Chegar
 2016 – Estrangeiras

Andere
 2012 – A Mãe que Chovia (Kinderbuch)
 2012 – Dentro do Segredo (Nordkorea-Reiseerinnerungen)
 2016 – Todos os Escritores do Mundo têm a Cabeça Cheia de Piolhos (Kinderbuch)
 2017 – O Caminho Imperfeito (Reiseerinnerungen)

Weblinks
 Website von Peixoto
 "Ich muß zu meinem Vater" von Alban Nikolai Herbst

Einzelnachweise

Autor
Roman, Epik
Lyrik
Drama
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Portugiesisch)
Portugiese
Geboren 1974
Mann

José Luís Peixoto


John W. Coleman (n. Filadelfia, Pensilvania, 29 de enero de 1861 - Bristol, Pensilvania, 27 de enero de 1915) fue un ex-lanzador de las Ligas Mayores de Béisbol (Major League Baseball o MLB) que jugó para los Philadelphia Phillies durante la temporada de 1890.

Referencias

Philadelphia Phillies
Nacidos en Filadelfia

John W. Coleman


"Black Summer" é uma canção da banda norte-americana de rock Red Hot Chili Peppers, servindo como o primeiro single de seu décimo segundo álbum de estúdio, Unlimited Love (2022). Foi a primeira faixa lançada desde o retorno de John Frusciante à banda.

Recepção
"Black Summer" recebeu avaliações positivas da crítica, embora os vocais de Anthony Kiedis tenham deixado os revisores confusos, com alguns comparando-os a um sotaque irlandês ou sotaque pirata. A Vulture elogiou a canção, dizendo que ela possui "tudo o que você deseja dos Chilis [Peppers] — riffs etéreos, letras maravilhosamente sem sentido e um videoclipe que tem Anthony Kiedis se despindo no meio do caminho".

O trabalho de guitarra de Frusciante foi particularmente elogiado, com comparações sendo feitas ao seu trabalho no álbum de 2006 da banda, Stadium Arcadium. A Consequence elogiou o "som de guitarra de assinatura" de Frusciante, observando que ele "vincula perfeitamente com o trabalho de baixo energético de Flea e se direciona para vários solos. E não apenas isso, os vocais de apoio de Frusciante retornaram, amplificando o refrão da canção a fim de criar um efeito digno de tela ampla de um estádio."

O retorno do produtor Rick Rubin foi destacado pela Clash, que comparou o single ao trabalho anterior da banda, com suas "melodias esquisitas e rock pesado entrelaçado por toda parte".

Videoclipe
Um videoclipe foi lançado simultaneamente com o single e foi dirigido por Deborah Chow.

Créditos e pessoal
Red Hot Chili Peppers
Anthony Kiedis – vocais
Flea – baixo
Chad Smith – bateria
John Frusciante – guitarra, vocais de apoio

Músicos adicionais
Matt Rollings – piano

Desempenho nas tabelas musicais

Histórico de lançamento

Canções gravadas por Red Hot Chili Peppers
Singles de Red Hot Chili Peppers
Singles de 2022
Canções de 2022
Canções produzidas por Rick Rubin

Black Summer (canção)


Kevin Patrick Dowling CSsR (Pretória, 14 de fevereiro de 1944) é um ministro sul-africano e bispo católico romano emérito de Rustenburg.

Kevin Patrick Dowling entrou na Congregação Redentorista e foi ordenado sacerdote em 9 de julho de 1967.

Em 2 de dezembro de 1990, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Rustenburg. O Arcebispo de Durban, Denis Eugene Hurley O.M.I., concedeu a consagração episcopal em 27 de janeiro de 1991; Os co-consagradores foram George Francis Daniel, Arcebispo de Pretória e Bispo do Ordinariato Militar Sul-Africano, e Lawrence Patrick Henry, Arcebispo da Cidade do Cabo.

Em 25 de novembro de 2020, o Papa Francisco aceitou a renúncia de Kevin Patrick Dowling por motivos de idade.

Ver também

Bispos católicos da África do Sul

Kevin Patrick Dowling


Isus insulat de soldați este o pictură în ulei pe pânză din 1865 realizată de pictorul francez Édouard Manet. Aceasta este ultima sa lucrare religioasă. Acum se află la Art Institute of Chicago, căruia i-a fost lăsată în 1925 de James Deering, moștenitor al Deering Harvester Company  (International Harvester).

Potrivit lui Théophile Thoré-Burger, tabloul s-a bazat pe Cristos încoronat cu spini realizat de Anthony van Dyck (distrus la Berlin în 1945, deși o versiune a acestuia supraviețuiește în Princeton University Art Museum). Alți autori susțin că se bazează pe opera lui Tizian din 1542-43 cu același titlu, aflată acum în Luvru. În 1959, Michel Leiris a remarcat asemănările sale cu o gravură de Schelte Adams Bolswert, în timp ce Theodore Reff a văzut-o ca fiind influențată de Ecce homo (Madrid, Muzeul Prado) sau Cristos batjocorit de soldați, ambele realizate de Van Dyck. Julius Meier-Graefe a remarcat, de asemenea, influența lui Diego Velázquez asupra picturii și Ann Coffin Hanson pe cea a lui Hendrick ter Brugghen.

Note

Picturi din 1865
Picturi realizate de Édouard Manet
Picturi cu Iisus

Iisus insultat de soldați


Curtis Blaydes, né le  à Naperville dans l'Illinois, est un pratiquant américain d'arts martiaux mixtes (MMA). Depuis 2016, il combat dans la division des poids lourds de l'.

Biographie
Curtis Blaydes naît le  à Naperville et grandit à Chicago.

Carrière de lutteur amateur
Blaydes s'initie à la lutte à l'école catholique qu'il fréquente adolescent, la De La Salle Institute, et devient champion de l'État d'Illinois lors de son année de terminale, affichant un record de  pour aucune défaite.

Il poursuit sa carrière de lutteur amateur à l'université de Northern Illinois, mais perd sa bourse d'études à force de mauvaises notes. Il fréquente ensuite le collège communautaire Harper pendant deux ans. En 2012, il remporte le titre de champion de lutte de la .

Carrière dans les arts martiaux mixtes

Débuts
Après l'université, Curtis Blaydes se lance dans les arts martiaux mixtes. Il dispute et remporte cinq combats en tant qu'amateur, notamment un combat remporté en  par TKO contre l'américain Robbie Strong, avant de passer professionnel et de signer à la Xtreme Fighting Organization (XFO).

Après cinq victoires, toutes par TKO, obtenues dans des fédérations indépendantes, Curtis Blaydes fait ses débuts à l'Ultimate Fighting Championship (UFC) le  en affrontant le Camerounais Francis Ngannou.
Il perd le combat par TKO après la fin du , les médecins ne l'autorisant pas à poursuivre le combat en raison d'une importante coupure au-dessus de l'œil droit provoquée par les coups répétés de Ngannou.

Blaydes affronte ensuite son compatriote Cody East le .
Il remporte le combat via TKO au deuxième round, remportant son premier bonus de performance de la soirée par la même occasion.

Blaydes fait ensuite face à l'Américain  le . Après avoir dominé son adversaire tout au long du premier round, Blaydes remporte le combat via TKO après que Milstead se soit blessé au genou.
Toutefois, un mois plus tard, le résultat du match est changé en sans décision après que le résultat antidopage de Blaydes s'est avéré positif à la marijuana.

Le , il vainc le Polonais  par décision unanime.

Le , il fait face au Russe . Après un round totalement à l'avantage de l'Américain, le match est arrêté par l'arbitre à 1:56 du  après que Blaydes ait porté un coup de pied illégal sur Oleynik alors à genoux. Cependant, lors du visionnage des images de l'action, il est clair que le coup a seulement touché l'oreille du russe, causant trop peu de dégâts pour disqualifier Blaydes. Après une vérification des médecins, Oleynik, bien entamé par les quasi sept minutes de match, n'est pas en état de poursuivre le combat. Blaydes se voit ainsi attribuer la victoire par TKO.

Le , il affronte le Néo-Zélandais Mark Hunt. Malgré un knockdown subi au premier round, Blaydes parvient à dominer le reste du match et à décrocher la victoire par décision unanime.

Le , il bat Alistair Overeem par TKO après une série de coups de coude portée au sol.
Sa prestation est désignée performance de la soirée.

Blaydes fait une nouvelle fois face à Francis Ngannou et est pour la première fois en tête d'affiche d'un gala de l'UFC le , lors de l' en Chine. Il perd le combat par TKO après  de match.

Blaydes rebondit en vainquant son compatriote , le , par décision unanime au terme de trois rounds remportées haut la main.

Le , il remporte son combat face au Daguestanais  par TKO au cours du .

Le , Blaydes vient à bout de l'ancien champion des poids lourds Júnior dos Santos par TKO au cours du .

Le , lors du main-event de l'UFC on ESPN 11, il vainc le russe  par décision unanime. Au cours des cinq rounds, Curtis Blaydes inflige un total de 14 takedowns à Volkov, établissant ainsi un record chez les poids lourds.

En , un combat entre Curtis Blaydes et Derrick Lewis est annoncé comme main-event de l'UFC on ESPN 18, prévue pour le 28 novembre prochain. Cependant, la veille de l'événement, Blaydes est testé positif au Covid-19 et la rencontre est par conséquent annulée.

Le combat a finalement lieu le  ; combat qui voit s'imposer Derrick Lewis par KO au .

Le , il vainc le surinamien Jairzinho Rozenstruik par décision unanime.

Le , il s'impose face à Chris Daukaus par KO technique au  round.

Le , en tête d'affiche de l', Blaydes est déclaré vainqueur par TKO lors de son combat face à l'Anglais Tom Aspinall. Ce dernier se blesse très rapidement au genou après avoir porté un low kick.

Le , il s'incline face au Russe Sergei Pavlovich par KO technique après un peu plus de trois minutes de combat.

Palmarès en arts martiaux mixtes

|-
|Victoire
|align=center|16-3 (1)
| Chris Daukaus
|TKO (coups de poing)
|UFC on ESPN: Blaydes vs. Daukaus
|
|align=center|2
|align=center|0:17
|Columbus, Ohio, États-Unis
|Performance de la soirée.
|-
|Victoire
|align=center|15-3 (1)
| Jairzinho Rozenstruik
|Décision unanime
|UFC 266 : Volkanovski vs. Ortega
|
|align=center|3
|align=center|5:00
|Las Vegas, Nevada, États-Unis
|
|-
|Défaite
|align=center|14-3 (1)
| Derrick Lewis
|KO (coup de poing)
|UFC Fight Night : Blaydes vs. Lewis
|
|align=center|2
|align=center|1:26
|Las Vegas, Nevada, États-Unis
|
|-
|Victoire
|align=center|14-2 (1)
| Alexander Volkov
|Décision unanime
|UFC on ESPN : Blaydes vs. Volkov
|
|align=center|5
|align=center|5:00
|Las Vegas, Nevada, États-Unis
|
|-
|Victoire
|align=center|13-2 (1)
| Júnior dos Santos
|TKO (coups dd poing)
|UFC Fight Night : Blaydes vs. dos Santos
|
|align=center|2
|align=center|1:06
|Raleigh, Caroline du Nord, États-Unis
|
|-
|Victoire
|align=center|12-2 (1)
| Shamil Abdurakhimov
|TKO (coup de coude puis coup de poing)
|UFC Fight Night 166 : Blaydes vs. dos Santos
|
|align=center|2
|align=center|2:22
|Abou Dabi, Émirats arabes unis
|
|-
|Victoire
|align=center|11-2 (1)
| Justin Willis
|Décision unanime
|UFC Fight Night : Thompson vs. Pettis
|
|align=center|3
|align=center|5:00
|Nashville, Tennessee, États-Unis
|
|-
|Défaite
|align=center|10-2 (1)
| Francis Ngannou
|TKO (coups de poing)
|UFC Fight Night : Blaydes vs. Ngannou II
|
|align=center|1
|align=center|0:45
|Pékin, Chine
|
|-
|Victoire
|align=center|10-1 (1)
| Alistair Overeem
|TKO (coups de coude)
|UFC 225 : Whittaker vs. Romero II
|
|align=center|3
|align=center|2:56
|Chicago, Illinois, États-Unis
|Performance de la soirée.
|-
|Victoire
|align=center|9-1 (1)
| Mark Hunt
|Décision unanime
|UFC 221 : Romero vs. Rockhold
|
|align=center|3
|align=center|5:00
|Perth, Australie-Occidentale, Australie
|
|-
|Victoire
|align=center|8-1 (1)
| Alexey Oleynik
|TKO (arrêt du médecin)
|UFC 217 : Bisping vs. St. Pierre
|
|align=center|2
|align=center|1:56
|New York, États-Unis
|
|-
|Victoire
|align=center|7-1 (1)
| Daniel Omielanczuk
|Décision unanime
|UFC 213: Romero vs. Whittaker
|
|align=center|3
|align=center|5:00
|Las Vegas, Nevada, États-Unis
|
|-

|-
|Victoire
|align=center|6-1
| Cody East
|TKO (coups de coude)
|UFC Fight Night : Lineker vs. Dodson
|
|align=center|2
|align=center|2:02
|Portland, Oregon, États-Unis
|Performance de la soirée.
|-
|Défaite
|align=center|5-1
| Francis Ngannou
|TKO (arrêt du médecin)
|UFC Fight Night : Rothwell vs. Dos Santos
|
|align=center|2
|align=center|5:00
|Zagreb, Croatie
|
|-
|Victoire
|align=center|5-0
| Luis Cortez
|TKO (coups de poing)
|RFA : Moises vs. Castillo
|
|align=center|3
|align=center|0:41
|Orem, Utah, États-Unis
|
|-
|Victoire
|align=center|4-0
| Allen Crowder
|TKO (coups de poing)
|RDMMA : Battle in the South 10
|
|align=center|2
|align=center|2:30
|Wilmington, Caroline du Nord, États-Unis
|
|-
|Victoire
|align=center|3-0
| Brad Faylor
|TKO (coups de poing)
|SCS 23 : Redemption
|
|align=center|2
|align=center|0:45
|Hinton, Oklahoma, États-Unis
|
|-

Notes et références

Liens externes

Pratiquant américain d'arts martiaux mixtes
Lutteur américain
Naissance en février 1991
Naissance à Naperville
Étudiant de l'université de Northern Illinois
Combattant de l'UFC

Curtis Blaydes


Pierluigi Pizzaballa (født 14. september 1939 i Bergamo, Italien) er en italiensk tidligere fodboldspiller (målmand).

Pizzaballa blev udtaget til det italienske landshold til VM 1966 i England, dog uden at komme på banen i turneringen. Han spillede én landskamp, en venskabskamp mod Østrig samme år.

På klubplan tilbragte Pizzaballa størstedelen af sin karriere hos Atalanta i sin fødeby. Han var tilknyttet holdet i i alt 12 sæsoner, og havde også ophold hos blandt andet Roma og Milan.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Italien
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1966

Pierluigi Pizzaballa


Endoscopia (în interior) este o procedură utilizată în medicină pentru a se uita în interiorul corpului. Procedura de endoscopie utilizează un endoscop pentru a examina interiorul unui organ gol sau cavitate a corpului. Spre deosebire de multe alte tehnici medicale de imagistică, endoscoapele sunt inserate direct în organ.

Există multe tipuri de endoscoape. În funcție de locul în organism și de tipul procedurii, o endoscopie poate fi efectuată fie de către un medic, fie de un chirurg. Un pacient poate fi pe deplin conștient sau anesteziat în timpul procedurii. Cel mai adesea, termenul endoscopie este folosit pentru a se referi la o examinare a părții superioare a tractului gastrointestinal, cunoscut sub numele de esophagogastroduodenoscopy.

Pentru utilizarea nemedicală, instrumentele similare sunt numite borescopuri.

Utilizări medicale
Un furnizor de servicii medicale poate utiliza endoscopie pentru oricare dintre următoarele:
 investigarea simptomelor, cum ar fi simptomele din sistemul digestiv incluzând greață, vărsături, dureri abdominale, dificultăți la înghițire și sângerare gastrointestinală.
 confirmarea unui diagnostic, cel mai frecvent prin efectuarea unei biopsii pentru a verifica situații precum anemia, sângerarea, inflamația și cancerele sistemului digestiv, oferind tratament, cum ar fi cauterizarea unui vas de sângerare, lărgirea unui esofag îngust, tăierea unui polip sau îndepărtarea unui obiect străin.

Organizațiile profesionale speciale care se specializează în problemele digestive sugerează că mulți pacienți cu esofag Barrett primesc prea frecvent endoscopii. Astfel de societăți recomandă ca pacienții cu esofag Barrett și fără simptome de cancer după două biopsii să primească biopsii așa cum este indicat și nu mai des decât rata recomandată.

Aplicații
Furnizorii de asistență medicală pot utiliza endoscopia pentru a examina oricare dintre următoarele părți ale corpului:
 Tractul gastrointestinal (tractul gastrointestinal):
 esofag, stomac și duoden (esofagogastroduodenoscopie)
 intestin subțire (enteroscopie)
 intestin gros/colon (colonoscopie, sigmoidoscopie)
 Mărirea endoscopiei
 canal biliar
 cholangiopancreatografia endoscopică retrogradă (ERCP), cholangiopancreatoscopia asistată de duodenoscop, cholangioscopia intraoperatorie
 rect (rectoscopie) și anus (anoscopie), ambele denumite și proctoscopie,

 Tractul respirator
 Nasul (rinoplastia)
 Tractul respirator inferior (bronhoscopie)

 Urechea (otoscopul)
 Tractul urinar (cistoscopie)
 Aparatul genital feminin (gynoscopie)
 Cervixul (colposcopie)
 Uterul (histeroscopia)
 Trompele uterine (falloposcopia)

 Cavități corporale închise normal (printr-o mică incizie):
 Cavitatea abdominală sau pelviană (laparoscopie)
 Interiorul unei articulații (artroscopie)
 Cavitatea toracică (toracoscopie și mediastinoscopie)

Endoscopia este folosită pentru multe proceduri:

 În timpul sarcinii
 Amnion (amnioscopie)
 Fetusul (fetoscopia)
 Chirurgie plastică
 Panendoscopia (sau triplu endoscopie)
 Combină laringoscopia, esofagoscopia și bronhoscopia
 Operație ortopedică
 Intervenții chirurgicale de mână, cum ar fi eliberarea tunelului carpian endoscopic
 Operație la genunchi, cum ar fi reconstrucția ligament încrucișat anterior
 Spațiu epidural (Epiduroscopie)
 Burselor (Bursectomie)
 Chirurgie endodontică
 Operația sinuzită maxilară
 Rezecție apicală
 Endoscopie endonazală
 Operație spinării endoscopice

O endoscopie este o procedură simplă care permite unui medic să privească în interiorul corpului uman folosind un instrument numit endoscop. O unealtă de tăiere poate fi atașată la capătul endoscopului, iar aparatul poate fi apoi utilizat pentru a efectua o intervenție chirurgicală. Acest tip de intervenție chirurgicală se numește intervenție chirurgicală cu gaură cheie și, de obicei, nu lasă decât o cicatrice minusculă extern.

Aplicații in alte domenii

 Comunitatea de planificare și arhitectură utilizează endoscopia arhitecturală pentru pre-vizualizarea modelelor scalate ale clădirilor și orașelor propuse
 Inspecția internă a sistemelor tehnice complexe (borescope)
 Endoscoapele sunt, de asemenea, un instrument util în examinarea dispozitivelor explozive improvizate de către personalul de eliminare a bombei.
 FBI utilizează endoscoape pentru a efectua supravegherea prin spații strâmte.

Riscuri
Principalele riscuri sunt infecția, supra-sedarea, perforația sau o ruptură a căptușelii și sângerării stomacului sau esofagului. Deși perforarea necesită în general intervenții chirurgicale, anumite cazuri pot fi tratate cu antibiotice și fluide intravenoase. Sângerarea poate apărea la locul unei îndepărtări de biopsie sau polipi. Astfel de hemoragii tipice minore se pot opri pur și simplu sau pot fi controlate prin cauterizare. Rareori chirurgia devine necesară. Perforarea și sângerarea sunt rare în timpul gastroscopiei. Alte riscuri minore includ reacțiile la medicament și complicațiile legate de alte boli pe care pacientul le poate avea. În consecință, pacienții trebuie să-și informeze medicul despre toate tendințele alergice și problemele medicale. Ocazional, locul injectării sedative poate deveni inflamabil și licitat pentru o perioadă scurtă de timp. Acest lucru nu este de obicei gravă și comprese calde pentru câteva zile sunt, de obicei, de ajutor. În timp ce oricare dintre aceste complicații ar putea să apară, este bine să ne amintim că fiecare dintre acestea apare destul de rar. Un medic poate discuta în continuare riscurile cu pacientul în ceea ce privește nevoia specială de gastroscopie.

După endoscopie
După procedură, pacientul va fi observat și monitorizat de un individ calificat în camera de endoscopie sau într-o zonă de recuperare, până când o parte semnificativă a medicamentelor va fi epuizată. Ocazional, pacientul este lăsat cu o ușoară durere în gât, care poate răspunde la gargară salină sau ceai de mușețel. Poate să dureze săptămâni sau să nu se întâmple deloc. Pacientul poate avea un sentiment de distensie din aerul insuficient utilizat în timpul procedurii. Ambele probleme sunt ușoare și trecătoare. Când este complet recuperat, pacientul va fi instruit când să-și reia dieta obișnuită (probabil în câteva ore) și va fi permis să fie luată acasă. În cazul în care sa utilizat sedarea, cele mai multe facilități mandatează ca pacientul să fie dus acasă de către o altă persoană și că nu conduce sau manipulează utilajele pentru restul zilei. Pacienții care au prezentat o endoscopie fără sedare sunt capabili să plece fără asistență.

Endoscoape
Un endoscop poate consta din:
 un tub rigid sau flexibil.
 un sistem de livrare ușoară pentru iluminarea organului sau a obiectului sub control. Sursa de lumină este în mod normal în afara corpului și lumina este, de obicei, dirijată printr-un sistem cu fibră optică.
 un sistem de lentile care transmite imaginea de la lentilele obiectivului la telespectator, în mod obișnuit un sistem de lentile cu relee în cazul endoscoapelor rigide sau un fascicul de fibre optice în cazul unui fibroscop.
 un ocular. Instrumentele moderne pot fi videocopice, fără ocular. Un aparat de fotografiat transmite o imagine pe un ecran pentru capturarea imaginii.
 un canal suplimentar pentru a permite intrarea instrumentelor medicale sau a manipulatorilor.

Pacienților supuși procedurii li se poate oferi sedare, care include propriile riscuri.

Istoric
Primul endoscop a fost dezvoltat în 1806 de către Philipp Bozzini în Mainz cu introducerea lui "Lichtleiter" (dirijor de lumină) "pentru examinarea canalelor și a cavităților corpului uman". Cu toate acestea, Societatea Medicală din Viena a respins această curiozitate. Primul care a folosit un endoscop într-o operație reușită a fost Antonin Jean Desormeaux, a cărui invenție a fost cea mai recentă tehnică a invenției de energie electrică.

Utilizarea luminii electrice a reprezentat un pas important în îmbunătățirea endoscopiei. Primele astfel de lumini au fost exterioare, deși suficient de capabile de iluminare pentru a permite cistoscopia, histeroscopia și sigmoidoscopia, precum și examinarea cavității nazale (și mai târziu toracice), așa cum a fost efectuată în mod obișnuit la pacienții umani de către Sir Francis Cruise (folosind propriul endoscop comercial disponibil ) până în 1865 în Spitalul Mater Misericordiae din Dublin, Irlanda. Mai târziu, au devenit disponibile becuri mai mici, făcând lumină internă posibilă, de exemplu, într-un histeroscop de către Charles David în 1908.

Hans Christian Jacobaeus a fost creditat pentru prima serie mare de explorări endoscopice ale abdomenului și toracelui cu laparoscopie (1912) și toracoscopie (1910), deși prima examinare thoracoscopică raportată la un om a fost, de asemenea, de către Cruise.

Laparoscopia a fost utilizată în diagnosticul bolii hepatice și a vezicii biliare de către Heinz Kalk în anii 1930. Speranța a raportat în 1937 despre utilizarea laparoscopiei pentru a diagnostica sarcina ectopică [16]. În 1944, Raoul Palmer și-a plasat pacienții în poziția Trendelenburg după distensie gazoasă a abdomenului și, astfel, a putut efectua în mod fiabil laparoscopia ginecologică.

Wolf and Storz
Georg Wolf (1873-1938), un producător de endoscoape rigide din Berlin, înființat în 1906, a produs gastroscopul flexibil Sussmann în 1911 (Modlin, Farhadi, Journal of Clinical Gastroenterology, 2000) Karl Storz a început să producă instrumente pentru specialiștii ENT în 1945 prin intermediul companiei sale, Karl Storz GmbH.

Fibre optice
Basil Hirschowitz and Larry Curtiss au inventat primul endoscop cu fibră optică în 1957. La începutul anilor 1950, Harold Hopkins proiectase un "fibroscop" format dintr-un pachet de fibre de sticlă flexibile, capabile să transmită în mod coerent o imagine. Acest lucru sa dovedit a fi util atât din punct de vedere medical, cât și din punct de vedere industrial, iar cercetările ulterioare au dus la îmbunătățirea calității imaginii. Alte inovații au inclus utilizarea de fibre suplimentare pentru a canaliza lumina către capătul obiectivului de la o sursă externă puternică, obținând astfel un nivel ridicat de iluminare cu spectru complet necesar pentru vizionarea detaliată și fotografierea color.

Practica anterioară a unei mici lămpi cu incandescență la vârful endoscopului a lăsat alegerea de a viziona fie o lumină roșie sau o creștere a luminii - ceea ce a dus la arderea interiorului pacientului. Alături de progresele spre optică, a fost dezvoltată abilitatea de a "conduce" vârful, precum și inovațiile în instrumentele chirurgicale operate de la distanță conținute în corpul endoscopului însuși. Acesta a fost începutul "intervenției chirurgicale cu cheie" așa cum o știm astăzi.

Endoscoape cu lentile cilindrice
Au existat limite fizice la calitatea imaginii unui fibroscop. Un pachet de 50.000 de fibre spun că oferă doar o imagine de 50.000 de pixeli și continuarea îndoielii de la folosire rupe fibrele și pierde progresiv pixeli. În cele din urmă, atât de mulți se pierd că întregul pachet trebuie înlocuit (pe cheltuieli considerabile). Harold Hopkins și-a dat seama că orice îmbunătățire optică ar necesita o abordare diferită. Endoscoapele rigide anterioare au suferit de transmitere a luminii scăzute și de calitate slabă a imaginii. Cerința chirurgicală de trecere a sculelor chirurgicale, precum și a sistemului de iluminare din tubul endoscopului - care în sine este limitat în dimensiuni de către corpul uman - a lăsat foarte puțin spațiu pentru optica imagistică. Lentilele mici ale unui sistem convențional necesită inele de susținere care ar obscură cea mai mare parte a zonei lentilei; au fost greu de fabricat și asamblat și optic aproape inutil.

Soluția elegantă pe care Hopkins a inventat-o a fost să umple spațiile de aer dintre "lentilele mici" cu tije de sticlă. Acestea au montat exact tubul endoscopului, făcându-le să se auto-alinieze și nu necesită alt suport. Acest lucru a permis ca lentilele mici să fie dispuse cu totul. Lentilele de tijă au fost mult mai ușor de manevrat și au utilizat diametrul maxim posibil.

Cu curbură și acoperiri adecvate la capetele tijei și alegerile optime ale tipurilor de sticlă, toate calculate și specificate de Hopkins, calitatea imaginii a fost transformată - chiar și cu tuburi cu diametrul de numai 1 mm. Cu un "telescop" de înaltă calitate cu un astfel de diametru mic, sculele și sistemul de iluminare ar putea fi adăpostite confortabil într-un tub exterior. Încă o dată, Karl Storz a produs primul dintre aceste noi endoscoape, ca parte a unui parteneriat lung și productiv între cei doi bărbați.

În timp ce există regiuni ale corpului care vor necesita întotdeauna endoscoape flexibile (în principal, tractul gastrointestinal), endoscoapele cu rigid tijă au performanțe excepționale, încât sunt încă instrumentul preferat și au permis o intervenție chirurgicală modernă.

Harold Hopkins a fost recunoscut și onorat pentru progresul său medical-optic de către comunitatea medicală din întreaga lume. Acesta a format o mare parte din citare atunci când a fost distins cu Medalia de Rumford de către Societatea Regală în 1984.

Prin măsurarea absorbției de lumină de către sânge (prin trecerea luminii printr-o fibră și prin colectarea luminii printr-o altă fibră), medicul poate estima proporția de hemoglobină din sânge și poate diagnostica ulcerația din stomac.

Reprocesarea endoscopului
Dezinfectarea la nivel înalt a endoscoapelor flexibile este solicitată de toate organismele emitente de linii directoare. Dezinfectarea la nivel înalt a endoscoapelor are loc în timpul unui proces cu mai multe etape numit reprocesare. Reprocesarea endoscoapelor implică peste 100 de indivizi. Acești pași pot fi împărțiți în categorii largi de pre-curățare, testarea scurgerilor, curățarea manuală, verificarea curățării, inspecția vizuală, dezinfecția la nivel înalt, clătirea, uscarea și depozitarea. Nerespectarea corectă a tuturor acestor măsuri poate duce la contaminarea reziduală rămasă pe endoscoape.

În Regatul Unit, există reguli stricte privind decontaminarea și dezinfectarea endoscoapelor flexibile, cea mai recentă fiind CfPP 01-06, lansată în 2013.

Endoscoapele rigide, cum ar fi un artroscop, pot fi sterilizate în același mod ca și instrumentele chirurgicale, în timp ce endoscoapele flexibile la cald nu pot.

Evoluții recente
Odată cu aplicarea sistemelor robotice, a fost introdusă telesurgia deoarece chirurgul ar putea fi la un loc îndepărtat de pacient. Prima operație transatlantică a fost numită operația Lindbergh. Aparatele de măsurare a pH-ului esofagian fără fir pot fi acum dispuse endoscopic, pentru a înregistra trendurile ph într-o zonă de la distanță.

Simulatoare VR pentru endoscopie
Simulatoarele de realitate virtuală sunt dezvoltate pentru medici de formare pe diferite abilități de endoscopie.

Endoscopie de unică folosință
Endoscopia de unică folosință este o categorie emergentă de instrumente endoscopice. Evoluțiile recente au permis fabricarea de endoscoape suficient de ieftine pentru a fi utilizate numai pe un singur pacient. Se întâlnește o cerere tot mai mare de reducere a riscului de contaminare încrucișată și a bolilor dobândite în spital. Un consorțiu european al IMM-urilor lucrează la proiectul DUET (utilizarea de unelte de endoscopie de unică folosință) pentru a construi un endoscop de unică folosință.

Endoscopia capsulata
O nouă tehnologie de endoscopie utilizează un Endoscop capsulat magnetic (MGCE) pentru controlul wireless, monitorizare și imagistica.

Realitate augmentată
Imaginea endoscopică poate fi combinată cu alte surse de imagine pentru a oferi chirurgului informații suplimentare. De exemplu, poziția unei structuri anatomice sau a unei tumori ar putea fi arătată în filmul endoscopic.

Măsurarea endoscopiei
Lucrări curente de cercetare privind colectarea endoscopică a datelor dimensionale 3D, cum ar fi utilizarea triangulării cu laser sau apropierea de proiectarea luminii structurate. În funcție de optica utilizată, geometria interioară poate fi măsurată cu precizie în regiunea mică μm. Se dezvoltă și alte tehnologii emergente care măsoară proprietățile optice ale luminii, cum ar fi polarizarea optică, faza optică și endoscopia hiperspectrală, care înregistrează imagini la multe lungimi de undă diferite.

Note

Legături externe

  The Atlas of Gastrointestinal Endoscopy endoatlas.com
  El Salvador Atlas of Gastroinstestinal Endoscopy
  Gastrolab: Site in English, Swedish and Finnish with gastrointestinal endoscopy photolibrary
  Preventing cross-contamination from flexible endoscopes  massdevice.com
  Advances in Endoscopy  advancedimagingpro.com

Teste medicale
Gastroenterologie

Endoscopie


Lake Arrowhead or Arrowhead Lake may refer to:

United States

Bodies of water
 Arrowhead Lake (Idaho)
 Lake Arrowhead Reservoir, California
 Lake Arrowhead, Georgia
 Lake Arrowhead (Maine)

Communities
 Arrowhead Lake, Cumberland County, New Jersey
 Lake Arrowhead, California
 Lake Arrowhead, Maine
 Lake Arrowhead, Missouri
 Lake Arrowhead, Wisconsin

Lake Arrowhead


Francesco II de Ventimiglia, Francischello, (?-+1387) fue hijo de Francesco I de Ventimiglia y de Margherita Consolo, condesa de Mistretta.

 Títulos
 XIII conde de Geraci (V de la Casa Ventimiglia), investido el 28 de septiembre de 1354.
 II conde de Collesano (Investido el 20 de junio de 1354).Copia de dos instrumentos otorgados por Federico de Sicilia en favor de Francesco Ventimiglia, conde de Geraci i de Colesano (folios 41-42 olim 142-143), Ref: ES.08019.ACA//ACA,CANCILLERÍA,Registros,NÚM.2102, Archivo de La Corona de Aragón, Gobierno de España.
 Virrey de Sicilia.
 Barón de Gratteri.
 Señor del castillo de Polizzi (1356).
 Capitán a guerra y castellano de Polizzi en 1356.
 Señor de las tierras de las dos Petralias, Sottana y Soprana (investido el 12 de junio de 1354).
 Señor de Pollina, San Mauro y de Isnello en 1377.
 Barón de Gangi y de Reggiovanni.
 Señor de Tusa, Caronia y Castelbuono.
 Camarero mayor del reino de Sicilia.
 Vicario del reino de Sicilia (1377).
 Gran almirante del reino de Sicilia.
 Uso del lema Por la Gracia de Dios (Deo gratia).

 Biografía
 Marco inicial
La segunda mitad del siglo XIV fue señaladamente convulsa para Sicilia: entre guerras, escaramuzas armadas y diversas epidemias de peste, el reino perdió más de un 40% de habitantes.

El 30 de diciembre de 1337 la magna regia curia juzgó culpable de traición (a título póstumo) a Francesco I de Ventimiglia, privándole de honores y patrimonio y solo tres días más tarde, el 2 de enero de 1338 la misma corte juzgó también culpable de traición a su hijos Emanuel y Francesco II, privándoles así mismo de todos los bienes.

Los primeros pasos de ambos hermanos tras la muerte de su padre fueron bien distintos: mientras Francesco II permanecía en Sicilia prisionero de Ruggero Pasaneto, su hermano Emanuel se refugió en Aragón. En 1344 participó en el ejército de Pedro IV de Aragón el ceremonioso en la conquista del Rosellón. Otros hermanos, como Alduino, se refugiaron en la corte angiovina de Nápoles, desde donde regresó a Sicilia en mayo de 1338.

En cuanto a Francesco II, en cuanto salió de prisión se unió a la facción liderada por Blasco de Alagón, gran justicia y vicario del rey Luis I de Sicilia, contra los Chiaromonte, afincados en Palermo y los Palizzi, en Mesina, los máximos exponentes en la isla de la causa angiovina.

Conservando la posesión sobre el castillo de Cristia, en el Palermitano y de algunos otros bienes, durante la difícil etapa previa a la restitución de la herencia paterna, Francesco podía contar esencialmente con dos importantes bazas: unas rentas de cierto nivel y una posición relevante que supo utilizar, por ejemplo, durante la insurrección de Palermo contra los Chiaromonte, capitaneada por Lorenzo Murra en 1351.

La reconciliación entre la corona y la casa de Ventimiglia, auspiciada por Blasco de Alagón, llevó a la total rehabilitación de la casa. Más tarde, llegó el perdón real y no solo la restitución de bienes: el rey Luis I de Sicilia reconoció que la culpa de todo lo acontecido se debió a una conspiración por envidia de los Chiaromonte y los Palizzi, con lo que se conseguía una total restauración del honor del malogrado conde Francesco I de Ventimiglia y de toda su familia.

Cuando murió Francesco I de Ventimiglia en 1338, dejó en su testamento planificada la división de su señorío entren sus hijos: el condado de Geraci para su hijo mayor, Emanuele, y el condado de Collesano para el segundo, Francesco II.

Si bien es cierto que el primogénito Emanuel de Ventimiglia entró en posesión del núcleo más antiguo de los títulos y dominios del padre, Francesco presionó a su hermano hasta obligarle a cederle los importantes territorios de la Petralia y los de Bilici. El nuevo conde de Collesano se confirmaba como el más dinámico exponente del linaje Ventimiglia: heredaba el título de camarero mayor, investido a finales de 1353, tras regresar de su exilio y en sustitución de Federico III di Chiaramonte y acabó llevando la casa de Ventimiglia a su máximo esplendor, aunque a costa de una dedicación exclusiva, sin mayores miramientos durante toda su vida que lograr su objetivo.

La numerosa prole del conde Francesco I de Ventimiglia se acomodó a lo largo del Siglo XIV con diversa fortuna, en pequeños señoríos del área Madonita (Resuttano, Pettineo, Sperlinga, Gratteri), pero fueron reabsorbidos más tarde en un gran dominio unitario por Francesco II de Ventimiglia, conde de Geraci y de Collesano.

 Situación política

Durante toda su trayectoria y sobre todo en sus comienzos como cabeza de su casa, su fidelidad política pasó por diferentes fases. Se sabe, por ejemplo, que en octubre de 1341 Teobaldo Bubutello di Castrogiovanni, estando exiliado de Sicilia, regresó clandestínamente a la isla para contactar con la nobleza siciliana y recabar posibles nuevos apoyos a la causa angiovina, pero fue capturado y bajo tortura confesó que el propio conde Francesco II formaba parte de la conjura.

En 1350 contribuyeron a fomentar una revuelta contra el conde Manfredo de Chiaromonte, que pudo ser repelida gracias a los refuerzos recibidos. En las mismas fechas, Francesco II, presa de un juvenil desvelo por una joven, en una ocasión en la que imprudentemente se adentró en Palermo, junto con su hermano Emanuel y unos soldados de escolta, sufrió una emboscada de la que se salvaron milagrosamente: los dos hermanos pudieron huir por los pasajes subterráneos de la ciudad, pero su escolta fue apresada y muerta.

Más tarde, aprovechando una eventual disputa y temporal alejamiento entre los eternos aliados, las familias Chiaromonte y Palizzi, promovieron con éxito una revuelta contra Matteo Palizzi, inclinando inexorablemente la balanza del poder del lado de la causa del rey Luis I de Sicilia.

En diciembre de 1353 Francesco II es investido con el título de gran camarlengo del reino.

En 1355 muere el rey Luis I de Sicilia y le sucede su hermano menor Federico III de 12 años de edad, por lo que su hermana Eufemia de Aragón ocupó la regencia. Esta situación permitió al conde Francesco II ocupar un primerísimo primer plano en la escena política del momento, junto con su hermano Emanuel, Artal de Alagona (hijo del ya fallecido Blasco) y a Orlando de Aragón, tío carnal del soberano Federico III de Sicilia.

Con el apoyo de la vicaria Eufemia y de Enrico Rosso, en junio de 1356 el conde de Collisano asumió el cargo de stratigoto de Mesina, aunque 18 días más tarde tuvo que dejar el cargo, debido a una revuelta popular provocada por los barones locales y apoyada por los angiovinos, que aprovecharon para aposentarse en la ciudad, al tiempo que Simone Chiaromonte se hacía fuerte en Palermo.

En una maniobra organizada por el conde, Nicolò Abatte fue sustituido en el cargo de gobernador militar de Trapani por Guido Ventimiglia. Pero le costó caro: Nicolò, señor de Isnello, optó por unirse a la facción rival del conde y se alió con los Chiaromonte y la causa angiovina, dejando a su paso por las tierras del conde un reguero de destrucción y saqueando todo lo que pudo.

En febrero de 1359 muere en Cefalú la vicaria Eufemia y Francesco II asumió la custodia del joven soberano Federico III de Sicilia, que convirtió en una asfixiante tutela, privándole de cualquier tipo de iniciativa que no contase con su aprobación. A tal punto fue así que el joven rey tuvo que urdir una estratagema para eludir la férrea vigilancia de su tutor y poder reunirse con su prometida Constanza, que no contaba con el beneplácito del conde. Constanza había llegado al puerto de Trapani, pero Guido Ventimiglia (gobernador de Trapani) no le permitió el desembarco alegando motivos de seguridad, permaneciendo abarloados en la isleta de la Colombara, y como el joven rey permanecía en Cefalú, bajo la atenta mirada del conde, no pudieron reunirse. Para burlar a sus vigilantes Constanza alegó que zarpaba rumbo a España, yendo en realidad a Catania donde sí pudo reunirse con su prometido, habiendo este aprovechado un descuido de su guardia personal en una batida de caza por los bosques de Cefalú.

 La causa angiovina
La rivalidad manifiesta entre la corona de Aragón y la casa de Anjou por el dominio de Sicilia fue una constante a lo largo de aquella época, utilizada muy frecuentemente por los barones locales, que abrazaban una causa o la contraria en cada ocasión en función de sus intereses estrictamente personales.

Siguiendo indicaciones de don Pedro IV de Aragón, el conde Francesco II inició una aproximación a los Chiaromonte, consiguiendo lo que parecía imposible: una alianza duradera entre las familias Chiaromonte y Ventimiglia. Para ello acordaron el matrimonio de sus vástagos Giacoma Ventimiglia y Matteo Chiaromonte, a pesar de que Giacoma por aquellas fechas ya estaba comprometida en matrimonio con Blasco, el hijo de Artal de Alagona, pacto que no tuvo el conde mayor reparo en deshacer.

El conde se mostró particularmente hábil en el uso del matrimonio para fines políticos. En 1372 el propio pontífice, a la sazón Gregorio XI, le exigió la comunicación previa a los matrimonios de sus restantes hijas, Eufemia y Eleonora.

Tras este enlace, Federico Chiaromonte rompe sus vínculos con la causa angiovina, sumándose a su nueva causa y consiguiendo en 1361 el real perdón para él y todos sus antepasados, concedido por el rey Federico III de Sicilia. Siguió siendo señor de Palermo, pero ahora con el consentimiento real.

En 1361 Francesco se rebeló contra el rey Federico III de Sicilia, del que era al mismo tiempo su máximo protector. Sin embargo, estas fases de deslealtad estuvieron seguidas de otras totalmente opuestas, fiel a su soberano. Y como muestra, el 16 de febrero de ese mismo año de 1361, Federico III de Sicilia le nombra justiciero vitalicio, siendo ya capitán de Palermo, en sustitución del conde de Módica, Federico de Chiaromonte, aunque poco después tuvo que dejar el cargo nuevamente en manos del Chiaramonte.

A todo esto, tanto Francesco II como Federico Chiaromonte estaban recelosos por la reciente boda de su soberano con una representante de la corona de Aragón, comenzando una etapa de oposición al rey, actitud en la que no participó su hermano Emanuele, posiblemente harto de las continuas imposiciones e injerencias de su hermano menor. Francesco II, por medio de sus capitanes los hermanos Filippo y Ricardo Castellucio, invadió el condado de Geraci, poniendo bajo custodia al mismo conde, es decir, a su propio hermano. El control efectivo del condado ya no le sería devuelto nunca a Emanuele. Posiblemente y ya que no dejaba descendencia (su hijo Francesco falleció prematuramente), aceptó su nueva situación ya que, inevitablemente, sus feudos irían a parar a su hermano tras su muerte, ya próxima por edad.

En octubre de 1362 se acordó la paz entre Artal de Alagona y los revoltosos Francesco II Ventimiglia y Federico Chiaromonte. Por otra parte Francesco II acordó en pagar a su hermano Emanuel una renta vitalicia de 111 onzas, a cambio de mantener el dominio sobre el condado de Geraci. Finalmente parecía haber llegado al reino de Sicilia una situación de paz duradera, sin abusos ni disputas baronales ni más anarquía institucionalizada, pero todo a costa del propio patrimonio del rey, que tal y como el mismo se lamentaba en octubre de 1363, era un monarca a sin carisma, sin poder ni apenas autoridad. Este, que ya contaba 21 años, viudo y con hijos, exigía inútilmente a Francesco II Ventimiglia que cumpliese con el tratado por él firmado y por el que debería pagar una renta de 1000 onzas anuales al rey, para resarcirle de las ciudades y tierras usurpadas a la propia corona.

La mañana del domingo del 13 de octubre de 1371, a la salida de la iglesia de San Francesco de Mesina, donde había acudido para asistir a misa rodeado de un grupo de nobles y algunos de sus funcionarios, el rey Federico fue repentinamente agredido por un arma impropia, un cincel de hierro, por un flamenco (sellaio flammingo) conocido como maese Tomeo, que acertó a herir al soberano, aunque solo levemente y en el abdomen. En el momento del atentado, el conde de Geraci iba a su lado. Tras el desconcierto inicial del inesperado ataque, el atacante fue inmediatamente reducido por el mismo conde de Geraci, que lo mandó retener en prisión. Considerando la posibilidad de que detrás del atentado pudiese existir una trama conspirativa, ordenó que en su encierro el agresor fuese estrechamente custodiado por familiares del rey, para garantizar la vida del reo y así más tarde poder interrogarlo convenientemente. No obstante la participación directa y proverbial del conde en el desarme y detención del magnicida, no estuvo exento de ser el blanco de murmuraciones populares, en las que le implicaban como a uno de los instigadores.

En 1372, se firma en Aviñón, la sede papal, un acuerdo entre el papa, la reina Juana (de la Casa de Anjou) y Federico III de Sicilia, reconociéndose mutuamente como soberanos de sus respectivos territorios, lo que aliviaría sensiblemente la presión sobre la zona en los próximos años.

 Apogeo y madurez

En 1375 el conde Francesco tomó como consejero a Guglielmo Spatafora, señor de Caltavuturo.

Federico III de Sicilia murió en 1377 dejando una hija de 15 años, María de Sicilia, y una disposición de 1375 en la que reconocía a la Corona de Aragón el derecho de sucesión al trono siciliano, en estricto cumplimiento de la ley sálica vigente. Este cambio de dinastía no contó con el beneplácito de los barones locales, que no deseaban posibles cambios en el equilibrio de poder. Los cuatro linajes más poderosos (los Ventimiglia, Chiaromonte, Alagona y Peralta) acordaron dividirse territorialmente Sicilia, distribuyendo la isla en función de las posesiones territoriales de cada uno, y gobernar como tutores y representantes (vicarios) de la reina María de Sicilia sin injerencias externas. Este período, conocido como el gobierno de los cuatro vicarios, duró hasta 1392, se señaló por un superávit agrícola y consiguiente recuperación de las exportaciones, y estuvo marcado por las continuas rebeliones de los otros barones, no aliados o excluidos del pacto.

Artale Alagona, uno de los cuatro vicarios, convirtió la custodia de la joven María en un férreo control a disposición de sus intereses personales, llegando incluso a planear en 1379 el matrimonio de su tutelada con Gian Galeazo Visconti. Enterados el resto de vicarios, mediante una estratagema consiguieron que Raimundo Moncada secuestrase a la reina María del castillo Ursino (Catania) y fuese trasladada a Cerdeña y más tarde a Barcelona, bajo tutela de la casa de Aragón (era nieta de los reyes de la corona de Aragón). En 1390 se casó con Martín el joven hijo de Martín I de Aragón.

A finales de 1387 murió Francesco II en Cefalú habiendo llevado sus estados al punto álgido, tanto en esplendor como en extensión. Jamás ningún otro miembro de la familia llegaría a superarle. Pero por disposición testamentaria, este volvería a ser nuevamente fraccionado entre sus hijos Enrico (Geraci) y Antonio (Collesano), mientras que el tercero, Cicco, inicialmente desheredado, acabaría poseyendo el importante feudo de Regiovanni.

Según Antonio Mogavero Fina, Francesco II de Ventimiglia fue un hombre pío y de múltiples méritos, al cual se deben entre otras las fundaciones de la abadía de Santa María del Parto en Castelbuono en 1366, del monasterio de Santa María de la Cova (Geraci, 1386), del monasterio de Santa María de Pedaly (Collesano) y el de Santa María de la Misericordia, de Castelbuono. En esta última ciudad fundó también la iglesia de la Matrice Vecchia y el monasterio de San Antonio Abate. El Monasterio de San Antonio Abate fue dotado desde su inicio con 3000 ducados de plata anuales, 2 abadías y 'muchos beneficios eclesiasticos', permaneciendo bajo el patronazgo de la Casa de Irache."Le Due Deche dell'historia di Sicilia", del R.P.M. Tomaso Fazello, Venetia, Aprosso Domenico &Giovanni Battista Guerra, Fratelli, M.D. LXXIV, Pags. 172 y 301.

Francesco II testó el 08/01/1386Registri della Real Cancelleria e del Protonotaro del Regno, Vol. 14. y murió en 1387.1388 es la fecha habitualmente atribuida a la muerte de Francesco II de Ventimiglia, pero en un documento del archivo Vaticano de fecha 27 de noviembre de 1387 se nombra a su primogénito Antonio de Ventimiglia como vicario y conde de Collesano, lo que significa que en esa fecha Francesco II de Ventimiglia ya estaba muerto. Castelbuono medievale e i Ventimiglia, Orazio Cancila, Pag 72.

 Matrimonio y descendencia

Casó en primeras nupcias con Elisabetta de Lauria (señora de Taormina), hija de Niccolò de Lauria Entenza, señor de Taormina (signore della porta di Taormina) en 1338, y de su esposa Albertina Abatte, y nieta de Roger de Lauria, gran almirante de Aragón y Sicilia, y de su segunda esposa, Saurina Entenza Moncada (†1325), hermana de Berenguer.
 Alduino Ventimiglia Lauria.
 Enrico II de Ventimiglia Lauria, XIV conde de Irache, que sigue.
 Cicco Ventimiglia Lauria, por privilegio del 16 de diciembre de 1396 dado en Mesina por el rey Martino el joven obtuvo los feudos de Verbumcaudo y Catuso, en territorio de Polizzi, que previamente habían sido confiscados a la familia Cavalero.
 Giovanni Ventimiglia, fue barón de Sperlinga, y recibió la investidura de Ucria por Martino el joven después de 1393. Más tarde, a comienzos de 1408, recibió el señorío de Sperlinga.
 Giacoma (Iacopella) Ventimiglia Lauria, que casó con Matteo Chiaromonte, hijo de Federico Chiaromonte.
 Antonio (Antonello) Ventimiglia Lauria, (*1389,†1415 exiliado en Malta, por rebelión contra el rey Martino),Francesco II de Ventimiglia dejó a su hijo Antonio, según especifica su testamento del 8 de enero de 1386, el condado de Collesano y los señoríos de Gratteri, Isnello, las dos Petralias, Caronia, Termini, Rocella y Billici, posesiones en las que fue confirmado por el rey Martino el 8 de junio de 1392. El 16 de junio de 1392 permutó con el mismo Rey las tierras y castillo de Termini por la condonación de las rentas de 3200 florines que el conde tenía que satisfacer a la corona por Collesano, Petralia, Isnello y San Mauro. El 26 de octubre de 1392 se le asignó el feudo de Tavi, previamente en poder de Ruggero Passaneto. El 31 de octubre de 1396 cedió el feudo Resuttano, en el territorio de Petralia Soprana, a su pariente Francesco Uberto Ventimiglia, con confirmación regia del 19 de noviembre de 1396. Un poco antes, el 1 del mismo mes, había ya concedido a Francesco Uberto los feudos de Rachilebbi y Raxafica, también en territorio de Petralia Soprana, con confirmación regia del 19 de octubre de 1396. Antonio Ventimiglia se rebeló contra el rey Martino, sufriendo acto seguido la confiscación de todas sus posesiones (el 1 de febrero de 1398 Isnello fue asignada a Abbo Filangeri y el 20 de junio de 1398 las tierras y castillo de Caltavuturo fueron asignadas al catalán Aloysio de Rayadellis, entre otras cesiones). Pero el 15 de octubre de 1398 Antonio Ventimiglia obtuvo el perdón real, y con él, la restitución de todo su patrimonio. Vendió el feudo Casale de Petra a Filippo Notarbartolo el 15 de octubre de 1398 y el feudo Buonanotte, en territorio de San Marco, a Antonio de Bono de Nicosia en fecha 6 de mayo de 1417. Ref: Repertorio della feudalita Siciliana (1282-1390), Pag 445-6. III conde de Collesano (investido en 1392), barón de Gratteri, señor de la Roccella, de las dos Petralias, de Isnello, de Bilici, de Caronia y su castillo, vicario del reino en 1390 y camarero mayor en 1392. Casó en primeras nupcias (1) con Margherita de Peralta, hija de Guglielmo Peralta, conde de Caltabellotta y de Eleonora d'Aragona, hija de los duques de Atenas, con descendencia, y en segundas nupcias (2) con Albira (Elvira) de Montcada (ó Montecateno), hija de Matteo I Moncada, conde de Augusta y II conde de Adernò, y de su segunda esposa, Allegranza Abatte, hija de Enrico Abatte. Antonio y Albira tuvieron:
 (1) Francesco III Ventimiglia Peralta (†1452), barón de Gratteri y de su castillo, señor de la Roccella, desheredado por la corona del condado de Collesano. Casó con Isabel de Prades. De aquí surgirá más tarde la rama de los Ventimiglia de Gratteri.
 Giovanni Ventimiglia Prades (†antes de 1485), barón de Gratteri, con mero e misto imperio en 1449, parlamentario de Sicilia, con el puesto Núm XI. Casó con Margherita Rosso, de la casa de los barones de Cerami. Tuvieron descendencia:
 Francesco IV de Ventimiglia Rosso, VII barón de Gratteri, que casó con Antonia del Balzo, de la casa de los duques de Andria.
 Pietro I de Ventimiglia del Balzo, VIII Baron de Gratteri, que casó con Eleonora Vicenza del Porto, con descendencia...
 Giovanna de Ventimiglia del Balzo, que casó con Raniero Alliata, II barone di Castellamare, con descendencia.
 Emilia de Ventimiglia del Balzo, que casó con Gerardo Bonnano, con descendencia.
 (1) Giovanni, que luchó junto a su hermano Francesco para recuperar el condado de Collesano.
 (2) Constanza Ventimiglia Moncada, heredera del condado de Collesano, de las tierras d'Isnello, de la Petralia,etc. Estando Antonio de Ventimiglia encarcelado en la isla de Malta, fue llamado a la corte por Fernando el justo, para legitimarse ante su rey, estando todas sus posesiones sicilianas confiscadas. Obtuvo el perdón real y la restitución, pero la muerte llegó a continuación, dejando como heredera de sus vastas posesiones a su hija Constanza. La pingüe dote de esta dama, así como su ilustre prosapia, la convirtieron en objetivo de los más poderosos barones de Sicilia, ávidos de incorporar tal riqueza en sus patrimonios personales, y entre los que destacaba Arrigo (Enrique) de Manuel, primo del rey Fernando. Así mismo, Alonso Enriquez, gran almirante de Castilla, gestó una maniobra similar en beneficio de su primogénito. También se sumó al grupo de pretendientes Gilabert Centellas y Cabrera, hijo de Gilabert Centelles y Riusech, barón de Nules y de su esposa, Eleonor de Cabrera. Finalmente fue este último el candidato elegido, por indicación del propio rey Fernando, que fue quien tuvo que tomar la decisión final.
 Elisabetta Ventimiglia Lauria, que casó en primeras nupcias en 1363 Giovanni Chiaromonte y en segundas nupcias en 1372 con Enrico II Rosso.
 Eufemia Ventimiglia Lauria, que casó en 1372 con Manfredi III Chiaromonte
 Eleonora Ventimiglia Lauria.
 Perna Ventimiglia Lauria, que casó con Antonio Fardella.
 Lanzone Fardella Ventimiglia, que casó en 1406 con Benvenutta de Sigerio.
 Francesco Fardella Ventimiglia.

Casó en segundas nupcias con Eufemia de Manuele, única hija y heredera de Antonio de Manuele, señor de Burgocristiano y Burgimilluso, de la cual tuvieron una hija:
 Pina Ventimiglia Manuele, que casó con Baldassare Tagliavia.
 Giovanni Tagliavía Ventimiglia, I señor de Burguimilluso y cabeza de la estirpe Tagliavía, que más tarde, en 1535 daría a Anna Tagliavía de Aragón, que el 14 de febrero de 1574 casó con Giovanni III de Ventimiglia, VIII marqués de Irache.
 Bartolomeo Tagliavía, que casó con Beatrice Termini, hija de Nicolò Termini.

Cambios territoriales en el feudo
 El 9 de septiembre de 1353 el rey Luis I de Sicilia, de la casa de Aragón, confirmó a Elisabetta, hija de Nicola de Lauria y esposa de Francesco II Ventimiglia, conde de Collesano, la donación de la Foresta della Curia, más conocida como la porta di Taormina, que fue indebidamente concedida al médico Roberto di Naso durante la guerra civil. Tiempo después, el 30 de noviembre de 1367 Francesco y Elisabetta Ventimiglia donaron dicha foresta al juez Rainaldo Crispo de Mesina. Rainaldo Crispo, hijo de Antonio, fue juez de Mesina en 1348-49 y juez de la gran corte desde 1355 al 1374. Además, fue consejero de Francesco II de Ventimiglia en los años 1367-1375. Más tarde, el 28 de diciembre de 1374, el conde Francesco II de Ventimiglia concede a Rainaldo de Crispo los derechos de explotación de la almadraba de San Nicola de Termi.

 El 16 de junio de 1361 la corona restituye al conde la fortaleza de Castellucio, cercano a Noto.

 El 10 de noviembre de 1367 feudalizó las tierras y castillo de Termini.

 En 1377 el conde Francesco II compró por 6.000 florines el feudo de Isnello a Nicolà II Abate.

 Reforzó su posición hegemónica en el área de la Madonia con la adquisición en 1377 del casale di Isnello a Nicola II Abbate por 6.000 florines, pero era sobre todo hacia el inmenso patrimonio del obispado de Besalú y hacia esa misma ciudad a las que el conde había dirigido su máxima atención.

 El 20 de diciembre de 1385 permutó su feudo de Albiri (en territorio de la Petralia) por el castillo de Rocella, cercano a Cefalù, obteniendo la confirmación del rey Martino en fecha 13 de noviembre de 1392.

 También en 1387, el mismo año de su muerte, compró el feudo de Mistretta.

 Con privilegio dado en Catania el 21 de agosto de 1392 los feudos de Burgimilluso y Borgetto (el antiguo Borgocristano) fueron asignados al conde Guglielmo de Peralta (marido de la infanta Eleonora), y pasaron a su muerte al hijo Nicolò Peralta. Este último nombró en su testamento del 16 de octubre de 1398 como su heredero al sobrino Matteo Peralta, hijo de su hermano Giovanni, de las tierras y el castillo Burgiorum, scilicet Burgimillusi et Burgi domini Ridolfi. Más tarde, en la causa entre Francesco Ventimiglia y la infanta Eleonora, el rey con privilegio del 12/03/1400 establece que Francesco Ventimiglia, a nombre de su esposa Eufemia, consiguiese la fortaleza de Burgimilluso, mientras Burgio permanecía en poder de los Peralta.

 Cedió el feudo Fisauli a su sobrino y homónimo Francesco Ventimiglia, y este a su muerte lo legó a su primo Antonio Ventimiglia.

Línea de sucesión en el  condado de Geraci

Bibliografía

 Archivio storico messinese, Num 64, Società messinese di storia patria, Mesina 1993, ISSN 0392-0240.
 Castelbuono Medievale e i Ventimiglia, Orazio Cancila, Quaderni Mediterranea, Ricerche Storiche.
 Circoscrizioni amministrative, compiti e reclutamento dei giustizieri siciliani dal 1282 al 1377, Antonino Marrone, abril 2011, Quaderni Mediterranea, Ricerche Storiche, Num 21, Pag 17-50.
 Compendio della Storia di Sicilia, Pietro Sanfilippo, VII edizione, Tipografia dei fratelli Pedone Lauriel, Palermo 1839.
 Considerazioni sulla Storia di Sicilia dal 1532 al 1789, da servir d'aggiunte e di chiose al Botta di Pietro Lanza, principe di Scordia. Stamperia di Antonio Muratori 1836 Palermo.
 Da Sichro a Castrum Bonum: alle origini di un borgo feudale.
 Della Sicilia Nóbile, Francesco María Emanuele e Gaetani, marqués de Villabianca.
 Esempi di Pittura siculo-catalana tra i nebrodi e le madonie: il maestro di Migaido, Grazia Musolino.
 I titolari degli uffici centrali del regno di Sicilia dal 1282 al 1390, Antonino Marrone.
 Il regno di Federico IV di Sicilia dalla maggiore età all'autonomia politica (1361-1367), Antonino Marrone.
 Il Seicento in Sicilia: Aspetti di vita quotidiana a Petralia Sottana, Terra Feudale, Francesco Figlia, Officina di Studi Medievali, Palermo 2008, ISBN 88-88615-70-9.
 L'Attentato a Federico IV re di Sicilia (1370). Una rilettura dell'azione del sovrano, Antonio Marrone, Mediterranea Ricerche Storiche, Anno V Aprile 2008, Cuaderno Num 12.
 La Torre di Misiligiafari (Cenni storici su un manzil arabo, i suoi sviluppi e il suo territorio), Alberto Barbata, Prefazione di Dino Grammatico, Istituto siciliano di studi politici ed economici, Palermo 2005.
 Matteo Palizzi: frammento di studi storici sul secolo XIV in Sicilia, Isidoro La Lumia.
 Los Reyes Católicos y los modelos iconográficos de la soberanía compartida en la moneda. Antecedentes e influencia en sus descendientes de la casa de Austria (Siglos XV-XVII), Real Academia Matritense de heráldica y genealogía, José María de Francisco Olmos (Profesor Titular de Ciencias y Técnicas Historiográficas, Académico de número de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, Académico correspondiente de la Real Academia de la Historia y de la Real Academia de Jurisprudencia y Legislación.), MMXVII Madrid.
 Repertorio degli atti della Cancelleria del Regno di Sicilia dal 1282 al 1377, Antonino Marrone, Quaderni Mediterranea, Ricerche Storiche.
 Repertorio della feudalita Siciliana (1282-1390), la famiglie feudali.
 Storia generale della Sicilia, A.F. Ferrara.
 Una stagione in Sicilia, Henri Bresc, a cura de Marcello Pacifico. Quaderni Mediterranea, Ricerche storiche, Num 11, ISBN 978-88-902393-0-4.
 Manfredo de Chiaromonte.
 Matteo Palizzi.
 Gesta francorum, a cura di H. Hagenmeyer, Heidelberg 189o, pp. 185 S., 317.
 Memorial Genalogico de Don Ivan de Ventimilla y Nortman, XXV conde y XI marqués de Irache, Diego Diaz de la Carrera, Madrid, MDCLX.
 Le Due Deche dell'historia di Sicilia, del R.P.M. Tomaso Fazello, Venetia, Aprosso Domenico &Giovanni Battista Guerra, Fratelli, M.D. LXXIV, Pags. 172 y 301.

Enlaces externos

 Storiamediterránea, Quaderni Mediterranea, Ricerche storiche. A cura di Orazio Cancila (Cattedra di Storia Moderna c/o Facoltà di Lettere e Filosofia de Palermo). Collana diretta da Rossella Cancila. Comitato scientifico: Walter Barberis, Orazio Cancila, Pietro Corrao, Domenico Ligresti, Aurelio Musi, Walter Panciera, Alessandro Pastore, Luis Ribot García, Angelantonio Spagnoletti, Mario Tosti.
 , Centro Studi Ventimigliani, dirigido por el professore Carlo Fisber Polizzi.
 , Manuscritos de la Casa Ventimiglia (Centro Studi Ventimigliani, dirigido por el professore Carlo Fisber Polizzi).

Notas y referencias

Condes de Geraci de la casa de Ventimiglia
Grandes almirantes de Sicilia
Almirantes de la Corona de Aragón
Nobles de Italia del siglo XIV
Almirantes de España del siglo XIV
Casa de Altavilla
Fallecidos en Cefalú

Francesco II de Ventimiglia


Daniel Carter "Uncle Dan" Beard (21 de junho de 1850 – 11 de junho de 1941) foi um ilustrador, autor, líder juvenil, georgista e reformador social estadunidense que fundou os   em 1905, que mais tarde se fundiu com os Escoteiros da América (BSA).

Biografia
Nasceu em Cincinnati, Ohio, em uma família de artistas e se interessou por atividades ao ar livre desde jovem. Ilustrou vários livros, que incluem alguns de Mark Twain, e escreveu O Manual Prático do Menino Americano em 1882. Foi defensor da filosofia georgista, que defendia a tributação única da terra. Atuou como o primeiro comissário nacional dos Escoteiros e foi ativo no movimento escoteiro até sua morte em 1941.

Autores de literatura infantojuvenil dos Estados Unidos
Naturais de Cincinnati

Daniel Carter Beard


Mo i Rana Station (Mo i Rana stasjon) er en jernbanestation på Nordlandsbanen, der ligger ved byen Mo i Rana i Rana kommune i Norge. Selve stationen består af tre spor med to perroner og en ottekantet stationsbygning i mursten med ventesal og toilet. Ved stationsbygningen er der opsat en buste af Ole Tobias Olsen (1830-1924), der planlagde Nordlandsbanen. Busten er udført af billedhuggeren Trygve Thorsen og blev afsløret 18. august 1960. I den nordlige ende af stationen ligger der en remise med drejeskive og en containerterminal.

Stationen åbnede 20. marts 1942, da banen blev forlænget dertil fra Bjerka. Egentlig skulle banen have været åbnet via Bjerka til Finneidfjord 20. februar 1942 og videre til Mo i Rana 15. marts 1942, men det måtte udsættes på grund af et skred. Stationen fungerede som endestation indtil 15. maj 1942, hvor banen blev forlænget til Gullsmedvik og forbundet med den eksisterende Dunderlandsbanen til Storforshei.

Den første stationsbygning blev opført i 1942 efter tegninger af Eivind Gleditsch og Gudmund Hoel. Den toetages bygning blev opført i pudset tegl og rummede oprindeligt ekspedition, restaurant, tjenestebolig og overnatningslokaler. Restauranten og tjenesteboligen bortfaldt ved en ombygning i 1968. Bygningen blev revet ned i 1990 og erstattet af den nuværende stationsbygning, der blev opført efter tegninger af Rolf Dalen. Pakhuset blev opført i pudset tegl i 1942 efter tegninger af Bjarne Friis Baastad. Den firesporede remise blev opført i pudset tegl i 1942 efter tegninger af Gudmund Hoel. I 1956 opførtes en velfærdsbygning med værksted, spiserum og kontorer i letbeton efter tegninger af Arnold Aalberg.

Lidt syd for stationen ved 496,37 var der fra 1955 til 1997 et sidespor til Norsk Jernverk. Sidesporet var 3,5 km langt, heraf 2,1 km gennem Mofjellet tunnel. Sidesporet blev drevet af NJ selv, indtil NSB overtog driften 31. oktober 1988. Containerterminalen nord for stationen åbnede 16. januar 1995.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Nordlandsbanen
Jernbanestationer i Nordland
Etableret i 1942

Mo i Rana Station


නෝටන් පෙරේරා මහතා රේඩියෝ සිලෝන් සහ පසුව ශ්‍රී ලංකා ගුවන්විදුලි සංස්ථාවේ විකාශකයෙක් විය.

ඔහු SLBC සමඟ ඉහළ පෙළේ ක්‍රිකට් විස්තර විචාරකයෙකු ලෙස ඉංග්‍රීසි භාෂාවෙන් අදහස් දක්වමින් ඔහුගේ සලකුණ තැබීය. ඔහු පාසල් ක්‍රිකට් තරඟ ඇතුළුව SLBC සඳහා ජාත්‍යන්තර හා ජාතික තරඟ බොහොමයක් ආවරණය කළේය.

මේකත් බලන්න

 ශ්‍රී ලංකා ගුවන් විදුලි සංස්ථාව
 SLBC-ඉතිහාසයේ නව රැල්ලක් නිර්මාණය කරයි
 ශ්‍රී ලංකාවේ විකාශනයට වසර අසූවක්

බාහිර සබැඳි

 කවුද ලංකාවේ කවුද - නෝටන් පෙරේරා
 ශ්‍රී ලංකා ගුවන්විදුලි සංස්ථාවේ නිල වෙබ් අඩවිය

නෝටන් පෙරේරා


Ricardo Darín (n. 16 ianuarie 1957) este un  din Argentina.

Filmografie
 La Playa del amor (1979)
 Juventud sin barreras (1979)
 La carpa del amor (1979)
 La Discoteca del amor (1980)
 La Canción de Buenos Aires (1980)
 Abierto día y noche (1981)
 El desquite (1983)
 La Rosales (1984)
 Expreso a la emboscada (1986)
 Te amo (1986)
 The Stranger (1987)
 Revancha de un amigo (1987)
 Perdido por perdido (1993)
 The Lighthouse (El faro, 1998)
 El Mismo Amor, la Misma Lluvia (1999)
 Nine Queens (2000)
 Son of the Bride (2001)
 La Fuga (2001)
 Kamchatka (2002)
 Samy y yo (2002)
 Moon of Avellaneda (2004)
 The Aura (2005)
 La Educacion De Las Hadas (2006)
 XXY (2007)
 La Señal (2007)
 The Secret in Their Eyes (2009)
 El Baile de la Victoria (2009)
 Carancho (2010)
 Chinese Take-Away (2011)
 White Elephant (2012)
 Una pistola en cada mano (2012)
 Tesis sobre un homicidio (2013)
 Séptimo (2013)
 Cinco segundos antes de morir (2013)
 Wild tales (2014)
 Delirium (2014)
 Truman (2015)
 Capitan Kóblic (2016)
 Nieve Negra (2017)
 The Summit (2017)
 Todos lo saben (2018)

Note

Legături externe

Nașteri în 1957
Nașteri pe 16 ianuarie
Actori argentinieni
Actori din secolul al XX-lea
Actori din secolul al XXI-lea
Argentinieni din secolul al XX-lea
Argentinieni din secolul al XXI-lea
Argentinieni în viață

Ricardo Darín


Karaadilli, Afyonkarahisar ilinin Şuhut ilçesine bağlı bir beldedir.

Tarihçe
1 Ocak 1966 tarihinde belde olmuştur.

Tarihçe
Afyonkarahisar il merkezine 65 km, Şuhut ilçe merkezine 30 km uzaklıktadır.

Nüfusu

Kaynakça

Dış bağlantılar

Şuhut belde ve köyleri

Karaadilli, Şuhut


USS Albacore (SS-218) was a Gato-class submarine which served in the Pacific Theater of Operations during World War II, winning the Presidential Unit Citation and nine battle stars for her service. During the war, she was credited with sinking 13 Japanese ships (including two destroyers, the light cruiser  and the aircraft carrier ) and damaging another five; not all of these credits were confirmed by postwar Joint Army–Navy Assessment Committee (JANAC) accounting. She also holds the distinction of sinking the highest warship tonnage of any U.S. submarine. She was lost in 1944, probably sunk by a mine off northern Hokkaidō on 7 November.

Albacore was the second vessel of the United States Navy to be named for the albacore.

Construction and commissioning
Albacore′s keel was laid on 21 April 1941 by the Electric Boat Company in Groton, Connecticut. She was launched on 17 February 1942, sponsored by Mrs. Elise Riles Cutts, and commissioned on 1 June 1942.

Service history

World War II

1942

Following shakedown, the submarine proceeded via the Panama Canal to Pearl Harbor and, from that base on 28 August 1942, began her first war patrol, to waters of the north and northeast pass through the coral reef which surrounds Truk. On 13 September, Albacore sighted two cargo vessels in column and prepared for her first combat action. She made a submerged approach and fired three torpedoes at the leading ship and two at the second. One or two torpedoes hit on the first ship; none struck the second. Albacore claimed to have damaged the leading vessel.

Her next enemy contact came on 1 October when she made a night surface attack on a Japanese tanker. She expended seven torpedoes and scored two hits. Although the tanker appeared to be low in the water, she was still able to leave the scene under her own power. On 9 October, Albacore spotted a Shōkaku-class aircraft carrier escorted by a heavy cruiser and a destroyer, but the submarine was depth charged by the escorts and forced to break off her pursuit. The next day, she attacked a freighter. One torpedo hit the mark, and 12 minutes after firing, the sound of two heavy explosions caused the submarine's crew to presume they had downed the vessel.

Beginning on the mid-morning of 11 October, Albacore was depth charged numerous times. At 1548, the conning officer finally spotted the Japanese attackers, two submarine chasers and an airplane. A third ship equipped with sound gear joined the group and continued the hunt. The ships crisscrossed over Albacore, close enough for propeller noise to reverberate throughout her hull and compelled her to proceed at silent running, with her ventilator fans shut down. After a chase of nearly seven hours, the Japanese ships disappeared astern, and Albacore then surfaced to clear the immediate area. The next day, Albacore headed for Midway Island. Although she had had several opportunities to score during the patrol, Albacore was not credited with any damage to Japanese shipping. The submarine arrived at Midway Island on 20 October and commenced a refit.

With her refurbishing completed and a new Oerlikon 20 mm cannon installed, Albacore sailed on 11 November for her second patrol. Her assigned areas were the St. George's Channel, New Britain, along the east coast of New Guinea to Vitiaz Strait, and the Dallman Pass off Madang harbor. On 24 November, the submarine spotted a convoy of two cargo vessels. Albacore maneuvered into position and fired two stern tubes, but neither torpedo found its target. Two days later, on 26 November, Albacore herself became the quarry. Two Japanese destroyers depth charged her and the explosions caused numerous small leaks around the cable packing glands in the pressure hull. After a two-hour chase, the Japanese retired, and Albacore shifted her patrol area to Vitiaz Strait. Another golden opportunity arose on 13 December, when Albacore found three Japanese destroyers. She released a three-torpedo spread but again was unsuccessful. On 18 December, Albacore was stationed off Madang. The submarine discovered what seemed to be a transport and a destroyer.

Albacore torpedoed the "transport," and it exploded in a mass of flames and sank. Albacore had in fact downed the light cruiser , the second Japanese cruiser sunk by an American submarine in World War II. Albacore put into port at Brisbane, Australia, on 30 December.

1943

After an overhaul of her engines, Albacore got underway on 20 January 1943 to begin her third patrol. Off the north coast of New Guinea, she spotted 11 targets in as many days. The first group, encountered on 20 February, consisted of a destroyer and a frigate escorting a minelayer. Albacore fired ten torpedoes and believed she had sunk the destroyer, Oshio and damaged the frigate. In the following days, Albacore attacked one tanker, several freighters, and another destroyer. Of eight torpedoes expended during these actions, all missed their targets. When Albacore ended her patrol at Brisbane on 11 March, she was credited with sinking one destroyer and a frigate for a total of 2,250 tons.

Albacore was briefly dry-docked for repairs and underwent refresher training before sailing for a fourth patrol on 6 April. This time, her area was around the Solomon Islands and Bismarck Islands and off the north coast of New Guinea. While she sighted several convoys, she recorded no hits. Albacore returned to Brisbane on 26 May. While Albacore was being refitted at that port, Lieutenant Commander Oscar Hagberg took command of the submarine.

On 16 June, Albacore was underway for her fifth patrol in waters surrounding the Bismarcks and the Solomons. During this patrol, she sighted three separate convoys and attacked two. Albacore claimed to have damaged a transport on 19 July but the submarine failed to sink any vessels. Albacore arrived back at Brisbane and began a refit alongside .

On 23 August, Albacore left to patrol roughly the same area as on her previous assignment. She spotted a Japanese submarine on 31 August but was unable to press home an attack. On 4 September, she encountered a two-ship convoy protected by two escorts and sank one of the ships, the auxiliary gunboat Heijo Maru, with three torpedo hits made shortly after the initial contact. The submarine then pursued the other vessel for the next two days but was able to inflict only minor hull damage on her target. She terminated her patrol at Brisbane on 26 September.

Albacores seventh patrol began on 12 October 1943. She fired six torpedoes at a large merchant ship on 25 October but recorded no hits. On 6 November, she received a report of a convoy which had been spotted by , and began to search for it. On 8 November, the submarine found the convoy and started to track it. However, a plane from the United States Army Air Forces Fifth Air Force bombed and strafed her  north-northwest of Mussau Island at  and caused her to lose contact with the Japanese ships. Four bombs landed close alongside Albacore as she submerged to escape the attack, but she sustained no damage.

Albacore was again bombed by an American Fifth Air Force aircraft on 10 November in the northeastern portion of the St. George's Channel  southwest of Kavieng, New Ireland at . This time, a four-engine bomber dropped a string of bombs which straddled Albacore, and the submarine suffered considerable damage. All auxiliary power was knocked out, and the submarine was plunged into total darkness. The main induction valve went under water before it was shut, and it began filling up with water. Albacore plunged to a depth of  before her dive was checked. For the next two and one-half hours, she bounced between  and  while at various attitudes. She finally managed to return to the surface with her trim almost restored. The submarine re-submerged, and it was decided to continue the patrol while simultaneously making necessary repairs.

Following this ordeal, Albacore received orders to locate and attack the light cruiser , which had been hit and damaged by the submarine . Albacore found Agano on 12 November and tried to attack, but Japanese destroyers subjected the submarine to a four-hour depth-charge barrage.

On 25 November, Albacore sank the Japanese army transport Kenzan Maru.

On her return to Brisbane on 5 December, Lieutenant Commander James W. Blanchard replaced Hagberg in command.

Albacore departed Australia on 26 December to patrol north of the Bismarck Islands. On 12 January 1944, she sank Choko Maru with two separate torpedo attacks. Two days later, in company with  and , she blew up  (flushed by Guardfish) with four torpedoes from her stern tubes. Another destroyer attacked Albacore with fifty-nine depth charges, leaving Scamp and Guardfish free to pursue the three tankers; they succeeded in sinking one each. Following more than a fortnight of uneventful patrolling, the submarine headed home. She made brief fuel stops at Tulagi and Midway Island before reaching Pearl Harbor on 22 February. After three days of repairs to get her ready for the voyage, Albacore continued on to the Mare Island Navy Yard in Vallejo, California for overhaul.

1944

Albacore left Mare Island on 5 May 1944 and held training exercises with USS Shad en route to Hawaii. Albacore reached Pearl Harbor on 13 May and spent the next two weeks on final repairs and training. Albacore began her ninth patrol on 29 May, and was assigned waters west of the Mariana Islands and around the Palau Islands. In the next few days, she made only one contact, a Japanese convoy on 11 June. Before the submarine could maneuver into attack position, a Japanese aircraft forced her to dive and lose contact.

Sinking of Taihō
On the morning of 18 June, two days after American forces began landing on Saipan, Albacore shifted from her position west of the Mariana Islands to  further south. Admiral Charles A. Lockwood (ComSubPac) ordered this move in the hope of enabling the submarine to intercept a Japanese task force (under command of Admiral Jisaburō Ozawa) reportedly steaming from Tawi Tawi toward Saipan. At about 0800 the next morning, Albacore raised her periscope and found herself in the midst of Ozawa's main carrier group. Blanchard allowed one Japanese carrier to pass by and selected a second one for his target. Once inside , the submarine's Torpedo Data Computer started giving false information. To maximize the odds of a hit, Blanchard fired all six bow tubes. The carrier was in the process of launching an air strike, and one of the pilots (Sakio Komatsu) intentionally dove his plane into a torpedo, setting it off early. Three Japanese destroyers immediately charged Albacore. While the submarine was diving to escape, her crew heard one solid torpedo explosion. About that same time, 25 depth charges began raining down on the submarine. Then Blanchard heard "a distant and persistent explosion of great force" followed by another.

No one on Albacore thought Taihō had sunk, and her skipper was angry for "missing a golden opportunity." After this action, Albacore was assigned lifeguard duty for planes striking Yap and Ulithi. On 2 July, Albacore shifted over to intercept traffic between Yap and the Palau Islands. The submarine spotted a wooden inter-island steamer loaded with Japanese civilians. Albacore decided to stage a surface gun attack. After ensuring the ship was afire, Albacore dived to avoid an airplane. The submarine surfaced soon thereafter and picked up five survivors. The sunken vessel was the Taimei Maru from Yap to Palau.

Albacore put into Majuro on 15 July. She was praised for an aggressive patrol and received credit for damaging a Shōkaku-class carrier. American codebreakers had lost track of Taihō after the Battle of the Philippine Sea and, while puzzled, did not realize she had gone down. Only months later did a prisoner of war reveal her sinking.

After a refit alongside , the submarine began her tenth patrol on 8 August. Her assignment was the Bungo Suido-Kii Suido area. During this period, Albacore was credited with sinking two Japanese vessels, an 880-ton cargo ship Shingetau Maru on 5 September and the 170-ton Submarine Chaser  #165 on 11 September. The patrol ended at Pearl Harbor on 25 September.

Loss
Albacore left Pearl Harbor on 24 October 1944, topped up her fuel tanks at Midway Island on 28 October, and was never heard from again. On 21 December, Albacore was presumed lost with all hands. Her name was stricken from the Naval Vessel Register on 30 March 1945.

According to Japanese records obtained after the war, a submarine (presumed to be Albacore) struck a naval mine very close to the shore off northeastern Hokkaidō on 7 November 1944. A Japanese patrol boat witnessed the explosion of a submerged submarine and saw a great deal of heavy oil, cork, bedding, and food supplies rise to the surface.

Discovery of wreck
On 25 May 2022, a Japanese team led by Dr. Tamaki Ura of the University of Tokyo began a search for the wreck of Albacore off Hokkaidō in waters about  east of Hakodate. During the day, the team's sonar detected what appeared to be a submarine hull  in length on the seabed at a depth of . On 26 May 2022, the team used a remotely operated underwater vehicle to photograph the wreck, capturing an image of what appeared to be the bridge and periscope of a submarine. The team concluded that the wreck very likely was that of Albacore, based on its position and the shape of its hull. The team planned to conduct a more detailed survey of the wreck in August 2022. On 16 February 2023, the Naval History and Heritage Command confirmed the identity of the wreck as Albacore, based on documented modifications made to her prior to her last patrol.

Honors and awards
  Presidential Unit Citation for her second, third, eighth, and ninth war patrols
  Asiatic-Pacific Campaign Medal with nine battle stars for World War II service

See also
 List of U.S. Navy losses in World War II
 List of lost United States submarines

Notes and references

Notes

References
Blair, Clay Jr. Silent Victory. Philadelphia: Lippincott, 1975.

 Hinman, Charles R., and Douglas E. Campbell. The Submarine Has No Friends: Friendly Fire Incidents Involving U.S. Submarines During World War II. Syneca Research Group, Inc., 2019. .

Further reading

External links
On Eternal Patrol: USS Albacore
Kill Record: USS Albacore
Video: USS Albacore Discovery - Japan TV (in Japanese) on YouTube

Gato-class submarines
Ships built in Groton, Connecticut
1942 ships
World War II submarines of the United States
Friendly fire incidents of World War II
Maritime incidents in November 1943
Maritime incidents in November 1944
Lost submarines of the United States
Ships sunk by mines
Shipwrecks of Japan
World War II shipwrecks in the Pacific Ocean

USS Albacore (SS-218)


The State Of Europe er en eksperimentalfilm instrueret af Dino Raymond Hansen efter manuskript af Renny Bartlett (Ed.).

Handling
Kan Europa overleve den amerikanske kulturbølge? Et europæisk værkstedsprojekt produceret for Channel 4 i samarbejde med Dead Honest Soul Searchers UNDER THE INFLUENCE, Marijan Max Osole DREAMLESS, Rien Hagen MONDRIAN'S MUSIC, Michel Urbain HAMBOURGEOISEMENT, Jenö Farkas LOKALSTATION 107,8 MHZ, Richard Ugolin FREDERIC 'COCA COLA', Four Frames MASTERPEACE.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1988

Eksperimentalfilm fra Danmark

The State of Europe


Tezonco es una de las estaciones que forman parte del Metro de Ciudad de México, perteneciente a la Línea 12. Se ubica al oriente de la Ciudad de México, en la alcaldía Iztapalapa.

Información general
Toma su nombre del lugar donde se encuentra San Lorenzo Tezonco, el pueblo originario de Iztapalapa.

El nombre Tetzon-co significa: "Tezontli" que significa tezontle y "co" que significa en o dónde, "en donde se da el tezontle" o "donde hay tezontle"  y representa el contorno de una calavera, debido a que al lado de la estación se encuentra el Panteón Civil de San Lorenzo Tezonco. Tezonco es una de las poblaciones más antiguas de Iztapalapa y es característico por las festividades del Día de Muertos. A unos metros se localiza la ex-hacienda de San Nicolás Tolentino Buenavista, dedicada a la producción agrícola.

Afluencia
En 2021, Tezonco registró una afluencia de tan solo 4,449 pasajeros que utilizaron esta estación a diario ubicándola en el lugar 150 de 195 estaciones existente. El terrible suceso, donde una trabe que sostenía el cajón de vías colapso, justo en la interestación Tezonco-Olivos, a unos metros de esta estación, hacen que esté entre las de menor afluencia de la red debido al cierre de que permanece en esta línea desde el 4 de mayo de 2021 (justo unas horas después del accidente) por seguridad, para evitar más incidencia haciendo que la afluencia solo este contabilizada hasta el 3 de mayo de 2021 (día del accidente).

Así se ha visto la afluencia de la estación en sus primero 10 años de existencia:

Incidencias
La estación se mantuvo fuera de servicio desde el 12 de marzo de 2014 hasta el 28 de noviembre de 2015, debido a trabajos de mantenimiento mayor que se realizaron entre estas fechas.

Derrumbe de estructura metálica en mayo de 2021

El día 3 de mayo de 2021, aproximadamente a las 22:22 h., se registró un derrumbe en la intersección con la estación Olivos, en donde colapsaron una de las trabes y dos vagones del convoy que se encontraba circulando. Hasta el momento, se reportan alrededor de 80 lesionados y 26 fallecidos como cifra oficial. La Jefa de Gobierno Claudia Sheinbaum se trasladó al lugar del accidente, y se evaluó la magnitud del incidente para comenzar con los trabajos de remoción de los vagones del tren y los escombros de la estructura vencida.

Galería

Referencias

Véase también

 Línea 12 del Metro de la Ciudad de México
 Accidente del Metro de la Ciudad de México de 2021
 Metro de la Ciudad de México

Estaciones de la línea 12 del Metro de la Ciudad de México
Estaciones de Metro de México inauguradas en 2012
Estaciones del metro en Iztapalapa

Tezonco (estación)


Aşağıoba, Antalya ilinin Serik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Antalya il merkezine 37 km, Serik ilçesine 43 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Serik'in mahalleleri

Aşağıoba, Serik


Tibetan Bells is a 1972 album by Henry Wolff and Nancy Hennings.  It was the first recording to use Tibetan bells and singing bowls, and helped establish some of the fundamentals of new-age music.

Track listing
"Khumbu Ice-Fall"  performed by Wolff /  Hennings – 2:23
"Rainbow Light"  performed by Wolff /  Hennings – 1:22
"White Light"  performed by Wolff /  Hennings – 2:15
"From the Roof of the World You Can See..."  performed by Wolff / Hennings  – 1:18
"From the Roof of the World You Can See..."  performed by Wolff / Hennings  – 0:39
"From the Roof of the World You Can See..."  performed by Wolff / Hennings  – 2:36
"Wrathful Deity/Clear Light/A Choir of..."  performed by Wolff /  Hennings – 24:21

References

1971 albums
New-age albums

Tibetan Bells (album)


La Comuna 2, también llamada Noroccidental de Tunja concentra una importante zona residencial, la UPTC, la estación de ferrocarril del Norte y el Parque Recreacional del Norte.

Límites
Norte: Calle 60: Comuna 1
Sur: Diagonal 38 vía Panamericana: Comuna 4, Comuna 5
Este: Avenida Central del Norte  Comuna 3
Oeste: Río La Vega (Doña Limbania), Carrera 16C (Barrios San Rafael y Altos de San Diego) y Carrera 13 con el municipio de Motavita

Geografía
La comuna se encuentra en la planicie nordeste, atravesada por el río La Vega, en el valle alto del río Chicamocha al igual que la colina del Roble.

División administrativa

Algunos de los barrios son:

Sitios de interés

 El Pozo de Hunzahua, también llamado pozo de Donato : Vestigios Arqueológicos de la cultura precolombina Chibcha.
 Museo Antropológico de Tunja – UPTC
 Museo de Historia Natural
 Herbario Uptc: Conserva ejemplares únicos de especies nativas americanas
 Campus Central de la UPTC
 Monumento a la Raza, Glorieta Norte
 Antiguo edificio Estación Norte del ferrocarril
 Centro Comercial la Sexta
 Parque Recreacional del Norte

Referencias

Véase también
 Comunas de Colombia

2

Comuna 2 (Tunja)


Bombus neoboreus er tegund af humlum, ættuð frá Alaska og NV-Kanada.

Lýsing
Hún er gul með svarta rönd milli vængja, og yfirleitt með aðra mjóa aftarlega á afturbol og með rauðgulan enda, en liturinn er nokkuð breytilegur. Tungan löng.

Tilvísanir

Hunangsflugur

Bombus neoboreus


Isla Busuanga es la isla más grande de las Calamianes en la Provincia de Paragua, en Filipinas. Busuanga es, de hecho, la segunda isla más grande de la provincia después de Palawan propiamente dicha. La isla está situada a medio camino entre las islas de Mindoro y Palawan, con el Mar del Sur de China en el oeste y el Mar de Sulu al sureste. Al sur de la isla están las otras dos islas principales del Grupo Calamian: Culión y la Isla Corón.

El tercio occidental de la isla está en el municipio de Busuanga y los dos tercios orientales pertenecen a la municipalidad de Corón.

Véase también
 Geografía de Filipinas
 Geografía de Asia

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Filipinas

Isla Busuanga


Frank Joseph Guarini (* 20. August 1924 in Jersey City, New Jersey) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1979 und 1993 vertrat er den Bundesstaat New Jersey im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Frank Guarini besuchte bis 1942 die Lincoln High School. Danach wurde er an der Columbia University zum Marine-Offizier ausgebildet. In den Endphase des Zweiten Weltkrieges diente er in der United States Navy an Bord der USS Mount McKinley. Danach setzte er seine Ausbildung bis 1947 mit einem Studium am Dartmouth College in Hanover (New Hampshire) fort. Nach einem anschließenden Jurastudium an verschiedenen Universitäten und seiner 1951 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Jersey City in diesem Beruf zu arbeiten. Gleichzeitig schlug er als Mitglied der Demokratischen Partei eine politische Laufbahn ein. Zwischen 1965 und 1972 gehörte er dem Senat von New Jersey an.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1978 wurde Guarini im 14. Wahlbezirk von New Jersey in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 3. Januar 1979 die Nachfolge von Joseph A. LeFante antrat. Nach sechs Wiederwahlen konnte er bis zum 3. Januar 1993 sieben Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Im Jahr 1992 wurde sein Distrikt aufgelöst. Er verzichtete auf eine Kandidatur in einem anderen Bezirk und schied am 3. Januar 1993 aus dem Kongress aus. Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus zog sich Guarini aus der Politik zurück.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für New Jersey
Mitglied des Senats von New Jersey
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1924
Mann

Frank Joseph Guarini


Giovanni Bodeo da Stapelio, o da Stapel (Ámsterdam, 1602-1636, ibíd.),,) fue un botánico neerlandés, conocido por sus comentarios, dibujos y ampliación, realizada hacia el año 1200, de la versión latina de la obra Historia plantarum de Teofrasto. La obra de Teofrasto siguió siendo referencia obligada para los botánicos de occidente, durante la Edad Media. Esta versión latina tiene 1.200 páginas (más una cincuentena de ilustraciones en blanco y negro, fuera de texto). Los dibujos, de las plantas y sus partes, son muy esquemáticos pero muy fieles a la realidad. En el curso de los comentarios, Stapelio aprovecha para alargar las explicaciones ya bastante amplias de Teofrasto e ilustrar de manera casi enciclopédica las diversas especies botánicas y sus aplicaciones como, por ejemplo, desde los diversos tipos de fruto, en las plantas alimenticias, la producción de bálsamo, la descripción de las plantas cultivadas y espontáneas, el paralelismo entre especies, la cosecha de la canela, y como hacer carbón vegetal de los árboles.

Véase también
 Historia de la botánica

Referencias

Botánicos de los Países Bajos del siglo XVII
Botánicos prelinneanos
Científicos de Italia del siglo XVII
Nacidos en Ámsterdam

Giovanni Bodeo da Stapelio


Vaira Vike Freiberga (d. 1 Aralık 1937, Riga), 1999'dan 2007'ye kadar Letonya cumhurbaşkanıdır.

Yaşamı
II. Dünya Savaşı'nda ailesi ile iltica etmişler ve 1944'ten itibaren Almanya, Fas ve Kanada yaşamaya başlamışlardır. Öğrenimini Fas'ta Darouat ve ardından kızlar için olan Kazablanka'daki Mers-Sultan lisesinde tamamlamıştır.

17 yaşında, ailesiyle beraber Kanada'ya göçmüşlerdir. Orada bankada çalışmaya başlamıştır yüksek öğreniminden önce, Toronto Üniversitesi'nden mezun olup McGill Üniversitesi'nde psikoloji üzerine doktorasını vermiştir (1965).

Mesleki kariyeri
1965'ten 1998'e kadar Montréal Üniversitesi'nde psikoloji profesörü olarak görev aldı.Kanada Bilim Konseyi'nde Başkan yardımcısı oldu. Leton Geleneksel Edebiyatı ve Kültürü üzerine 9 tane kitap yazdı ve röportajlar yaptı.

Marcel-Vincent ödülünü (1992) ve Killam Bursunu aldı (1993).

1998'de, Letonya Enstitüsü'nü yönetmek için Letonya'ya döndü.

Cumhurbaşkanlığı görevi
Bir sene sonra 1999 Haziranı'nda Letonya cumhurbaşkanı oldu ancak ilk turda aday değildi ve Letonya Parlamentosu ilk turda cumhurbaşkanını seçemedi. Böylece Vaira Freiberga uzlaşma ile aday seçildi, çok saygı gördü 2003 yılındaki seçimlerde 88 oyla tekrar cumhurbaşkanı seçildi ve Letonya'da çok popüler oldu. Letonların sempatisi % 70'lerden % 85'lere kadar çıktı, dışişlerinde çok aktif rol oynadı ve Letonya'nın gelişmesinde büyük bir çaba harcayıp Letonya NATO'ya ve 2004'te de AB'ye üye oldu. 7 Temmuz 2007 yılına kadar sürdürdüğü cumhurbaşkanlığı görevini Valdis Zatlers'e devretti.

Özel hayatı
Vaira Vike Freiberga evlendi Quebec Üniversitesi'ndeki bilgisayar öğretmeni Imants Freibergs ve iki tane çocukları oldu; Karlis ve Indra.

Kaynakça

|-

1937 doğumlular
Letonya devlet başkanları
Kadın siyasetçiler
Yaşayan insanlar
Kadın devlet başkanları

Vaira Vīķe-Freiberga