The Prisoner es una miniserie de 2009 basada en la serie de televisión de los años 1960, The Prisoner, sobre un hombre que despierta en un misterioso y pintoresco pueblo de donde no puede escapar y se pregunta quien lo creó y por qué. La miniserie fue coproducida por la cadena estadounidense AMC y la británica ITV.

Trama
La serie comienza cuando un hombre sin identificar despierta en un desierto y se encuentra a sí mismo en medio de una persecución: unos misteriosos guardias persiguen a un anciano entre las rocas. El anciano muere poco después, pero antes le pasa un mensaje al hombre: "Diles que escapé".

Recorriendo el desierto, el hombre llega a una enigmática comunidad, cuyos residentes le informan que simplemente se llama "The Village" (El pueblo). Cada una de las personas con las que se encuentra es conocida solo por un número, descubre que a él se lo conoce como "6", y no tienen conocimiento o recuerdos del mundo exterior.

El mismo 6 es incapaz de recordar su nombre real, o su vida antes de llegar a the Village, solamente fragmentos de recuerdos de la ciudad de Nueva York y una mujer misteriosa que conoció en una cena y llevó a su casa. Mientras tanto, pronto se enfrenta en una lucha de intereses contra "2", el líder de la comunidad, quien hace todo lo posible para que 6 se adapte a la vida en el pueblo. 6, sin embargo, intenta ubicar a los "soñadores", residentes de Village que, al igual que él, han estado teniendo inquietudes y recuerdos de sus vidas fuera del pueblo. Sobre la marcha, conoce a 147, un taxista del pueblo; 313, una doctora con quien 6 desarrolla una conexión romántica pero que tiene sus propios secretos; y 11-12, el hijo de 2, que comienza a cuestionarse la realidad de The Village.

Cada episodio de la miniserie comparte su título con un episodio de la serie original.

Reparto

Protagonistas
 Ian McKellen como 2 / Curtis.
 James Caviezel como 6 / Michael.
 Ruth Wilson como 313 / Sarah.
 Jamie Campbell Bower como 11-12.
 Hayley Atwell como 4-15 / Lucy.
 Rachael Blake como M2.
 Lennie James como 147.
 Renate Stuurman como 21-16.

Invitados
 John Whitely como 93 – Episodio 1, "Arrival".
 Jessica Haines como 554 – Episodio 1, "Arrival".
 David Butler como 37927 / The Access Man – Episodio 1, "Arrival" y Episodio 5, "Schizoid".
 Jeffrey R. Smith como 16 – Episodio 2, "Harmony".
 James Cunigham como 70 & Shadow 70 – Episodio 2, "Harmony".
 Leila Henriques como The Winking Woman – Episodio 2, "Harmony".
 Vincent Regan como 909 – Episodio 3, "Anvil".
 Warrick Grier como 1955 – Episodio 3, "Anvil".
 Lauren Dasnev como 1100 – Episodio 3, "Anvil".
 Sara Stewart como 1894 – Episodio 4, "Darling".

Antecedentes
Una adaptación de la serie original había estado en desarrollo, de una u otra forma, desde el año 2005. La serie fue estrenada el 15 de noviembre de 2009 como una miniserie en el canal de cable estadounidense AMC en cooperación con el canal británico ITV. La miniserie, de seis capítulos, fue estrenada en el Reino Unido el 17 de abril de 2010.

Producción
La producción de The Prisoner empezó en junio de 2008. El rodaje de "The Village" se llevó a cabo en Swakopmund, Namibia. Los datos de la producción están disponibles en un diario.

Después de 18 semanas de filmaciones, el rodaje finalizó el 12 de diciembre de 2008. AMC transmitió los 17 episodios de la serie original antes de la adaptación.

Según la viuda de Patrick McGoohan, los productores de la nueva serie querían que McGoohan participara. "Querían que Patrick tuviese algún papel, pero él no quiso estar involucrado. Ya lo había hecho", dijo en una entrevista poco después del fallecimiento de McGoohan. Sin embargo esto se contradijo con las declaraciones de Ian McKellen en una entrevista en noviembre de 2009 para la revista SFX, donde dijo: "Le ofrecieron estar en el primer episodio, había un papel donde encajaba muy irónicamente, pero aparentemente dijo que no quería hacerlo a menos que le ofrecieran el papel del número 2".

La miniserie fue promocionada en el ComicCon de San Diego de 2008 con un aeroplano que escribió en el cielo la frase "Seek the Six" (busca al seis). Aunque en un principio la frase iba a ser un eslogan, no se hizo referencia a ella en la serie.

En el ComicCon de 2009 se realizó otro evento promocional para la miniserie, incluyó un tráiler de nueve minutos con spoilers y un panel de discusión con los actores y el equipo, durante el cual el productor Trevor Hopkins confirmó que había invitado a McGoohan para hacer el papel del anciano que se encuentra con el personaje de Caviezel el principio del primer episodio. Ese hecho fue sugerido por una chaqueta utilizada por el anciano, el mismo estilo de chaqueta usada por el número 6 en la serie original. McGoohan no aceptó ese papel, pero sugirió que podría interpretar al número 2.

Recibimiento
La transmisión de la miniserie recibió respuesta mixtas, consiguiendo un 46 sobre 100 en Metacritic. En Entertainment Weekly, el crítico Ken Tucker escribió: "Le falta el ingenio y la garra de la Prisoner original", y concluyó: "Está ensimismada al punto de la incoherencia". El crítico Tim Goodman de San Francisco Chronicle escribió: "The Prisoner no es convincente. Da demasiadas vueltas. Sus rarezas no son interesantes, su manera poco ortodoxa de narración no es lo suficientemente especial".

Sin embargo Alessandra Stanley de The New York Times comentó: "Esta versión de The Prisoner no es un adaptación, es una inteligente y simpática reinterpretanción de Bill Gallagher, quien adaptó el guion a los gustos y sensibilidades contemporáneas, en particular, una fatiga posmoderna con ideaología y grandes ideas". Concluyó diciendo: "La adaptación del siglo XXI solo elogia a la condición humana, y en su lugar explora la lucha de poder entre dos seres humanos. Es poco probable que sea duradera, pero la nueva serie todavía logra ser emocionante". Además recibió comentarios positivos en la crítica de Radio Times y en la de The Guardian, donde Sam Wallaston la describió como "un triunfo con algo de The Truman Show" con "una tensión y una claustrofobia que crece en ti, haciendo que mires en tu propia psiquis".

Premios

Referencias

Enlaces externos

 The Prisoner en AMCTV.com

Series de televisión de AMC
Series de televisión iniciadas en 2009
Series de televisión finalizadas en 2009
Series de televisión de Estados Unidos de los años 2000
Series de televisión de ciencia ficción de Estados Unidos
Miniseries de ciencia ficción

The Prisoner (miniserie de 2009)


Margaret Anne Jackson   (born 17 March 1953) is an Australian corporate executive. She was the Chairwoman of Qantas Airways from 2000 to 2007.

Early life and education
Jackson was born in Warragul, Victoria, and studied at Warragul High School. She graduated with a Bachelor of Economics degree from Monash University and a MBA from the University of Melbourne.

Career

Jackson was the chairman of Qantas from 2000 to 2007 and was the first woman to become chairman of a top-50 publicly listed company in Australia. She had been a director of Qantas since 1992, her other directorships include the ANZ since 1994 and Billabong.

Jackson is a former partner of accounting firm KPMG and has worked for accounting firms BDO Nelson Parkhill and Pricewaterhouse (now PricewaterhouseCoopers).

She is a chartered accountant and a fellow of the Institute of Chartered Accountants in Australia.

Qantas takeover bid
In early May 2007, Jackson faced mounting pressure to resign from the board of Qantas after the dramatic last-minute failure of the Qantas takeover bid by Airline Partners Australia. After the bid failed, she faced criticism that she had undervalued the airline, was reluctant to release upgraded profit forecasts and did not act in the best interests of the majority of shareholders.
Jackson was one of the most outspoken supporters of the takeover bid and, when asked of the ramifications of the bid failing, she famously stated, "If anyone thinks this will happen without affecting the (share) price then they have a mental problem with how the market works." This was interpreted by some observers as an insult to shareholders and evidence that Jackson was actively lobbying for the takeover consortium.

On 17 May 2007, Jackson informed the Qantas board that she would "retire from the board when her term ends at this year's AGM", due to be held in November of that year. The board put its support behind Jackson's decision to stay on until then because it ensured "continuity and stability" was maintained in the company.

John Howard, then the Australian prime minister, described Jackson's retirement decision as "a matter for her" and made no direct comment, but expressed his support and confidence in her. Following the collapse of the Qantas sale bid, number of highly respected businesspeople and personalities spoke out in support of Jackson including Sir Rod Eddington (Former Chief Executive Officer of British Airways) and former Victorian Premier Jeff Kennett.

As Qantas's business performance has deteriorated, and with it the company's stock price, opinions on Jackson and her support of the sale bid have shifted. By May 2008, the share price had fallen by over 40 per cent since the takeover period with the bid price sitting at a 33-per-cent premium. Many media commentators such as Jennifer Hewett have suggested Jackson had been correct in her assertions that the takeover offer was a good deal for shareholders. The increasing difficulties surrounding Qantas seen in 2013 and 2014 led to further public comments by commentators in support of Jackson's actions and comments surrounding the proposed Qantas sale – "Meanwhile, former Qantas chair Margaret Jackson will no doubt muse on that $5.40 a share offer which was rejected just before the GFC. She was right, anyone who didn't accept was mad."

Honours and awards

 Companion of the Order of Australia (AC), 9 June 2003 For service to business in diverse and leading Australian corporations and to the community in the area of support for medical research, the arts and education

References

External links
Margaret Jackson bio – Qantas Board of Directors
Monash University, Prominent alumni
Margaret Jackson Lecture at Australian National University

|-

1953 births
Living people
Companions of the Order of Australia
Businesspeople in aviation
Australian corporate directors
Qantas people
Australian accountants
Australian women accountants
University of Melbourne alumni
Monash University alumni
Women corporate directors
Australian women business executives
People from Warragul

Margaret Jackson (executive)


Ninni, çocukları büyüten kişilerin, çocukları uyutmak için belli bir ezgiyle söyledikleri manzum veya mensur sözler. Ninniler, çocuk edebiyatına malzeme olacak halk kültürü ürünlerindendir. Aynı zamanda ninniler, çocuğun uzun ömürlü olması, nasibinin bol olması, nazar ve hastalıklardan korunması, bebeğin ağlamaması, uslu olması, çabuk büyümesi, gelin ya da damat olması çocuğun gelecekte mutlu olması gibi dilekleri içeren doğaçlama söyleyişlerdir. Ninnilerde yerel öğeler, gelenek ve görenekler, tarihî ve toplumsal pek çok konu bulunmaktadır.
Diğer bir tanımı: Annelerin veya diğer yakınların genellikle bebeği uyuturken bazen de onu sevip oyalarken, kendilerine has ezgi ile söyledikleri, çoğu kez söyleyenin çocuk hakkında dilek ve umutlarını yansıtan, ayrıca çocuğun ve söyleyenin o andaki durumlarını yansıtan, genellikle dörtlüklerden oluşan, başlarında ve sonlarında ahengi tamamlayan, dolgu ve klişe sözler ihtiva eden halk edebiyatı mahsulleridir.
Genel anlamıyla ninniler, annelerin veya diğer yakınların genellikle bebeği uyuturken bazen de onu sevip oyalarken, kendilerine has ezgi ile söyledikleri, çoğu kez söyleyenin çocuk hakkında dilek ve umutlarını yansıtan, ayrıca çocuğun ve söyleyenin o andaki durumlarını yansıtan, genellikle dörtlüklerden oluşan, başlarında ve sonlarında ahengi tamamlayan, dolgu ve klişe sözler ihtiva eden halk edebiyatı mahsulleridir.
Ninniler, sade bir dille ezgili olarak söylenen şiirlerdir. Söyleyeni belli olmayan bu ürünlerin neredeyse tamamı kadınlar tarafından üretilmiştir. Hem yaşanan önemli olaylar hem de annenin ninni söyleme anında fiziksel durumu ve buna bağlı duygusal durumu ninninin konusunu, işlevini ve yapısını belirlemektedir. Sözlü kültür ortamında ve geleneksel aile yapısı çerçevesinde yer alan kadının içinde bulunduğu sosyal ve fiziksel mekânlar, annenin söylediği ninnileri etkilemektedir. Sözlü gelenekte uzun yıllar içerisinde ortaya çıkan ve aktarılan ninniler, annenin kendi çevresini algıladığı şekilde biçimlenmektedir. Ninniler; anne ile çocuğun ahengini, birliğini, yakınlığını ve uyumunu sağlayan, tarih boyunca hemen her toplumda var olmuş müzik değeri taşıyan edebi örnektir. Ninniler, çok yönlü işleve sahip oldukları için konuları da çeşitlilik göstermektedir. Ninnilerin konusu bebek veya çocukla, çocuğun yakınlarıyla, evde bulunan kişilerle, o anda evde oluşan durumlarla veya olaylarla ilgili olabilmektedir.
Ninnilerin kültür aktarımında önemli rolleri vardır. Bu roller hem toplumsal yaşamın süreğenliğinin sağlanmasında hem de çocukların bireysel gelişimleri anlamında da önemli etkilere sahiptir. Ninniler, topluma ait değerlerin de nesilden nesile aktarılmasını sağlamaktadır. Bir dili iyi öğrenebilmek ya da öğretebilmek için, o dille ortaya konan ve o dilin konuşulduğu topluma ait kültürü yansıtan eserlerden yararlanmak gerekmektedir. Türk aile yapısı, örf, âdet ve gelenekleri, dini inanış, yaşam şartları, aile içindeki ilişkiler, bebeğe duyulan sevgi ve daha pek çok şey ninniler aracılığıyla çocuklara aktarılmaktadır.
Bütün kültürlerde ninnilerin çocukları sakinleştirici etkisi bilinmektedir. Ancak çocuklar için ninnilerin daha farklı anlamları vardır. Ninniler, çocuklar için gözleri kapatmadan önce dinlenilen ve öğrenilen bir sestir. Yavaş ilerleyen ritmi, tekrarlayan yapısı ve duygusal sözleriyle çocukta stresi azaltmakta ve uykuyu kolaylaştırmaktadır. Bu nedenle çocuğun gelişimini olumlu yönde etkilemektedir.

Çocuklara yararları
Çocukluk döneminde çocuklara yakınları tarafından söylenen nitelikli ninniler çocukların bilişsel, dil, motor, sosyal-duygusal gelişim alanlarında etkili olmaktadır. Ninniler sayesinde çocuklarda beynin çeşitli bölümleri harekete geçmekte ve ninniler beyin gelişimini hızlandırmaktadır. Aynı zamanda ninniler, çocuğun ailesine ve sosyal çevresine olan uyumunu kolaylaştırmakta, okul başarısına katkıda bulunmaktadır. Çocukta dil becerilerinin alt yapısını hazırlamakta ve hızlı gelişmesine katkı sağlayarak ileride bireylerle iletişim kurmasını kolaylaştırmaktadır. Bu durumda çocuğun bağımsız, yeterli ve kendine güvenen bir birey olmasına katkı sağlamaktadır. Ninniler, gerek formal gerekse informal yolla çocuklara verilmesi gereken beceri, kavram veya olayları öğretmede bir araç olarak kullanılmakta ve çocukların gelişim hızlarına göre gelişmelerine olanak tanımaktadır. Böylece çocuklar, daha fazla keşfetme ve öğrenme için fırsat yakalamaktadır. Bu açıdan çocukların eğitiminde önemli rol oynayan eğitimcilerin ve anne-babaların bu konuda bilinçli ve hassas davranış göstermeleri gerekmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
Ninnilerle Diller Türkçe, İtalyanca, Yunanca, Romence, Çekçe,Danca ve İngilizce ninnilerle ilgili bir projenin ürünü olan site. Avrupa Birliği tarafından desteklenmektedir.
Viki Ninniler Türkçe dahil, bütün Avrupa dillerinden ninnnileri bulabileceğiniz ve kendi ninnilerinizi de paylaşabileceğiniz bir site.
Ninnici.com Dünya'da farklı ülkelerde çocukların nasıl uyutulduğunu bulabileceğiniz, isminize özel ninnileri bulabileceğiniz  bir site.

Anonim halk edebiyatı

Ninni


Storytel Sweden AB er en svensk virksomhed, der tilbyder streaming af lydbøger og e-bøger online fra sit eget samt andre forlag, på tablet, smartphone og pc.

Historie
Storytel blev grundlagt i 2005 af Jonas Tellander (CEO) og Jon Hauksson (systemarkitekt og chefudvikler) under navnet Bokilur. Først i 2007 ændredes navnet til Storytel for at gøre tjenesten klar til en international udvidelse.

I 2009 deltog den ene stifter Jonas Tellander i den svenske udgave af Løvens Hule (Draknästet). Her rejste han en investering på 1,5 millioner svenske kroner fra dragen Richard Båge imod en andel på 13% af virksomheden.

Siden investeringen har Storytel opkøbt flere konkurrenter og forlag. I 2013 udvidede Storytel til Danmark og Holland, og året efter introducerede Storytel e-bøger på deres platform, så brugerne nu både kan lytte til og læse bøger. I 2014 gik virksomheden også ind på det norske marked.

Opkøb
I 2013 opkøbte Storytel lydbogsforlagene Storyside og Earbooks og påbegyndte produktion af mere originalt indhold. I 2015 fusionerede Storytel med forlaget Massolit og blev børsnoteret. I 2016 foretog Storytel to store opkøb, først af den danske bogtjeneste Mofibo og derefter af et af Sveriges største forlag, Norstedts förlagsgrupp.

Noter

Eksterne henvisninger

Forlag fra Sverige
Softwarevirksomheder fra Sverige

Storytel


L'article qui suit liste les pays du monde par population, en 1800. Les chiffres estimés datent du début de l'année 1800 et les chiffres exacts de la population concernent les pays qui ont organisé un recensement en l'an 1800. La majeure partie de ces chiffres provient de l'ouvrage Two Thousand Years of Economic Statistics, volume 1, pages 21 à 24, qui couvre les chiffres de la population de l'année 1800 selon les États de l'époque actuelle. Avakov cite à son tour diverses sources, principalement Angus Maddison. Les sous-chiffres concernant l'Italie proviennent d'une autre source. D'autres chiffres proviennent du site Web de Jan Lahmeyer, lequel est lui-même basé sur une variété de sources.

Liste

Remarque
Les populations agrégées des différents États dépassent la population mondiale totale car certains d'entre eux existaient au sein de diverses entités. Par exemple, le royaume de Prusse et la monarchie des Habsbourg avaient des territoires qui faisaient également partie du Saint Empire romain germanique. Dans un autre cas, la province de Valachie était vassale du sultan ottoman, mais aussi tributaire de l'empire russe.

Notes

Références

 Kurt Wittauer. Bevolkerung der Erde (1958)
 Calendario atlante de Agostini, anno 99 (2003)
 The Columbia gazetteer of the world (1998)
 Britannica book of the year : world data (1997)

Articles connexes
 Liste des pays par population en 1700
 Liste des pays par population en 1907
 Liste des pays par population

1800
1800
Liste des pays par population par année

Liste des pays par population en 1800


Contemporary dance is a genre of dance performance that developed during the mid-twentieth century and has since grown to become one of the dominant genres for formally trained dancers throughout the world, with particularly strong popularity in the U.S. and Europe. Although originally informed by and borrowing from classical, modern, and jazz styles, it has come to incorporate elements from many styles of dance. Due to its technical similarities, it is often perceived to be closely related to modern dance, ballet, and other classical concert dance styles.

In terms of the focus of its technique, contemporary dance tends to combine the strong but controlled legwork of ballet with modern that stresses on torso. It also employs contract-release, floor work, fall and recovery, and improvisation characteristics of modern dance. Unpredictable changes in rhythm, speed, and direction are often used, as well. Additionally, contemporary dance sometimes incorporates elements of non-western dance cultures, such as elements from African dance including bent knees, or movements from the Japanese contemporary dance, Butoh.

History

Contemporary dance draws on both classical ballet and modern dance, whereas postmodern dance was a direct and opposite response to modern dance. Merce Cunningham is considered to be the first choreographer to "develop an independent attitude towards modern dance" and defy the ideas that were established by it. In 1944 Cunningham accompanied his dance with music by John Cage, who observed that Cunningham's dance "no longer relies on linear elements (...) nor does it rely on a movement towards and away from climax. As in abstract painting, it is assumed that an element (a movement, a sound, a change of light) is in and of itself expressive; what it communicates is in large part determined by the observer themselves." Cunningham formed the Merce Cunningham Dance Company in 1953 and went on to create more than one hundred and fifty works for the company, many of which have been performed internationally by ballet and modern dance companies.

Cunningham's key ideas
Cunningham's key ideas include-
 Contemporary dance does refuse the classical ballet's leg technique in favour of modern dance's stress on the torso
 Contemporary dance is not necessarily narrative form of art
 Choreography that appears disordered, but nevertheless relies on technique
 Unpredictable changes in rhythm, speed, and direction
 Multiple and simultaneous actions
 Suspension of perspective and symmetry in ballet scenic frame perspective such as front, center, and hierarchies
 Creative freedom
 Independence between dance and music
 Dance to be danced, not analyzed
 Innovative lighting, sets, and costumes in collaboration with Andy Warhol, Robert Rauschenberg, and Jasper Johns

Other pioneers of contemporary dance (the offspring of modern and postmodern) include Ruth St. Denis, Doris Humphrey, Mary Wigman, Pina Bausch, Francois Delsarte, Émile Jaques-Dalcroze, Paul Taylor, Rudolph von Laban, Loie Fuller, José Limón and Marie Rambert.

Choreographer's role
There is usually a choreographer who makes the creative decisions and decides whether the piece is an abstract or a narrative one. Dancers are selected based on their skill and training. The choreography is determined based on its relation to the music or sounds that is danced to. The role of music in contemporary dance is different from in other genres because it can serve as a backdrop to the piece. The choreographer has control over the costumes and their aesthetic value for the overall composition of the performance and also in regards to how they influence dancers' movements.

Dance technique

Dance techniques and movement philosophies employed in contemporary dance may include Contemporary ballet, Dance improvisation, Interpretive dance, Lyrical dance, Modern dance styles from United States such as Graham technique, Humphrey-Weidman technique and Horton technique, Modern dance of Europe Bartenieff Fundamentals and the dance technique of Isadora Duncan (also see Free dance).

Contemporary dancers train using contemporary dance techniques as well as non-dance related practices such as Pilates, Yoga, the acting practice of Corporeal mime - Étienne Decroux technique and somatic practices such as Alexander technique, Feldenkrais Method, Sullivan Technique and Franklin-Methode, American contemporary techniques such as José Limón technique and Hawkins technique and Postmodern dance techniques such as Contact improvisation and Cunningham technique,  and Release technique.

Some well-known choreographers and creators of contemporary dance created schools and techniques of their own. Paul Taylor developed a dance technique called Taylor technique, which is now taught at modern dance schools like The Ailey School in New York City.

Dance and technology
Reflecting the situation in society at large, contemporary dance is increasingly incorporating overtly technological elements, and, in particular, robots. Robotics engineer/dancer Amy LaViers, for example, has incorporated cell phones in a contemporary dance piece calling attention to the issues surrounding our ever-increasing dependence on technology.

See also
 Modern dance
 Contemporary ballet
 London Contemporary Dance School
 Category: Contemporary dancers

References

External links

Contemporary-dance.org website

Contemporary dance


Augustin Katumba Mwanke (* 5. Oktober 1963 in Pweto, Ober-Katanga; † 12. Februar 2012 in Bukavu) war ein Politiker aus der Demokratischen Republik Kongo. Er war ein enger Berater von Joseph Kabila und bekleidete unterschiedliche Positionen. Das UN Panel of Experts bezeichnet ihn in einem Bericht an den Sicherheitsrat der Vereinten Nationen als einen der wichtigsten Personen bei der Plünderung der Bergbauressourcen der Demokratischen Republik Kongo.

Leben
Mwanke war von April 1998, nach dem Ende der Diktatur von Mobutu Sese Seko, bis April 2001 Gouverneur der Provinz Katanga. In der Folge sorgte er 1998 für die Übertragung des staatlichen Bergbauunternehmens Gécamines, das Konzessionen in Katanga besaß, an Ridgepointe Overseas, einem Unternehmen von Billy Rautenbach, einem Investor aus Simbabwe. Er unterstützte Kabila nach der Ermordung von dessen Vater 2001 und war in der Folgezeit in der Bergbauindustrie tätig. Im November 2002 musste er die Regierung verlassen. Im Juli 2003 ernannte ihn Kabila zum Generalsekretär der Übergangsregierung. 2002 bis 2004 war er Vorstandsmitglied in der Anvil Mining Ltd. Im Januar 2004 ernannte ihn Kabila zu einem Botschafter ("Roving Ambassador"). 2009 wurde sein Onkel Vorsitzender des staatlichen Bergbauunternehmens Gécamines. Bei den Wahlen 2011 wurde er als Abgeordneter von Pweto bestätigt.

Mwanke kam am 12. Februar 2012 bei einem Unfall mit einer Gulfstream IV ums Leben, als das Flugzeug über die Landebahn am Flughafen von Bukavu hinaus schoss. Mit ihm starben der Pilot und der Kopilot sowie zwei Personen am Boden. Der Präsidentenberater, Marcellin Cishambo, Finanzminister Matata Ponyo und Chefdiplomat Antoine Ghonda überlebten schwerverletzt. Auch an Bord waren der Geschäftsmann Bertrand Bisengimana und der Vizechef der Schuldenverwaltungsbehörde Ogedep, Oscar Gema.

Einzelnachweise

Politiker (Demokratische Republik Kongo)
Kongolese (Demokratische Republik Kongo)
Geboren 1963
Gestorben 2012
Mann

Augustin Katumba Mwanke


A teoria de direitos da natureza ou direitos da Terra é uma teoria legal e jurisprudencial que descreve os direitos inerentes como associados a ecossistemas e espécies, semelhante ao conceito de direitos humanos fundamentais. O conceito de direitos da natureza desafia as leis do século XX, geralmente fundamentadas em um quadro da natureza como "recurso" a ser possuído. Os proponentes argumentam que as leis fundamentadas nos direitos da natureza direcionam a humanidade a agir de forma adequada e consistente com a ciência moderna baseada em sistemas, o que demonstra que os humanos e o mundo natural estão fundamentalmente interconectados.

Os defensores dos direitos da natureza argumentam que, assim como direitos humanos têm sido cada vez mais reconhecidos na lei, os direitos da natureza devem ser reconhecidos e incorporados à ética e às leis humanas.  Essa afirmação é sustentada por duas linhas de raciocínio: que a mesma ética que justifica os direitos humanos também justifica os direitos da natureza, e que a própria sobrevivência dos humanos depende de ecossistemas saudáveis.

Em junho de 2021 existiam leis de direitos da natureza em nível local e nacional em pelo menos 39 países, incluindo dezenas de cidades e condados nos Estados Unidos. Eles assumem a forma de disposições constitucionais, acordos de tratados, estatutos, decretos locais e decisões judiciais. Uma disposição constitucional estadual está sendo buscada na Flórida.

Princípios básicos
Os defensores dos direitos da natureza argumentam que, assim como os direitos humanos têm sido cada vez mais reconhecidos na lei, os direitos da natureza devem ser reconhecidos e incorporados à ética e às leis humanas.  Essa afirmação é sustentada por duas linhas de raciocínio: que a mesma ética que justifica os direitos humanos, também justifica os direitos da natureza, e que a própria sobrevivência dos humanos depende de ecossistemas saudáveis.

Argumenta-se que se os direitos humanos inerentes surgem da existência humana, também logicamente os direitos inerentes do mundo natural surgem da própria existência do mundo natural.  Os direitos humanos e os deveres associados para proteger esses direitos se expandiram ao longo do tempo.  Mais notavelmente, a adoção, em 1948, pelas Nações Unidas, da Declaração Universal dos Direitos Humanos (DUDH), que formalizou o reconhecimento de amplas categorias de direitos humanos inalienáveis. Os redatores da DUDH declararam sua crença de que o conceito de direitos humanos fundamentais surgiu não da "decisão de um poder mundano, mas do fato de existir".

Alguns estudiosos argumentaram que, dado que os direitos humanos básicos emanam da própria existência humana, os direitos da natureza também surgem da existência semelhante da natureza e, portanto, os sistemas jurídicos humanos devem continuar a se expandir para reconhecer os direitos da natureza.

Alguns proponentes notáveis dessa abordagem incluem o historiador cultural dos EUA Thomas Berry, o advogado sul-africano Cormac Cullinan, a física indiana e defensora eco-social Vandana Shiva e o professor de direito canadense e Relator Especial da ONU para Direitos Humanos e Meio Ambiente David R. Boyd.

Thomas Berry introduziu um conceito de filosofia e ética do direito chamado jurisprudência da Terra que identifica as leis da Terra como primárias e raciocina que tudo tem um direito intrínseco de ser e evoluir. A Jurisprudência da Terra tem sido cada vez mais reconhecida e promovida em todo o mundo por estudiosos do direito, as Nações Unidas, legisladores, filósofos, economistas ecóogos e outros especialistas como base para a governança centrada na Terra, incluindo leis e sistemas econômicos que protegem os direitos fundamentais da natureza.

O apoio aos direitos da natureza também é apoiado pelo argumento utilitarista de que a humanidade só pode prosperar a longo prazo aceitando a coexistência integrada dos humanos com o mundo natural. Berry observou que o conceito de bem-estar humano derivado de sistemas naturais sem direito fundamental de existir é inerentemente ilógico, e que, protegendo os direitos da natureza, os humanos promovem seu próprio interesse.

O conceito jurídico e filosófico dos direitos da natureza oferece uma mudança de um tratamento da natureza como recurso para a natureza como um parceiro interconectado. Essa escola de pensamento visa seguir o mesmo caminho que os movimentos de direitos humanos seguiram, onde a princípio o reconhecimento dos direitos dos sem direitos parecia "impensável", mas depois amadureceu em uma visão de mundo amplamente defendida.

Christopher Stone, professor de direito da Universidade do Sul da Califórnia, escreveu extensivamente sobre este tópico em seu ensaio seminal, "Should Trees Have Standing", citado por uma discordância da Suprema Corte dos EUA em Sierra Club v. Morton pela posição de que "as questões ambientais devem ser propostas pela própria [natureza]".  Conforme descrito por Stone e outros, os direitos humanos foram cada vez mais "encontrados" ao longo do tempo e declarados "auto-evidentes", como na Declaração de Independência dos EUA, mesmo onde essencialmente não existente na lei. Os sucessos dos movimentos de direitos humanos passados e atuais fornecem lições para o movimento atual de ampliar o círculo da comunidade da Terra para incluir sistemas naturais e populações de espécies como entidades detentoras de direitos.

Referências

Direito
Natureza
Justiça ambiental

Direitos da natureza


The Duchy of Grand Fenwick is a tiny fictional country created by Leonard Wibberley in a series of comedic novels beginning with The Mouse That Roared (1955), which was made into a 1959 film.

In the novels, Wibberley goes beyond the merely comic, placing the tiny nation (15 square miles/39 square kilometres) in absurd situations so as to comment satirically on contemporary politics and events.

History and topography
The Duchy of Grand Fenwick is described as no more than five miles (8 km) long and three miles (5 km) wide and lies in a fold in the Northern Alps. The imaginary country features three valleys, a river, and a mountain with an elevation of .

The Duchy, ruled by the Duchess Gloriana XII, is described as bordering Switzerland and France in the Alps. Internal evidence points to the Duchy being in the Franche-Comté region in eastern France, near (or on top of) Les Gras.

On the northern slopes are  of vineyards. The hillsides where the ground is less fertile support flocks of sheep that provide meat, dairy products, and wool.

Most of the inhabitants live in the City of Fenwick, which is clustered around Fenwick Castle, the seat of government. The city of Fenwick is also home to the only bar/inn/restaurant in the country, the Gray Goose Pub.

About 2 miles (3 km) from the City of Fenwick is a  Forest Preserve that features a 20-foot (6.1 m) waterfall and attracts many birds that the nation claims as its own native birds. There is a tiny monastery on the border of the forest which also houses the school.

The Duchy takes its name from its founder, the English knight Sir Roger Fenwick who, while employed by France, settled there with his followers in 1370. Thanks to Sir Roger, the national language is English.

It retains a pre-industrial economy, based almost entirely on clipping wool and pressing Pinot Grand Fenwick wine. However, in the fourth book of the Mouse series, there are two cars in Grand Fenwick, a 1947 Daimler belonging to the Duchess Gloriana, and the other, a 1927 Rolls-Royce Silver Ghost, belonging to the Count of Mountjoy. There is only one petrol station, which is also the bicycle shop. Aside from these examples, there is no modern technology in the Duchy. The Duchy has a postal service, although mail going outside the Duchy has to be sent to Monaco.

Government
The Duchy of Grand Fenwick is a monarchy led by the Duchess Gloriana XII. In the novel The Mouse That Roared, she is a young woman of twenty-two, and marries Tully Bascomb. In The Mouse on the Moon and The Mouse on Wall Street, she is in her mid-thirties. In The Mouse That Saved the West, she is forty-two, and Tully has been dead for some time.  In the 1959 film version, she is a parody of Queen Victoria who is still wearing mourning for her husband, Prince Louis of Bosnia-Herzegovina, who has been "missing" from a tiger hunt for 27 years. In the film, she thinks the President of the United States is Calvin Coolidge, and she owns the only motorcar in the Duchy–a 1920s' hand-cranked model. This is not so in the original books. It is not known whether she has any children.

The lower House of the Duchy's Parliament, The Council of Freemen, is democratically elected. In "The Mouse on Wall Street" an upper House of Parliament, akin to the House of Lords in the United Kingdom, is mentioned to exist.

The nation has two political parties, the Dilutionists (or Her Grace's Loyal Opposition), led by David Bentner, and the Anti-Dilutionists, led by Count Mountjoy, the Prime Minister. The names of the parties reflect their positions on whether to dilute the wine exports of the Duchy. The positions of leadership are hereditary. In "The Mouse on Wall Street", the Dilutionists are also referred to as the Labor Party.

National flag
A double-headed eagle saying "Aye" from one beak and "Nay" from another. Sir Roger recorded that he only learned three things in his two years at Oxford University:
 That "Aye" might be turned into "Nay" and vice versa if a sufficient quantity of wordage was applied to the matter.
 In any argument the victor is always right.
 Though the pen is mightier than the sword, the sword speaks louder and stronger at any given moment.

Defence forces
The Grand Fenwick Expeditionary Force consists of 20 bowmen selected from 700 in the Duchy and three men-at-arms selected from 20 who have the right to carry spear and mace.  They are clad in mail and armed with longbows. They are led by Forester Tully Bascomb, appointed High Constable, and Serjeant-at-Arms Will Buckley (who had World War II experience with the British Army).

In Beware of the Mouse it is stated that Grand Fenwick's constitution is amended to state that no weapon more modern than the longbow will be used by the nation's army.  The longbow is a vital part of the country's history, its borders originally determined by the distance a platoon of bowmen could shoot in each direction.  (In real life at the time, the extent of a country's territorial waters were defined by the three-mile limit, which is traditionally thought to be based on the effective range of a cannon fired from coastal land toward the sea.)

In the film The Mouse on the Moon, Grand Fenwick is shown to have a small military force dressed similar to the Brigade of Guards and armed with rifles.

The novels
In The Mouse That Roared (1955), the Duchy seeks to stop American counterfeiting of Pinot Grand Fenwick. Grand Fenwick's formal protests are ignored by U.S. State Department employees, who think the documents are pranks.  Grand Fenwick then plans an attack on the United States, certain this will lead to immediate defeat followed by generous American aid. The Grand Fenwick Expeditionary Force lands when the streets of New York are deserted during a nuclear attack drill. Ultimately, they take prisoners and return to Grand Fenwick. One captive is the inventor of the Q-bomb, and the Duchy finds itself the possessor of the only working model of this devastating weapon. Grand Fenwick forms an alliance of small nations, the Tiny Twenty, and uses its control of the bomb to obtain world peace.

Beware of the Mouse (1958) is set in the Middle Ages and explains the historical origin of Grand Fenwick.

In The Mouse on the Moon (1962), Grand Fenwick beats the U.S. and the Soviet Union in a space race by using a new rocket fuel, the secret ingredient for which is found in a "premier grand cru" crop of Pinot Grand Fenwick.

In The Mouse on Wall Street (1969), the Duchy disrupts the world's finances. In an attempt to dispose of a sizable royalty payment from an American chewing gum company by investing it in failing companies, Duchess Gloriana finds she has the Midas touch for the stock market, and in a flurry of rumor and assumption, the Duchy becomes a financial superpower.

In The Mouse that Saved the West (1981),  it is discovered that the Duchy is sitting on the largest oil deposit in the world.

Other appearances
A 1966 television pilot featuring Sid Caesar in the same roles Peter Sellers performed in the movie (namely the head of state Duchess Gloriana XII, Prime Minister and Count Rupert Mountjoy and the military leader Tully Bascomb) was filmed but never picked up as a series.

Grand Fenwick is mentioned in The New Traveller's Almanac, part of the series The League of Extraordinary Gentlemen.

In the comic Aetheric Mechanics, Grand Fenwick is stated to have been annexed by Ruritania.

In the novel Sunnyside, Grand Fenwick is said to have declared war on Germany during World War I.

Grand Fenwick is used in Project Euler to create the context of problem 314.

In the shared alternate history of Ill Bethisad (1997 and after), Grand Fenwick is an actual country located between France and Helvetia (this world's version of Switzerland). Within Ill Bethisad, it is the smallest country in the world, being only 15 sq mi (39 km2) in size.

The Royal Archduke of Grand Fenwick is a scheme used by Barney Stinson to seduce an art expert in the How I Met Your Mother episode "The Ashtray".

In the shared worldbuilding project of the Otherworld Project (2011 and after), Grand Fenwick is a landlocked country in the continent of Messenia on the Earth-like planet of Arden. Although Arden's version shares similarities with other versions of the duchy (such as having a monarchy, its founding by Roger Fenwick and using the double-headed eagle flag), it also has many differences. Arden's Grand Fenwick is much larger than its Earth-based counterparts being 548.30 sq mi (1,420.09 km2) in size. It also doesn't produce wine and the name of its capital city is "Breck". The duchy's history is also different not only because it's on another planet but because the Otherworld Project is based on plausibility and so this version doesn't have the more outlandish elements given to Grand Fenwick in the books or movies.

Film adaptations
 The Mouse That Roared
 The Mouse on the Moon

References

Fictional European countries
Fictional dukedoms
Fictional elements introduced in 1955

Grand Fenwick


Hysterocrates ederi es una especie de araña que pertenece a la familia Theraphosidae (tarántulas).

Distribución geográfica
Es una especie endémica de la isla Fernando Poo, Guinea Ecuatorial.

Véase también
 Lista de especies de Theraphosidae

Referencias
 World Spider Catalog (2015). The world spider catalog, version 16.5 Natural History Museum Bern, Hysterocrates ederi. Acceso: 4 de noviembre de 2015.

Enlaces externos

Hysterocrates
Arácnidos de Bioko
Fauna endémica de Bioko
Animales descritos en 1995

Hysterocrates ederi


كلاوس نونيمان  Klaus Nonnemann (ولد في 9 أغسطس 1922 في بفورتسهايم – ومات في 11 ديسمبر 1993 فيها) هو أديب ألماني.

حياته

اشترك في الحرب العالمية الثانية وكان عامل اتصالات بحرية ووقع في الأسر لدى القوات الأمريكية. وبعد نهاية الحرب بدأ في دراسة علم الاجتماع واللغة الرومانية وأدبها والألمانية وأدبها في جامعة هايدلبرغ، لكنه قطعها بسبب مرضه بالسل. وقد عاش مذاك كاتبا حرا.

كتب نونيمان في البداية القصائد والقصص القصيرة وكان ينشرها في الصحف والإذاعة. وقد حاز على بعض الشهرة من خلال روايته الأولى «الخطابات السبعة للدكتور فامباخ» Die sieben Briefe des Doktor Wambach ، وقد قرأه في عام 1959 على جماعة 47 الأدبية.

أما روايته الثانية Teddy Flesh فقد لقيت نقدا وقورنت بأعمال لورانس ستيرن وجان باول. ولكن هذه الرواية لم تحقق للكاتب النجاح المرجو لدى الجمهور، وبالإضافة إلى ذلك فقد انتحرت زوجته وأثره فيه هذا كثيرا، فانسحب من الساحة الأدبية.

وعاش بين عامي 1959 و 1971 في جاينهوفن الواقعة على البودنزيه. وعمل حتى عام 1977 مشرفا فنيا مرة أخرى. وقد باءت محاولات إعادة إحياء أعمال نونيمان في الثمانينات والتسعسنات وإعادة ذكره إلى الجمهور بالفشل. وظل بعد وفاته كما كان في حياته اسما أدبيا مجهولا وخارج التصنيف.

كان نونيمان عضوا منذ عام 1970 في اتحاد الكتاب الألمان، ومنذ عام 1971 في مركز القلم لجمهورية ألمانيا الاتحادية. حصل في عام 1964 على الجائزة التشجيعية من إذاعة الجنوب الغربي Südwestfunk.

من أعماله

 الرسائل السبعة للدكتور فامباخ 1959
 تيدي فليش أو حصار زاجونت 1964
 الخريف 1977
 مؤتمر السحرة 1992
 ابتسامة للغد 2000

روابط خارجية

مراجع

كتاب وكاتبات ألمان
مواليد 1922
مواليد في بفورتسهايم
وفيات 1993
وفيات في بفورتسهايم

كلاوس نونيمان


An umbrella organization is an association of (often related, industry-specific) institutions who work together formally to coordinate activities and/or pool resources. In business, political, and other environments, it provides resources and often identities to the smaller organizations. In this kind of arrangement, it is sometimes responsible, to some degree, for the groups under its care.

Examples

 AFL–CIO and other national trade union centers
 DD172
 Department of Public Safety
 European Armenian Federation for Justice and Democracy
 European Music Council
 European Federation for Welding, Joining and Cutting (EWF)
 Federation of Poles in Great Britain
 Federation of Student Islamic Societies
 Independent Sector
 National Retail Federation
 National Wrestling Alliance
 Open Source Geospatial Foundation
 Software in the Public Interest
 UEFA
 Ulster Defence Association
United Way
 Yamaguchi-gumi
 National Federation of Coffee Growers of Colombia

Asia

Bangladesh
 Hefazat-e-Islam Bangladesh

Europe

Russia
 The former KGB

United Kingdom
 UK BIM Alliance
 Transport for London
 Maritime UK

North America
 Canadian GeoAlliance
 Canadian Hockey League
 Central Intelligence Agency
 Jewish Federations of North America
 Metropolitan Toronto School Board and its six boards
 United Fund for the Arts and Humanities
 United States Geospatial Intelligence Foundation

Global
 International Co-operative Alliance
 International Federation of Organic Agriculture Movements
 Girls on the Run

See also
 Big tent
 Federation
 Supraorganization
 Umbrella brand
 Umbrella company
 Umbrella fund
 Umbrella school
 Umbrella term

References

External links

Types of organization

Umbrella organization


Nava de linie era un tip de navă de război construită în secolele al XVII-lea, al XVIII-lea și până la jumătatea secolului al XIX-lea, care constituia principala forță a flotelor militare din acele timpuri. Navele de linie erau utilizate în principal pentru luptele navale în care se folosea tactica navală cunoscută ca "linia de luptă", în care două coloane de nave de război inamice manevrau astfel încât să-și valorifice la maxim puterea de foc pe care o dețineau. Deoarece acest tip de lupte erau aproape invariabil câștigate de cele mai grele nave, care puteau transporta cele mai puternice tunuri, tendința marilor puteri navale din acea perioadă era aceea de a construi nave din ce în ce mai mari și dotate cu un număr cât mai mare de piese de artilerie.

Nava de linie a apărut în secolul al XVII-lea odată cu dezvoltarea velierelor și cu perfecționarea artileriei. Era o navă militară prevăzută cu numeroase guri de foc amplasate pe una sau mai multe punți. Aceste nave erau prevăzute cu deschideri speciale (numite "saborduri") în ambele borduri, în dreptul cărora erau poziționate tunurile; în timpul navigației sabordurile erau închise cu obloane mobile de lemn, obloane care erau ridicate numai în momentul efectuării tragerilor de artilerie. Având tunurile amplasate în borduri, în timpul bătăliilor navale acest tip de nave se așezau în șir ("linie de șir"), una după alta, pentru o eficacitate maximă a focului artileriei, de unde și denumirea de "nave de linie".

La începutul secolului al XVII-lea, mai multe flote militare, în special cele din Olanda și Anglia, au început să folosească noi tactici de luptă. Luptele navale anterioare se dădeau de obicei între două grupuri de nave (escadre) care se apropiau cât mai mult unele de altele, căutând oportunități pentru abordajul navelor inamice și începerea luptei corp la corp pe puntea navei abordate. Pe măsură ce folosirea focului coordonat al tuturor tunurilor de pe un bord al navei de război (babord sau tribord) a devenit din ce în ce mai utilizată în luptă, tactica s-a schimbat. Evoluția noii tactici de luptă, folosită mai întâi într-o manieră ad-hoc, a impus navelor să înainteze într-o coloană simplă (navele fiind dispuse una după alta, "în linie") și să se apropie de flota inamică menținând această formație și trăgând cu toate tunurile din bordul orientat spre inamic pentru a-i provoca acestuia daune cât mai mari. Era foarte important ca formația "în linie" să fie păstrată, indiferent de pierderile proprii sau de condițiile meteo (eventualele schimbări ale direcției vântului), pentru protecția reciprocă a navelor.

Adoptarea tacticii de "linie de luptă" a avut consecințe asupra designului navei. Avantajul înălțimii pe care îl dădeau castelul central și castelul pupa de pe velierele mai vechi (caravela și galionul) nu mai era important, lupta corp la corp ne mai fiind un element esențial. În plus, necesitatea manevrării rapide a navelor în timpul luptei făcea ca greutatea mare a acelor suprastructuri (castelele) să constituie un dezavantaj. Astfel că suprastructurile respective au fost reduse la minimum, făcând nava de linie mai ușoară și mai manevrabilă decât predecesoarele sale. Ca o consecință suplimentară, volumul carenei s-a mărit, ceea ce a permis creșterea numărului de tunuri și a calibrului acestora.

O navă de linie celebră, remarcabilă prin dimensiunile sale impresionante, a fost . Lansată la apă în 1637, la Woolwich, pentru marina regală engleză, această navă de război cu trei punți avea un deplasament de 1500 t și era înzestrată cu 100 de tunuri de calibre diferite. Carena sa avea o lungime de 42 m și o lățime de 14 m, respectând regula valabilă pe atunci a raportului 1/3 între lățimea maximă și lungime, iar catargul mare avea o înălțime de 134 m. O altă navă de linie cu trei punți, de dimensiuni comparabile, a fost nava amiral suedeză , înzestrată cu 64 de tunuri. Lansată la apă în 1628, s-a scufundat în Marea Baltică la scurt timp după aceea, din cauza unor erori de proiectare și construcție. În 1961 a fost scoasă la suprafață, fiind în prezent una dintre cele mai vechi nave păstrate în forma lor autentică.

De pe la sfârșitul anilor 1840, au apărut noi și importante inovații în evoluția navelor de război. Noile metode de construcții navale (folosirea oțelului în locul lemnului), propulsia navelor cu ajutorul motoarelor cu abur și noile tipuri de proiectile de artilerie (obuzele explozive) au dus la dispariția navelor de linie clasice, a căror propulsie se baza pe forța vântului (veliere).

Urmașul navei de linie cu pânze a fost cuirasatul, care a devenit "nava de linie a secolului XX".

Note

Bibliografie
 Ion A. Manoliu, Nave și Navigație, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1984

Nave militare
Veliere

Navă de linie


Leedham Bantock (Ernest Leedham Sutherland Bantock, né le , mort le ) est un chanteur d'opéra et acteur britannique, également réalisateur et scénariste. Il est le premier acteur à avoir interprété le rôle du Père Noël au cinéma.

Biographie

Leedham Bantock est né à Londres en 1870. Chanteur d'opéra, sa voix était de type basse-baryton. Après avoir effectué une carrière notable au théâtre, il est acteur puis réalisateur de cinéma muet. Il est le premier acteur à incarner Santa Claus (le Père Noël) dans un film en 1913.

Théâtre
 1907 : The Girl Behind the Counter
 1908 : The Belle of Brittany (livret)

Filmographie

Réalisateur
 1913 : Seymour Hicks and Ellaline Terriss
 1913 : Ivanhoe avec Lauderdale Maitland : Ivanhoe
 1913 :  avec Seymour Hicks et Ellaline Terriss
 1913 : David Garrick avec Seymour Hicks and Ellaline Terriss
 1914 : A Motorcycle Elopement
 1914 : Always Tell Your Wife
 1914 : A Patriotic English Girl
 1914 : Kismet avec  Oscar Asche et Lily Brayton
 1915 : From Flower Girl to Red Cross Nurse
 1915 : A Prehistoric Love Story : Hicks and Terriss
 1915 : A Daughter of England
 1915 : The Beggar Girl's Wedding
 1915 : The Girl of My Heart
 1915 : The Girl Who Took the Wrong Turning
 1915 : The Shopsoiled Girl
 1917 : The Veiled Woman

Acteur
 1912 :   réalisé par Walter R. Booth, Callum et Thornton
 1913 :
 1913 : The Tempter réalisé par Callum et Thornton

Scénariste
 1912 : Mephisto réalisé par Alfred de Manby et F. Martin Thornton
 1912 :  réalisé par Walter R. Booth, R. H. Callum et Thornton
 1913 : Ivanhoé
 1913 : The Tempter réalisé par Callum et Thornton

Voir aussi

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 1870
Naissance à Londres
Acteur britannique
Réalisateur britannique
Décès en octobre 1928
Décès à 58 ans
Décès à Richmond upon Thames (borough londonien)

Leedham Bantock


Die Autobahn Nanjing–Luoyang oder Ningluo-Autobahn (), chin. Abk. G36, ist eine Autobahn im Osten Chinas. Sie führt von der Metropole Nanjing in der Provinz Jiangsu über die Städte Bengbu, Zhoukou und Pingdingshan nach Luoyang in der Provinz Henan, wo sie in die Autobahn G30 mündet. Die Autobahn wurde im Jahr 2006 fertiggestellt und hat eine Länge von 755 km.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Jiangsu
Straße in Anhui
Straße in Henan

Autobahn Nanjing–Luoyang


Arenas del Rey, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin güneyinde en fazla nüfusu sahip bulunan Endülüs otonom bölgesine bağlı sekiz eyaletten biri olan Granada'ya bağlı 170 belediyeden biridir. Arenas del Rey belediyesinin nüfusu, 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 1979 kişidir.

Dış bağlantılar

 Konumu
 Arenas del Rey resmi sitesi

Granada'nın belediyeleri

Arenas del Rey


Pilar de Baviera y Borbón (Múnich, 13 de marzo de 1891-ibidem, 29 de enero de 1987) fue una princesa y pintora alemana.

Biografía
Pilar era la tercera descendiente y única hija del príncipe Luis Fernando de Baviera y de la infanta María de la Paz de Borbón, y nieta por vía paterna del príncipe Adalberto de Baviera y la también infanta española Amalia de Borbón, y de la reina Isabel II de España y del rey consorte Francisco de Asís de Borbón por parte materna. Llevaba el nombre de su difunta tía materna, la infanta María del Pilar de Borbón y Borbón, que murió con apenas 18 años.

Estudió historia del arte, pintura y gráfica. Recibió su formación como pintora de manos de Hans von Bartels, Willi Geiger, Moritz Heymann y Viktoria Zimmermann. Fue moldeada por Claude Monet, Camille Pissarro y el impresionismo francés. Perteneció a la Asociación de Artistas y la Unión de Pintores del Viejo Múnich. Sus cuadros se pueden ver en la Galería del Estado Bávaro, en Múnich, en la Lenbach Haus, en la Galería Municipal y en muchas colecciones privadas. Además fue miembro de la Cruz Roja alemana durante 40 años y fue autora de un libro sobre la vida de su primo, el rey Alfonso XIII de España. Según el testimonio de la propia princesa el gran amor de su vida habría sido su primo hermano Alfonso XIII y por este motivo nunca habría contraído matrimonio.

Pilar no se casó nunca. Fue una gran deportista e incansable viajera (a Italia, España y el norte de África). Murió en Nymphenburg en 1987, el mismo lugar en el que había nacido casi 96 años antes. Su cuerpo sería trasladado a la Abadía de Andechs.

Obras
Fue autora de diversas obras literarias, desde la biografía de su primo Alfonso XIII  hasta dos libros de viajes:

Títulos y órdenes

Títulos

 Su Alteza Real la princesa Pilar de Baviera, o bien, Su Alteza Real Pilar, princesa real de Baviera.

Órdenes
 Dama de honor de la Orden de Teresa. ()
 Dama de la Orden de Santa Isabel. (Reino de Baviera)
 2 de abril de 1891:  Dama de la Orden de las Damas Nobles de la Reina María Luisa. (Reino de España)

Referencias

Princesas de Baviera del siglo XIX (casa de Wittelsbach)
Princesas de Baviera del siglo XX (casa de Wittelsbach)
Damas de la Orden de las Damas Nobles de la Reina María Luisa
Sepultados en la Iglesia de San Miguel (Múnich)
Damas de honor de la Orden de Teresa
Damas de la Orden de Santa Isabel
Nacidos en Múnich
Fallecidos en Múnich

Pilar de Baviera y Borbón


Hans Olof "Hasse" Jeppson (f. 10. maí 1925 - d. 21. febrúar 2013) var knattspyrnumaður frá Svíþjóð. Hann var í keppnisliði Svía sem hlaut bronsverðlaun á HM 1950. Árið 1952 varð hann dýrasti leikmaður sögunnar eftir félagaskipti sín frá Atalanta til Napoli.

Ævi og ferill
Hasse Jeppson fæddist í Kungsbacka og hóf knattspyrnuferil sinn með Örgryte. Þaðan lá leiðin til Djurgårdens IF þar sem hann skoraði 58 mörk í 51 leik á árabilinu 1948-51. Á þeim árum lék hann tólf landsleiki og skoraði þar níu mörk. Tvö þeirra komu í 3:2 sigri á Ítölum í fyrsta leik Svía á HM í Brasilíu 1950. Sigurinn fór langleiðina með að tryggja sænska liðinu sæti í úrslitariðli keppninnar þar sem þeir hlutu þriðja sæti.

Leiktíðina 1950-51 varð Jeppson markhæstur í sænsku 1. deildinni og gerðist hann í kjölfarið atvinnumaður með Charlton Athletic í Lundúnum. Þar með var landsliðsferillinn á enda, þar sem Svíar völdu einungis áhugamenn í lið sitt á þessum árum. Eftir stutta dvol á Englandi lá leiðin til Ítalíu. Fyrst til Atalanta en svo til Napoli árið 1952. Kaupverðið var 105 milljón lírur sem var jafnframt heimsmet. Metinur hélt Leppson í tvö ár, uns AC Milan festi kaup á Juan Schiaffino.

Með Napoli lék Jeppson við góðan orðstír í fjögur ár. Þá gekk hann í raðir Torino áður en hann lagði skóna á hilluna árið 1957.

Hann lést í Róm árið 2013.

Heimildir

Sænskir knattspyrnumenn

Hasse Jeppson


David Robinson ist der Name folgender Personen:

* David Robinson (Filmhistoriker) (* 1930), britischer Filmhistoriker und -kritiker
 David Robinson (Fußballspieler, 1937)  (1937–2006), englischer Fußballspieler
 David Robinson  (* 1965), US-amerikanischer Basketballspieler
 David Robinson (Fußballspieler, 1965)  (* 1965), englischer Fußballspieler
 David Robinson (Fußballspieler, 1969)  (* 1969), englischer Fußballspieler
 David Robinson (Basketballspieler, 1969) (* 1969), US-amerikanisch-deutscher Basketballspieler
 David G. Robinson (* 1947), englischer Zellbiologe

Siehe auch:
 Dave Robinson (Richard David Robison; * 1941), US-amerikanischer American-Football-Spieler

David Robinson (Begriffsklärung)


The Federal-Aid Highway Act of 1956, also known as the National Interstate and Defense Highways Act,  was enacted on June 29, 1956, when President Dwight D. Eisenhower signed the bill into law. With an original authorization of $25 billion (equivalent to $ in ) for the construction of  of the Interstate Highway System over a 10-year period, it was the largest public works project in American history through that time.

The addition of the term defense in the act's title was because some of the original cost was diverted from defense funds.

The money for the Interstate Highway and Defense Highways was handled in a Highway Trust Fund that paid for 90 percent of highway construction costs with the states required to pay the remaining 10 percent. It was expected that the money would be generated through new taxes on fuel, automobiles, trucks, and tires. As a matter of practice, the federal portion of the cost of the Interstate Highway System has been paid for by taxes on gasoline and diesel fuel.

Historical background of the Interstate Highway System

Some biographers have claimed that Eisenhower's support of the Federal-Aid Highway Act of 1956 can be attributed to his experiences in 1919 as a participant in the U.S. Army's first Transcontinental Motor Convoy across the United States on the historic Lincoln Highway, which was the first road across America. However, there is little evidence in either his private or public utterances from the time (1952-1956) to support this claim. The highly publicized 1919 convoy was intended, in part, to dramatize the need for better main highways and continued federal aid. The convoy left the Ellipse south of the White House in Washington, D.C., on July 7, 1919, and headed for Gettysburg, Pennsylvania. From there, it followed the Lincoln Highway to San Francisco. Bridges cracked and were rebuilt, vehicles became stuck in mud and equipment broke, but the convoy was greeted warmly by communities across the country. The convoy reached San Francisco on September 6, 1919.

The convoy was memorable enough for a young Army officer, 28-year-old Lieutenant Colonel Dwight David Eisenhower, to include a chapter about the trip, titled "Through Darkest America With Truck and Tank", in his book At Ease: Stories I Tell to Friends (Doubleday and Company, Inc., 1967). "The trip had been difficult, tiring and fun", he said. That experience on the Lincoln Highway, plus his observations of the German Autobahn network during World War II, may have convinced him to support construction of the Interstate System when he became president. "The old convoy had started me thinking about good, two-lane highways, but Germany had made me see the wisdom of broader ribbons across the land." His "Grand Plan" for highways, announced in 1954, led to the 1956 legislative breakthrough that created the Highway Trust Fund to accelerate construction of the Interstate System.

Though Eisenhower is sometimes described as having advocated for the highways for the purpose of national defense, scholarship has shown that he said relatively little about national defense when actually advocating for the plan, instead emphasizing highway fatalities and the importance of transportation for the national economy. In the event of a ground invasion by a foreign power, the U.S. Army would need good highways to be able to transport troops and material across the country efficiently. Following completion of the highways, the cross-country journey that took the convoy two months in 1919 was cut down to five days.

Eisenhower's role in passage of the 1956 Federal-Aid Act has been exaggerated. Eisenhower's preferred bill, authored by a group of non-governmental officials led by Gen. Lucius Clay, was voted down overwhelmingly by the Congress in 1955. The bill Eisenhower actually signed in 1956 was the brainchild of Congressional Democrats, in particular Albert Gore Sr., George Fallon, Dennis Chavez, and Hale Boggs. That bill authorized paying for highway expansion by establishing the Highway Trust Fund, which in turn would be funded by increases in highway user taxes on gasoline, diesel, tires, and other materials. For his part, during 1954-1955, Eisenhower had adamantly refused to support a highway bill that either raised user taxes or increased deficit spending, instead favoring a plan that would create a government corporation that would issue highway bonds. However, Congressional Democrats and members of his own administration, including his Comptroller General Joseph Campbell, publicly criticized Eisenhower's proposed government corporation on that grounds that its bonds would, in fact, count towards the national debt.

Tollways
Many limited-access toll highways that had been built prior to the Interstate Highway Act were incorporated into the Interstate system (for example, the Ohio Turnpike carries portions of Interstate 76 (I-76), I-80, and I-90). For major turnpikes in New York, New Jersey, Pennsylvania, Ohio, Indiana, Illinois, Kansas, Oklahoma, Massachusetts, New Hampshire, Maine, and West Virginia, tolls continue to be collected, even though the turnpikes have long since been paid for. The money collected is used for highway maintenance, turnpike improvement projects and states' general funds. (That is not the case in Massachusetts, where the state constitution requires the money be used for transportation.) In addition, there are several major toll bridges and toll tunnels included in the Interstate system, including four bridges in the San Francisco Bay Area, ones linking Delaware with New Jersey, New Jersey with New York, New Jersey with Pennsylvania, the Upper and Lower peninsulas of Michigan, and Indiana and Kentucky in the Louisville area. Tolls collected on Interstate Highways remain on segments of I-95, I-94, I-90, I-88, I-87, I-80, I-77, I-76, I-70, I-64, I-44, I-35, I-294, I-355, and several others.

In addition, some states have built tolled express lanes within existing freeways.

Toll turnpikes in the following states have been declared paid off, and those highways have become standard freeways with the removal of tolls: Connecticut (I-95), Kentucky (part of I-65), Maryland (part of I-95), Texas (part of I-30), Virginia (the part of I-95 between Richmond and Petersburg). Additionally, Kentucky has several former toll roads that, in full or part, became part of the Interstate Highway system after the removal of tolls (parts of I-69, I-165, and I-169, with I-69 Spur and I-369 following in the near future).

References

 The Greatest Decade 1956–1966 Part 1 Essential to the National Interest at United States Department of Transportation – Federal Highway Administration
 History of the Interstate Highway System at United States Department of Transportation – Federal Highway Administration
 Federal Highway Act of 1956

1956 in American law
84th United States Congress
United States federal transportation legislation
Presidency of Dwight D. Eisenhower

Federal-Aid Highway Act of 1956


جبل بُورَمْلِي جبل يقع بوسط غربي الجمهورية التونسية بولاية قفصة، شمال غربي مدينة قفصة وشمال شرقي مدينة أم العرايس. يبلغ ارتفاعه 1156 م.

مراجع

بيئة تونس
تكوينات جيولوجية في إفريقيا
بورملي
محميات طبيعية في تونس

جبل بورملي


El Torneo Central de Rugby de Primera División de 2006 fue campeonato disputado en la 58ª temporada de la máxima categoría del rugby de Chile. Comenzó el 30 de abril de 2005 y finalizó el 22 de octubre de dicho año con Old Boys como campeón, club que se adjudicó su décimo séptimo campeonato luego de superar en la final del certamen a Old Mackayans por 31 a 14.

El torneo fue disputado en tres fases en las que participaron un total de 12 clubes. En la primera de ellas, se conformaron dos grupos integrados por 6 clubes, que se enfrentaron en dos rondas con un sistema de todos-contra-todos. Al término de esta, los cuatro primeros de cada grupo pasaron a la denominada Zona Campeonato, mientras que los dos últimos de cada grupo pasaron a disputar la Zona Repechaje junto a los cuatro mejores equipos del Torneo Central de Primera B. Una vez finalizada la Zona Campeonato, se disputó una fase de play-offs, en la que los cuatro primeros clasificados jugaron por la Copa de Oro y los cuatro últimos por la Copa de Plata.

Fase regular

Grupo A

Grupo B

 PJ=Partidos jugados; G=Partidos ganados; E=Partidos empatados; P=Partidos perdidos; TF=Tantos a favor; TC=Tantos en contra; DIF=Diferencia; PE=Puntos extra;Pts=Puntos

Zona Campeonato

Play-Offs Copa de Plata

Semifinales

Stade Francais  - Sporting

PWCC - Los Troncos

Tercer lugar

Sporting - Los Troncos

Play-Offs Copa de Oro

Semifinales

U. Católica  - Old Macks

COBS - Old Boys

Tercer lugar

Old Macks - Cobs

Final

Universidad Católica - Old Boys

Véase también
 Torneo de Apertura ARUSA 2005

Referencias

Enlaces externos
 Torneo Central 1°A 2005
 Asociación de Rugby Santiago

2005
Deporte en Chile en 2005
Rugby en 2005

Campeonato Central de Rugby 2005


L'équipe cycliste Terrot est une équipe cycliste franco-belge de cyclisme professionnel sur route, active entre 1931 et 1956. Les principaux coureurs qui ont fait partis de l'équipe sont Roger Rondeaux, Jean Robic, Louis Aimar, Marcel Ernzer et Federico Bahamontes.

Elle est sponsorisée par l'entreprise de construction d'engins mécaniques Terrot, basée à Dijon et qui fabrique également des bicyclettes. Durant son existence, elle court avec une licence française, à l'exception des saisons 1949 à 1951, où elle devient belge. Entre 1952 et 1955, elle est l'équipe dominante du peloton international. Entre 1957 et 1960, l'équipe n'existe plus, mais Terrot continue à sponsoriser des coureurs individuellement.

Principales victoires

Compétitions internationales
Contrairement aux autres courses, les championnats du monde de cyclisme sont disputés par équipes nationales et non par équipes commerciales.

Championnats du monde
Cyclo-cross : 3
 1951, 1952 et 1953 (Roger Rondeaux)

Courses d'un jour
Grand Prix d'Espéraza : 1937 (Louis Aimar)
Grand Prix des Nations : 1938 et 1941 (Louis Aimar)
Grand Prix cycliste de Mende : 1938 (Louis Aimar)
Gand-Wevelgem : 1951 (André Rosseel)
Grand Prix de l'Escaut : 1951 (Ernest Sterckx)
Tour des onze villes : 1952 et 1951 (Hilaire Couvreur)
Clásica a los Puertos de Guadarrama : 1952 (Antonio Gelabert) et 1955 (Federico Bahamontes)
Liège-Bastogne-Liège : 1954 (Marcel Ernzer)

Courses par étapes
Tour du Maroc : 1939 (Oreste Bernardoni) et 1953 (Hilaire Couvreur)
Tour du Sud-Est : 1939 (Nello Troggi)
Tour d'Algérie : 1949 (Hilaire Couvreur)
Tour d'Afrique du Nord : 1950 (Hilaire Couvreur) et 1951 (André Rosseel)
Tour de Luxembourg : 1951 (Marcel Ernzer) et 1954 (Jean-Pierre Schmitz)
Tour des Asturies : 1953 (Antonio Gelabert) et 1955 (Federico Bahamontes)
Critérium du Dauphiné libéré : 1953 (Lucien Teisseire) et 1954 (Nello Lauredi)

Championnats nationaux

  Championnat de France de cyclo-cross : 4
 Élites : 1951, 1952, 1953 et 1954 (Roger Rondeaux)

  Championnat de France sur piste : 1
 Poursuite : 1941 (Louis Aimar)

Notes et références

Liens externes
Les équipes Terrot sur memoire-du-cyclisme.eu

Terrot
Terrot
Terrot

Équipe cycliste Terrot


An Sunipia nigricans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leonid Vladimirovich Averyanov. An Sunipia nigricans in nahilalakip ha genus nga Sunipia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Vietnam. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sunipia

Sunipia nigricans


Medena zemlja () je sjevernomakedonski dokumentarni film iz 2019. godine u režiji Tamare Kotevske i Ljubomira Stefanova. Prikazuje život Hatidže Muratove, pčelarice u udaljenom planinskom selu Bekirliji (Sjeverna Makedonija) i prati način njezina života i promjene u njemu nakon dolaska nomadske obitelji u susjednu kuću. Prvobitno zamišljen kao vladin dokumentarni kratki film o regiji koja okružuje rijeku Bregalnicu u središnjem dijelu zemlje, područje fokusa dokumentarca promijenilo je smjer nakon susreta filmske ekipe i Hatidže. Film Medena zemlja je 28. siječnja 2019. godine imao svjetsku premijeru na Sundance Film Festivalu, nakon čega je objavljen 26. srpnja 2019. godine u SAD-u.

Snimanje filma trajalo je tri godine, a redatelji su prikupili ukupno četiri stotine sati snimka. Neke ekološke teme istražene su u dokumentarcu, poput klimatskih promjena, gubitka biološke raznolikosti i iskorištavanja prirodnih resursa. Dvije različite ideologije suprotstavljene su glavnim akterima dokumentarca, a to je ravnoteža čovječanstva s ekosustavom prikazana preko Hatidže, te konzumerizam i iscrpljivanje resursa prikazani preko njezinih susjeda. Redateljski fokus prigodom snimanja filma bio je na vizualni materijal, a tijekom uređivanja audio zapis se nije koristio. Kao takav, Medena zemlja sadrži elemente nekoliko dokumentarnih stilova. Dokumentarni film također prikazuje odnos glavne junakinje filma s njezinom majkom i njezinim susjedima.

Medena zemlja je dobio široko i univerzalno kritičko priznanje suvremenika filmskih kritičara koji su pohvalili pozornost detaljima i porukama o očuvanju prirode. Dokumentarni film također je dobio brojne nagrade na festivalima u Europi i Sjedinjenim Američkim Državama. Bio je jedini film koji je osvojio tri različite nagrade na filmskom festivalu Sundance 2019. godine. Nominiran je za Najbolji međunarodni dugometražni film iz Sjeverne Makedonije, i za Najbolji dokumentarni film na 92. Oskaru. S tim nominacijama, film postaje prvi dokumentarac u povijesti koji je nominaciju dobio u obje kategorije. Dokumentarac je prva nominacija filma iz Sjeverne Makedonije za Oscara još od filma Prije kiše (1994.).

Izvori

Sjevernomakedonski filmovi
Filmovi 2010-ih

Medena Zemlja


Le Méaulte Military Cemetery (Cimetière militaire de Méaulte) est un cimetière militaire de la Première Guerre mondiale, situé sur le territoire de la commune de Méaulte, dans le département de la Somme, au nord-est d'Amiens.

Localisation
Ce cimetière militaire est situé au sud du village, Rue d'Etinehem, juste après les dernières habitations.

Histoire

Meaulte a été tenue par les forces du Commonwealth et est resté habité par les trois quarts de sa population civile de 1915 au 26 mars 1918, date à laquelle elle a été évacuée après un combat d'arrière-garde par la 9e division (écossaise). Il a été repris par la 12e division  et les chars le 22 août 1918. Le cimetière militaire a été commencé en décembre 1915 et utilisé jusqu'en février 1917.  Il comporte 312 sépultures  de la Première Guerre mondiale dont 21  ne sont pas identifiées .

Caractéristiques
Ce cimetière a un plan rectangulaire.
Il est entouré d'un mur de briques.
Le cimetière a été conçu par Sir Edwin Lutyens.

Galerie

Articles connexes
 Cimetière militaire
 Liste des mémoriaux et cimetières militaires de la Somme
 Bataille de la Somme
 Commonwealth War Graves
 Méaulte

Notes et références

Méaulte Military Cemetery
Méaulte Military Cemetery
Bray Méaulte Military Cemetery

Méaulte Military Cemetery


පූජ්‍ය හාරිස්පත්තුවේ ආරියවංශාලංකාර හිමි යනු ශ්‍රී ලංකාවේ වැඩ සිටි භික්ෂූන් වහන්සේ නමකි. ශ්‍රී ලංකාවේ බෞද්ධ ශාසනය සහ සමාජය කෙරේ අනගි සේවයක් සිදුකල සැදැහැති භික්ෂුවක් ලෙස උන්වහන්සේ ප්‍රකටය.

මුල් දිවිය
ගිහිකල ධර්මසේන ආරියතිලක ලෙස 1939 වසරේ මාරුද්දන ග්‍රාමයේ උපත ලද ඔහුගේ පියා පහළලමැණිගේ ජේමිස් සිඤ්ඤෝ වූ අතර මව පතිරාජගේ ගුණවතී විය. සිය ප්‍රථම වෘත්තීය වශයෙන් ගුරුවෘත්තීයට ඇතුළු වූ ඔහු 1975දී ඉන් විශ්‍රාම ලබා ගත්තේය. වර්ෂ 2000දී ඔහු, හාරිස්පත්තුවේ ආරියවංශාලංකාර හිමි යන නමින් ශ්‍රී ලංකා රාමඤ්ඤ නිකායේ මහානායක පූජ්‍ය වේවැල්දෙණියේ මේධාලංකාර හිමියන් යටතේ පැවිදි දිවියට ඇතුළත් විය. වයස අවුරුදු 74දී උන්වහන්සේ කැළණිය විශ්වවිද්‍යාලයෙන් ආචාර්ය උපාධිය හිමිකරගන්නා ලදී..

පැවිදි දිවිය
සිය පැවිදි දිවිය තුලදී බුදුදහම සම්බන්ධ ග්‍රන්ථ කිහිපයක් රචනා කල ආරියවංශාලංකාර හිමි, වසර 13ක් මුළුල්ලෙහි කොළඹ බෞද්ධාලෝක මාවතේ පිහිටි විපස්‌සනා භාවනා මධ්‍යස්‌ථානයේ භාරකාර හිමිනම වශයෙන් කටයුතු කරන ලදී. උන්වහන්සේ විසින් දේශනා කරන ලද සහ උන්වහන්සේ සහභාගී වූ දහම් සංවාද සහ වැඩසටහන් බොහොමයක් එකල ජනතාව අතර ප්‍රකට විය. 2014 වසරේ මාර්තු මස 22වන දින කොළඹ පෞද්ගලික රෝහලකදී උන්වහන්සේ අපවත් විය..

මූලාශ්‍ර

හාරිස්පත්තුවේ ආරියවංශාලංකාර හිමි


Albert Hetényi Heidelberg (* 18. April 1875 in Wien; † 5. Juli 1951 in Budapest) war ein ungarischer Komponist für Operette, Kabarett und Chanson.

Leben
Hetényi Heidelberg schlug ursprünglich die Karriere eines forensischen Chemikers ein. Schon 1895 wurden erste Kompositionen von ihm aufgeführt. Bald wurde er zu einem der am meisten gefragten Komponisten für die Operettenbühne und das Kabarett. Er schrieb insgesamt 40 Operetten.
Auf dem Gebiet der Filmmusik arbeitete Hetényi Heidelberg unter anderem mit dem Regisseur István Székely (Steve Sekely, 1899-1979) zusammen.
Der Buddhologe Ernő Hetényi ist der Sohn von Albert Hetényi Heidelberg.

Operetten (Auswahl)
 Tom Pick (1904)
 A vigadó özvegy
 Aira (1910)
 Heine halála (1912)
 A tökfilkó (1916)
 Szerelem a fronton (1918)
 Három piros rózsa - daljáték (1918)
 Utolsó szimfónia (1919)
 Le a férfiakkal! (1921)
 Pesti kávéház - vígopera, két felvonásban (1923)
 Felemás (1924)
 Kozákok - daljáték (1931)
 Gezeresz Egyiptomban (1931)
 A mozi csillaga (1935)

Literatur
 Molnár Gál Péter: A pesti mulatók - Helikon Kiadó 2001.
 Magyar Színházművészeti Lexikon - Akadémiai Kiadó 1994.
 Kellér Dezső: Fogom a függönyt - Szépirodalmi Könyvkiadó 1986.
 Alpár Ágnes: A fővárosi kabarék műsora 1901-1944, Magyar Színházi Intézet Kiadása 1979.
 Kellér Dezső: Kortársak és sorstársak - Szépirodalmi könyvkiadó, Budapest 1971.

Weblinks

Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Komponist (Ungarn)
Filmkomponist
Komponist (Operette)
Ungar
Geboren 1875
Gestorben 1951
Mann

Albert Hetényi Heidelberg


Üsteğmen, birçok ülkenin kara ve hava kuvvetlerinde asıl görevi takım komutanlığı olan ve teğmenle yüzbaşı arasındaki askerî rütbe. NATO kodu OF-1'dir.

Türk Silahlı Kuvvetleri
Türk Silahlı Kuvvetleri'nde toplam görev süreleri 6 yıldır. Nasıplarından itibaren üç yılını tamamlayan ve gösterge tablosunun bir üst derecesine yükselmek için liyakatları üst makamlarca onanan üsteğmenlere "Kıdemli Üsteğmen" denir. Doktora, sanatta yeterlilik veya yüksek lisans programlarını bitirme gibi mümtaz terfi durumlarında bu dönem 4 ile 5 yıla düşmektedir. Takım komutanı ile bölük komutanı görevlerini icra edebilirler. Sadece kıdemli üsteğmenler bölük Komutanı görevini yapabilirler.

Osmanlı

Osmanlı ve Türkiye Cumhuriyeti'nin ilk yıllarındaki karşılığı Mülâzımı Evvel'dir.

Ayrıca bakınız
Türk Silahlı Kuvvetleri subay rütbe dereceleri ve işaretleri

Kaynakça

Askerî rütbeler

Üsteğmen


إيفو كارلوفيتش  (مواليد 28 فبراير 1979 في زغرب، كرواتيا)، هو لاعب كرة مضرب كرواتي بدأت مسيرته كمحترف سنة 2000 يلعب باليد اليمنى ويحتل حالياً المرتبة رقم. 21 (16 يناير 2017) في تصنيف رابطة محترفين كرة المضرب. أعلى تصنيف له في الفردي كان المركز الـ 14 في سنة 2008. أعلى تصنيف له في الزوجي كان المركز الـ 44 في سنة 2006. شارك في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية.

روابط إضافية

 Karlović Recent Match Results
 Karlović World Ranking History
 Karlović Official Website

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من زغرب
لاعبو كرة مضرب أولمبيون من كرواتيا
لاعبو كرة مضرب شاركوا في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 2004
لاعبو كرة مضرب كرواتيون
مواليد 1979
مواليد في زغرب
لاعبو كرة مضرب من زغرب

إيفو كارلوفيتش


Das System/32 war ein 1975 eingeführtes Computersystem von IBM für kleine Unternehmungen. Derartige Systeme wurden in Deutschland als mittlere Datentechnik bezeichnet. Das System/32 übertraf 1978 bei den Installationen das IBM System/3. Die geringen monatlichen Mietkosten von 1000 $ beförderten die Marktdurchdringung. Das System/32 wurde 1984 nicht mehr weiterverfolgt.

Hardware und Software
Der Rechner verfügte über 16 KB oder 32 KB Arbeitsspeicher und über eine Festplatte von 5 MB, 9 MB oder 13 MB Größe. Der Mikroprogrammspeicher hatte eine Kapazität von 4 KB bis 8 KB. Weiterhin verfügte das System über eine 8-Zoll-Diskettenstation, ein Display mit 6 × 40 Zeichen und über einen Kettendrucker mit 132 Spalten.

Als Programmiersprache wurde hauptsächlich RPG II eingesetzt.

Siehe auch
 IBM System/34
 IBM System/36
 IBM System/38

Weblinks

Einzelnachweise

Minirechner
System 032
Historischer Computer

System/32


فيلم سلامة خامس أفلام أم كلثوم تم إنتاجة العام 1945.

قصة الفيلم

هذا الفيلم يدور حول قصة حب من أيام الدولة الأموية بين رجل زاهد، وبين جارية من مكة تدعى سلاّمة (بتشديد اللام)، وإن كان هناك خلاف حول ما إذا كانت بعض أحداث الفيلم قد وقعت فعلاً.

في عهد الدولة الأموية عاشت سلامة (ام كلثوم) ذات الصوت الرخيم، جارية عند الشيخ أبو الوفا (عبد الوارث عسر) تقوم هي وزميلتها شوق (زوزو نبيل) برعى الغنم ومساعدة ام الوفا (استر شطاح) في أعمال المنزل، وكانت سلامة تهوى الغناء وتحلم ان تكون يوما مثل المطربة جميلة (سعاد زكى) أو المطربة حبابه (رفيعة الشال) فلما قابلت الراعى حكيم (فاخر فاخر) طلبت منه ان يعلمها الغناء فعلمها أغنية واحدة غنتها وحولها كل بنات الحى يرددنها وراءها بينما ترقص شوق وتضرب ام الوفا على الدف.

كان الشيخ أبو الوفا يعانى من الصخب الصادر من منزل ابن ابى سهيل (فؤاد شفيق) الفاجر الفاسق الذي يقضى ليله يشرب الخمر بين الراقصات والمغنيات، فطلب من الشيوخ اللجوء إلى الحاكم، ولكن الشيخ عبد الرحمن الجس (يحيى شاهين) التقى الورع اقترح التوجه لمنزل ابن سهيل لإرشاده ونصحه اولاً، ولكنهم شاهدوا أهل بيت أبو الوفا سلامه وشوق وام الوفا، هم الذين يغنون ويرقصون، فأُحرج أبو الوفا وهدد ببيع الجاريتين إن عادتا للغناء مرة أخرى، وقام بحبس سلامة داخل المنزل، ولكن حكيم استطاع ان يهربها خارج المنزل فلما شاهدهما أبو الوفا، نفذ تهديده ببيعهما للدلال زحمان بدينارين، الذي باعهما بدوره لإبن سهيل بمائة دينار وطلب منه ان يستأجر المغنى معبد ليعلم سلامة الغناء، فأصبحت مطربة ذائعة الصيت. تعبت ام الوفا من أعمال المنزل فطلبت من عبد الرحمن الجس ان يتوسط لدى ابن سهيل لإعادة سلامة وشوق مقابل رد الدينارين وقد كان الجس يحب سلامة دون ان يفصح وهي تبادله نفس الشعور، ولكن ابن سهيل رفض إعادة سلامة كما رفضت سلامة العودة لأم الوفا ورفضت نصائح عبد الرحمن الجس بترك ابن سهيل. تعرضت سلامة لمضايقات ضيوف ابن سهيل فلجأت إلى الجس وتعددت لقاءاتهما وتداول الناس ان الجس يعشق سلامه، فلجأ الجس إلى ابن سهيل ليشترى منه سلامة ويتزوجها، ولكن ابن سهيل منحها له ولكن بعد فوات الآوان، فقد كان مديونا بمبلغ كبير ووقعت أملاكه في مزاد فاز فيه ابن ابى رمانه (عبد العزيز خليل) وقد عرض عليه الخليفة يزيد بن عبد الملك (عبد القادر المسيرى) 50 الف دينار مقابل سلامة، التي هربت من ابى رمانه مع أحد القوافل. عمل عبد الرحمن الجس مع ابن ابى سهيل في التجارة لجمع المال اللازم لإستعادة سلامة، وبعد ان جمع ثروة وعثر على سلامة هاربة فضل إعادتها أولا إلى ابى رمانه ويشتريها منه، ولكنه علم ان الخليفة يزيد قد اشتراها فتركها له وتطوع في جيوش المسلمين لمحاربة أعداء الدولة الأموية وأبلى بلاءا حسنا في الدفاع عن الخليفة ودولته وحقق الانتصارات ضد أعداءه وما ان علم الخليفة بحب الجس لسلامة وهبها له، ولكن الجس كان قد أصيب في أحد المعارك ومات بين يدى سلامة التي أصيبت بالذهول وسارت هائمة على وجهها في الطرقات لاتلوى على شئ.

بطولة
أم كلثوم

يحيى شاهين

عبد الوارث عسر

إستفان روستي

زوزو نبيل

رفيعة الشال

زكي إبراهيم

فؤاد شفيق

حسن صالح

لطفي الحكيم

ببا ناجي

علي كامل

عبد القادر المسيري

فاخر فاخر

إستر شطاح

محمود رضا

سعاد زكي

محمود كامل

عبد العزيز خليل

محمد نبيه

أغاني الفيلم
جميع أغاني فيلم من تأليف بيرم التونسي، وتلحين زكريا أحمد، باستثناء قصيدة قالوا أحب القس سلامة فهي من تأليف علي أحمد باكثير، وتلحين رياض السنباطي وجزء من قصيدة يا بعيد الدار لعباس بن الأحنف لحنها زكريا أحمد.

روابط خارجية

مراجع

أفلام باللغة العربية
أفلام عبد الوارث عسر
أفلام مصرية إنتاج 1945
أفلام مصرية بالأبيض والأسود
أفلام يحيى شاهين
أفلام رياض القصبجي

سلامة (فيلم)


El Gran Premio de Argentina de Motociclismo, también denominado Gran Premio de la República Argentina es una carrera de motociclismo de velocidad perteneciente al Campeonato Mundial de Motociclismo. Se disputó en diversos períodos. El Autódromo de Buenos Aires albergó la carrera desde 1961 hasta 1963, en 1982, 1987, 1994, 1995, 1997 a 1999. Desde 2014, tras 15 años Argentina vuelve nuevamente a ser sede, pero esta vez en el Autódromo Internacional de Termas de Río Hondo.

El vencedor de la edición 2015 fue Valentino Rossi, quien volvió a triunfar en Argentina luego de hacerlo en 1998 y 1999 en Moto2. El Gran Premio se ha mantenido en el calendario desde entonces, aunque en 2020 y 2021 no se disputó debido a la pandemia de COVID-19.

Ganadores

Ganadores múltiples (pilotos)

Ganadores múltiples (constructores)

Ganadores Múltiples (países)

Por año
Resultados en rosado indican que no fue parte del Campeonato del Mundo de Motociclismo.

Referencias


An Phaius tonkinensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Leonid Vladimirovich Averyanov, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leonid Vladimirovich Averyanov. An Phaius tonkinensis in nahilalakip ha genus nga Phaius, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Vietnam. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phaius

Phaius tonkinensis


Walter Noddack () a fost un chimist german. Împreună cu Ida Tacke (care s-a căsătorit mai târziu cu Noddack) și Otto Berg, a raportat descoperirea elementului 43 și a elementului 75 în 1925. Grupului i-a fost recunoscută doar descoperirea elementului reniu.

Reniul
În 1925, Walter Noddack, Ida Tacke și Otto Berg au anunțat descoperirea unui nou element chimic în minereul de platină și în mineralul columbit, ulterior și în gadolinit și molibdenit. Ei au numit elementul reniu (Rhenus reprezintă denmirea în latină pentru "Rin").  Existența unui element încă nedescoperit pentru această poziție (numărul de ordine 75) în tabelul periodic fusese prezisă de Henry Moseley încă din 1914. În 1928, echipa a reușit să separe un gram din forma metalică a reniului prin procesarea a 660 kg de molibdenit.

Technețiul
Aceeași echipă a fost – de asemenea – implicată în descoperirea technețiului, raportând descoperirea elementului cu numărul de ordine 43 tot în 1925. Elementul 43 a fost denumit masuriu (după Masuria, regiunea în care își avea originea familia lui Walter Noddack). Grupul a bombardat columbitul cu un fascicul de electroni și a dedus prezența elementului 43 prin examinarea spectrogramelor de difracție de raze X. Lungimea de undă a radiației X produse este corelată numărului atomic printr-o formulă derivată de către Henry Moseley în 1913. Echipa a susținut că detectează un semnal de raze X slab la o lungime de undă specifică elementului 43. Experimentul nu  putut fi replicat de către alți cercetători ai epocii, motiv pentru care descoperirea lor a fost considerată eronată pentru mulți ani.

Paternitatea descoperirii elementului cu numărul de ordine 43 îi este atribuită lui Carlo Perrier și Emilio Segrè (1937).

Carieră academică
Noddack a devenit profesor de chimie fizică în 1935 la Universitatea din Freiburg, iar în 1941 la Reichsuniversität Straßburg. După cel de-al Doilea Război Mondial s-a transferat la Universitatea din Bamberg, în 1956 urmând a deveni director al Institutului de Cercetări Geochimice nou înființat.

Note

Oameni de știință din Berlin
Descoperitori de elemente chimice
Decese în 1960
Nașteri în 1893
Chimiști germani

Walter Noddack


8-Bit Christmas   é um filme de comédia natalina americano de 2021 dirigido por Michael Dowse, a partir de um roteiro de Kevin Jakubowski baseado em seu romance de mesmo nome. É estrelado por Neil Patrick Harris, Winslow Fegley, June Diane Raphael, David Cross e Steve Zahn.

8-Bit Christmas foi lançado em 24 de novembro de 2021, na HBO Max, recebendo críticas geralmente favoráveis dos críticos.

Elenco

 Winslow Fegley como jovem Jake Doyle
 Neil Patrick Harris como Jake Doyle adulto
 Sophia Reid-Gantzert como Annie Doyle
 June Diane Raphael como Kathy Doyle
 Steve Zahn como John Doyle
 Bellaluna Resnick como Lizzy Doyle
 Che Tafari como Mikey Trotter
 Santino Barnard como Evan Olsen
 Max Malas como Jeff Farmer
 Brielle Rankins como Tammy Hodges
 Cyrus Arnold como Josh Jagorski
 Braelyn Rankins como Teddy Hodges
 Chandler Dean como Timmy Keane
 Katia Smith como Tiffany Keane
 Tom Rooney como Dr. Timothy Keane Sr.
 David Cross como revendedor

Produção
Em março de 2021, foi anunciado que Neil Patrick Harris, Winslow Fegley, June Diane Raphael e Steve Zahn se juntaram ao elenco do filme, com Michael Dowse dirigindo a partir de um roteiro de Kevin Jakubowski. A New Line Cinema e a Star Thrower Entertainment produziriam o filme, com a HBO Max distribuindo.

As filmagens começaram março de 2021, em Toronto, Canadá.

Lançamento
8-Bit Christmas foi lançado em 24 de novembro de 2021, na HBO Max.

Crítica especializada
No site agregador de críticas Rotten Tomatoes, o filme possui um índice de aprovação de 82% com base em 28 críticas, com uma classificação média de 6,9/10. O consenso crítico do site diz: "Para os espectadores que procuram uma ode pouco exigente e docemente nostálgica às temporadas natalinas passadas, 8-Bit Christmas se mantém sem falhas". No Metacritic, que usa uma média ponderada, atribuiu uma pontuação de 66 em 100 com base em cinco críticas, indicando "críticas geralmente favoráveis".

Nick Ordoña, do Los Angeles Times, elogiou o elenco, a direção e a escrita de Jakubowski, resumindo: "Ele até ganha seu final emocionante. Em suma, é um candidato surpresa ao Melhor Filme de Natal dos últimos anos". Calum Marsh, do The New York Times, escreveu: "Quando não está bajulando sobre pistas de patinação, pôsteres de Goonies e relógios Casio, 8-Bit Christmas é uma comédia de férias calorosa e refrescantemente sincera.".

Filmes dos Estados Unidos de 2021
Filmes em língua inglesa
Filmes dos Estados Unidos
Filmes de comédia dos Estados Unidos
Filmes infantis dos Estados Unidos
Filmes sobre a Páscoa
Filmes sobre jogos eletrônicos
Filmes ambientados em 1988
Filmes ambientados em Chicago
Filmes de comédia da década de 2020
Filmes infantis da década de 2020
Filmes gravados no Canadá
Filmes gravados em Vancouver
Filmes gravados em Toronto
Filmes com trilha sonora de Joseph Trapanese
Filmes da New Line Cinema
Filmes da Warner Bros.
Filmes da HBO Max

8-Bit Christmas


Károly Makk () a fost un regizor, scenarist și producător maghiar. Printre cele mai cunoscute filme se numără Liliomfi (1954), Szerelem (1971) și Macskajáték (1972), acesta fiind nominalizat în 1974 cu Oscar pentru cel mai bun film străin. La Festivalul de la Cannes filmele sale au participat de cinci ori în concurs pentru Palme d'Or. De la începutul carierei sale de regizor, a realizat peste 45 de filme cine și de televiziune.

Biografie

Filmografie selectivă

Regizor

Scenarist

Producător
 2000 Kisvilma - Az utolsó napló
 1999 Az alkimista és a szüz

Note

Legături externe

Nașteri în 1925
Decese în 2017
Regizori maghiari
Scenariști maghiari

Károly Makk


Klorür, nötr hâldeki klor atomunun, bir elektron alarak iyon (anyon) hâline geçtiğinde aldığı isim. Cl− olarak gösterilir. Klorür iyonu içeren maddelere de verilen bir isimdir. Bir iyon olduğundan dolayı, kendi başına doğada yer almaz; ancak bir çözeltide karşı iyonu ile yer alabilir.

Çok bilinen NaCl (sofra tuzu) klorürün suda iyonlaşması göz önüne alınırsa,

NaCl (katı) → Na+(suda) + Cl–(suda)

Suda klorür iyonları bu şekilde oluşur. Klorür, canlı metabolizması için önemlidir.

Klorür ayrıca molekülün geri kalanına tek bir bağ ile kovalent olarak bağlanmış nötr bir klor atomudur.  Örneğin, metil klorür CH3Cl, klorun bir anyon olmadığı kovalent bir C-Cl bağına sahip organik bir bileşiktir.  Diğer kovalent klorür örnekleri, karbon tetraklorür CCl4, sülfüril klorür SO2Cl2 ve monokloramin NH2Cl'dir.

Klorun iyonları

Anyonlar

Klorür


Morena Silva de Vaz Setta Baccarin ()   este o actriță braziliano-americană. Joacă rolul doctoriței Leslie Thompkins în serialul de televiziune Gotham, difuzat de Fox. Ulterior a mai jucat în "Deadpool" pe Vanessa ca personaj secundar. A primit Premiul Primetime Emmy pentru cea mai bună actriță în rol secundar într-un serial dramatic pentru rolul lui Jessica Brody din serialul Homeland: Rețeaua terorii.

Tinerețe
Baccarin s-a născut la Rio de Janeiro, ca fiica lui Vera Setta, actriță, și Fernando Baccarin, un jurnalist. Ea este de origine italiană. Când avea șapte ani, s-a mutat cu familia ei în Greenwich Village, New York pentru că tatăl ei a fost transferat să lucreze ca redactor la sediul Globo TV.

Filmografie

Film

Note

Legături externe

Nașteri în 1979
Nașteri pe 2 iunie
Actori americani
Oameni din Rio de Janeiro
Americani în viață
Americani de origine italiană

Morena Baccarin


Nutteln Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Steinburg iline bağlı yerleşim yeri. 6,97 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla 250 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Eckhard Breßler tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-schenefeld.de

Steinburg iline bağlı yerleşim birimleri

Nutteln, Holstein


Asya ve Pasifik Cephesi, I. Dünya Savaşı'nın kansız geçen bir cephesiydi. Cephedeki tek gerçek askerî harekât, Japonların Tsingtao saldırısıdır. Bunun yanında, bugünkü Papua Yeni Gine'deki Bita Paka ve Toma'da da küçük çaplı çatışmalar yaşanmıştır. Pasifik'teki diğer Alman bölgelerinde herhangi bir hareket gözlenmemiştir.

Tsingtao Kuşatması

600 Alman ve 3.400 Çinliden oluşan güç tarafından korunan Tsingtao, Almanların bölgedeki en önemli üssüydü. Avusturya-Macaristan İmparatorluğu askerlerinin koruduğu hisar ise Alman donanması ve Avusturya-Macaristan donanmasına ait birkaç  gemiyle desteklenmekteydi. Japonlar bölgeye 50.000 asker ve altı savaş gemisinden oluşan bir birlik gönderirken Britanyalılar savaşa 1.600 kişilik bir destek birliğiyle katılmışlardır.

Hisar 31 Ekim'de bombalanmaya başlanıp Japon İmparatorluk Deniz Kuvvetleri ve Kara Kuvvetleri 6 Kasım gecesi bir akın gerçekleştirmiştir. Hisar, bir gün sonra ele geçirilirken Almanların 200, Japon güçlerinin 1455 can kaybı olduğu açıklanmıştır.

Tayland'ın savaşa girmesi

Tayland hükûmeti, müttefikleri Avrupa'daki son savaşlarında desteklemek amacıyla 1284 askeri bu cepheye yönlendirmişti. Bu askerlerin büyük bir kısmı Amerikan ve Britanyalılarla birlikte savaşmış ve en az 19'u ölmüştü. Bunun yanında, Fransız havacılık okullarına kabul edilen 95 askerin savaşta gerçekleştirilen hava akınlarına katılmış olabilecekleri düşünülmektedir.

I. Dünya Savaşı'na katılması Tayland'ın Milletler Cemiyeti'nin kurucu üyelerinden biri olarak tanınmasını sağlamıştır. Alman, Amerikan, Britanyalı ve Fransız yurttaşların Tayland hükûmetine karşı sahip oldukları sınırötesi haklar hükûmetin savaşa girmekten yana tavır almasını kolaylaştıran bir diğer etkendi. Birleşik Devletler bu hakkından 1921 yılında vazgeçmiş, Britanya ve Fransa da bu hakları 1925 yılında sonlandırmışlardır.

1916 Orta Asya Ayaklanması
1916 Orta Asya Ayaklanması veya Ürkün Ayaklanması, Temmuz 1916-Şubat 1917 tarihleri arasında Rus Türkistanı'nda Çarlık yönetimine karşı meydana gelen bir ayaklanmadır.

Ayaklanma, I. Dünya Savaşı'nın Doğu Cephesi'nde resmî olarak askerlik hizmetinden muaf tutulan Müslümanların zorla askere alınmak istenmesi üzerine çıkmıştır. Bununla birlikte Çarlık yönetimi altındaki farklı etnik gruplar arasındaki gerilimleri de içermekteydi. Ayaklanma, Rus ordusu tarafından kanlı bir şekilde bastırılmış olup binlerce Kazak ve Kırgız'ın Çin'e göçüne yol açtı. Buna karşın, Rus devleti Ekim Devrimi gerçekleşene kadar bölgede tam düzeni sağlayamadı.

Aleksandr Kerenski gibi bazı Rus liberalleri ve tarihçileri bu olaylara uluslararası bir ilgi getirdiler. Sovyetler Birliği döneminde ayaklanmanın liderleri Çarlık rejimine karşı savaşan devrimci kahramanlar ilan edildi. Ağustos 2016'da Kırgızistan'da bir kamu komisyonu 1916 ayaklanmasının bastırılmasını soykırım olarak adlandırılması sonucuna vardı.

Diğer olaylar

Tsingtao'daki Alman birlikleri deniz güçleri ve sömürge hükûmeti tarafından sağlanan donanma personelinden oluşuyordu.

Birleşik Devletler'in savaşa girmesinin hemen ardından bir Alman savaş gemisi Guam'da ele geçirildi ve geminin mürettebatı savaşın ilk tutsakları olarak tarihe geçti.

Japonlar, müttefik güçleri Osmanlı ve Avusturya-Macaristan donanmalarına karşı desteklemek amacıyla 1917 yılında Akdeniz'e bir filo gönderdi. Japon muhribi Haziran ayında Avusturya-Macaristan denizaltısı U27 tarafından ağır biçimde yaralandı.

Amiral Graf Maximilian von Spee tarafından geride bırakılan SMS Emden müttefiklere ait ticaret gemilerini yağmaladı ve bunlardan otuzunu batırdı. Cocos Savaşı'nda HMAS Sydney'in yanında yer alan bu gemi yok edildi. Hellmuth von Mücke komutasındaki bir grup denizci Arap yarımadası üzerinden kaçmayı başardı.

Alman hükûmeti, müttefiklerle birlikte savaşa girme yanlısı olan Duan Qirui'ye karşı Zhang Xun'un askerî darbe girişimini desteklemekle suçlanmıştır. Darbe girişiminin Temmuz 1917'de başarısızlığa uğramasının ardından Duan, bu durumu Almanya'ya karşı savaş açma bahanesi olarak kullanmıştır. Almanya hakkındaki daha ciddi bir iddiaya göre ise hükûmet, Çin'in on bir yıl boyunca rakip hükûmetler tarafından yönetilmesine parasal destek sağlamıştır.

Kaynakça

  Gunther Plüschow: My escape from Donington hall, preceded by an account of the siege of Kiao-Chow in 1915 (Download)])

Bibliyografya
 Keegan, John I. Dünya Savaşı (1998) s. 205-206.
 Falls, Cyril Büyük Savaş (1960) s. 98-99.

I. Dünya Savaşı'nda Asya ve Pasifik cepheleri


Sika (Baranjska županija, Mađarska), selo u južnoj Mađarskoj

Hrvatski otoci, otočići i hridi:
 Sika od žala, uz južnu obalu otoka Vele Palagruže
 Sika od Konfina, uz južnu obalu otoka Vele Palagruže
 Sika od Križa, uz sjevernu obalu otoka Male Palagruže
 Sika (Ližnjan), kod Ližnjana, Istra

Sika


Sara H. Cody est une médecin, épidémiologiste et responsable de la santé publique américaine agissant en tant que responsable de la santé et directrice de la santé publique du comté de Santa Clara, en Californie, durant la pandémie de Covid-19. Sara Cody continue de maintenir une présence régulière dans les médias pour communiquer les nouvelles et la politique à tenir vis-à-vis de la lutte contre la COVID-19.

Scolarité
Sara Cody est diplômée de l'université Stanford, où elle a obtenu un diplôme en biologie humaine et a ensuite terminé son doctorat en médecine à la Yale School of Medicine. Après un internat en médecine interne au Stanford University Medical Center, Sara a effectué deux ans d'études supplémentaires en épidémiologie et en santé publique, et a travaillé en tant que responsable du service de renseignement épidémique (EIS) auprès des centres pour le contrôle et la prévention des maladies.

Carrière
En tant qu'officier du service de renseignement épidémique, elle a enquêté sur une épidémie internationale dE. coli liée au jus de pomme non pasteurisé. Elle a également mené une enquête sur une épidémie de salmonelle dans le comté de Santa Clara qui a été attribuée au lait cru. Après cette période, Cody a rejoint le département de santé publique du comté de Santa Clara. En 1998, elle est devenue l'administratrice adjointe de la santé du comté. Dans ce rôle, elle a supervisé la surveillance et l'enquête sur 83 maladies à déclaration obligatoire, mené des enquêtes sur les épidémies et répondu au SRAS, au H1N1 et à d'autres urgences de santé publique. Dans les années qui ont suivi les attentats du 11 septembre, Sara Cody a travaillé avec l'officier de santé du comté de l'époque, Marty Fenstersheib, pour modéliser la réponse d'urgence du comté de Santa Clara à une attaque bioterroriste ou à une pandémie. Ce modèle comprenait des mesures telles que la distanciation sociale, la fermeture des écoles et, dans son cas le plus extrême, des actions de confinement. En 2013, Sara Cody a occupé le poste d'agent de santé du comté. En 2015, elle a également été nommée au poste de directrice de la santé publique du comté et a depuis conservé ce double rôle.

Épidémie de Covid-19
Avec d'autres agents de santé publique de la région, Sara Cody a été largement reconnu pour avoir rapidement préconisé des mesures qui limiteraient la propagation du COVID-19 lorsque la pandémie a atteint les États-Unis en 2020. Elle a dirigé le département de santé publique du comté de Santa Clara pour établir un centre de commandement des incidents le 23 janvier, trois jours après le premier cas confirmé dans le pays, puis a établi un mécanisme de recherche des cas contacts dans le but d'arrêter la propagation de la maladie. Sara Cody a publié les premières directives sur la fermeture et l'annulation des rassemblements publics le 3 mars, les étendant aux événements sportifs, festivals et bars le 9 mars. Elle a été l'une des premières à préconiser l'obligation pour les résidents de « se mettre à l'abri chez eux », ce qui a été mis en vigueur le 16 mars dans sept comtés de la région de la baie. Le gouverneur de Californie Gavin Newsom a ensuite adopté cette politique pour l'ensemble de l'État trois jours plus tard.

Sara Cody a expliqué que .

Elle a fait des apparitions régulières dans des conférences de presse et des vidéoconférences de la région de la baie, expliquant la politique de santé du comté et rappelant aux résidents que la bataille contre le COVID-19 est un problème de santé à long terme : . Lors d'une conférence de presse en avril, Sara Cody a confirmé que le premier décès par COVID-19 aux États-Unis s'était effectivement produit dans la région de la baie le 6 février, environ 23 jours avant le premier décès connu précédemment. Il s'agissait du premier des trois premiers décès dus au COVID-19, que Cody a décrit comme des « pointes d'iceberg », suggérant qu'il y avait eu une propagation vaste et invisible. Après une conférence de presse, elle est devenue le sujet d'un mème viral, après avoir imploré les citoyens de s'abstenir de se toucher le visage, puis s'être léchée le doigt pour tourner une page.

Sara Cody a reçu des menaces de résidents mécontents du caractère drastique des mesures mises en place. Fin août, le bureau du shérif du comté de Santa Clara a annoncé avoir arrêté un homme soupçonné de lui avoir envoyé plusieurs lettres de menace, utilisant un langage typique des mouvements d'extrême droite. La police a trouvé 138 armes à feu à son domicile. Accusé de harcèlement et de menaces envers un agent public, il est resté en prison en attendant son procès. La police maintient une protection 24 heures sur 24 autour de Sara Cody.

Vie privée
Cody est une résidente de Palo Alto.

Références

Étudiant de l'université Stanford
Épidémiologiste américain
Médecin américain du XXIe siècle

Sara Cody


Artibonite bezeichnet:

 den längsten Fluss auf Hispaniola, siehe Artibonite (Fluss)
 das haitianische Département Artibonite

Artibonite


Eduardo di Capua (May 12, 1865 – October 3, 1917) was a Neapolitan composer, singer and songwriter.

Biography

He was born in Naples in 1865.

He is best known for the song "". In 1897, di Capua bought a collection of 23 melodies from an obscure composer, Alfredo Mazzucchi. Di Capua developed the piece, and then invited the poet Giovanni Capurro to write lyrics for it. The resulting song has been recorded by many singers, both classical and popular, in both the original Neapolitan and the English adaptation. His work on Neapolitan songs were published in La Tavola Rotonda.

He also wrote "Marie, Ah Marie" ("O Marie" in English), another Neapolitan song.

Eduardo di Capua died in 1917 in Naples.

References

External links

 Portrait of di Capua

 Eduardo Di Capua recordings at the Discography of American Historical Recordings.

1865 births
1917 deaths
19th-century Italian composers
19th-century Italian male singers
20th-century Italian composers
20th-century Italian male singers
Italian male composers
Italian male singer-songwriters
Italian singer-songwriters

Eduardo di Capua