Valeria Messalina, scrisă uneori Messallina, (c. 17/20–48) a fost cea de-a treia soție a împăratului roman Claudius. Ea a fost verișoara paternă a împăratului Nero, verișoara de gradul 2 a împăratului Caligula și strănepoata împăratului Augustus. O femeie puternică și influentă cu o reputație de promiscuitate, ea ar fi conspirat împotriva soțului ei și a fost executată după descoperirea complotului. Reputația ei notorie se datorează, fără îndoială, unui părtiniri politice a cronicarilor, dar operele literare și de artă au perpetuat-o în vremurile moderne.

Primii ani

Messalina a fost fiica Domitiei Lepida cea Tânără și a verișorului ei primar Marcus Valerius Messalla Barbatus. Mama ei era fiica cea mai mică a consulului Lucius Domitius Ahenobarbus și a Antoniei Maior. Fratele mamei ei, Gnaeus Domitius Ahenobarbus, a fost primul soț al viitoarei împărătese Agrippina cea Tânără și tatăl biologic al viitorului împărat Nero, ceea ce-l face pe Nero verișor primar al Messalinei, în ciuda unei diferențe de vârstă de șaptesprezece ani. Bunicile Messalinei Claudia Marcella și Antonia Major au fost surori vitrege. Claudia Marcella, bunica paternă a Messalinei, a fost fiica surorii lui Augustus, Octavia cea Tânără, prin căsătoria ei cu Gaius Claudius Marcellus Minor. Antonia Major,bunica maternă a Messalinei, a fost fiica cea mare a Octaviei prin căsătoria ei cu Marc Antoniu, și a fost mătușa maternă a lui Claudius. A existat, prin urmare, o cantitate mare de consangvinizare în familie.

Se cunosc puține informații despre viața Messalinei înainte de căsătoria ei în 38 cu Claudius, verișorul ei primar care avea pe atunci vârsta de 48 de ani. Din unirea lor s-au născut doi copii: o fiică, Claudia Octavia (născută în 39 sau 40), viitoare împărăteasă, sora vitregă și prima soție a împăratului Nero, și un fiu, Britannicus. Atunci când împăratul Caligula a fost ucis în anul 41, Garda Pretoriană l-a proclamat pe Claudius noul împărat, iar Messalina a devenit împărăteasă.

Reputație
Odată cu ascensiunea la putere, Messalina a intrat în istorie printr-o reputație de femeie crudă, prădătoare și nesățioasă sexual. Soțul ei este reprezentat ca un om condus cu ușurință de ea și necunoscător a numeroaselor ei acte de adulter. În anul 48 AD, el a plecat într-o călătorie și atunci când s-a întors a fost informat că Messalina a mers atât de departe încât s-a căsătorit cu ultimul ei amant, senatorul Gaius Silius. În timp ce mulți ar fi poruncit uciderea ei, împăratul i-a oferit o altă șansă. Văzând acest gest ca pe o slăbiciune, unul dintre ofițerii săi superiori a ordonat, fără știrea împăratului, uciderea Messalinei. La auzul veștii, împăratul nu a reacționat și a cerut pur și simplu un alt potir de vin. Senatul Roman a ordonat apoi o damnatio memoriae, astfel încât numele Messalina a fost eliminat din toate spațiile publice și private, iar toate statuile ei au fost distruse.

Istoricii care au relatat aceste povești, în principal Tacit și Suetoniu, au scris la 70 de ani după aceste evenimente într-un mediu ostil liniei imperiale căreia îi aparținea Messalina. Istoria lui Suetoniu este în mare măsură o bârfă fără vreun fundament real. Tacit pretindea că transmite ceea ce a auzit și a fost scris de înaintașii săi, fără a numi alte surse decât memoriile Agrippinei cea Tânără, care a fost preocupată să-i înlocuiască pe copiii Messalinei în succesiunea la tronul imperial și a fost, prin urmare, deosebit de interesată de ponegrirea numelui predecesoarei ei. S-a susținut că ceea ce este considerat a fi istorie este în mare măsură un rezultat al sancțiunilor politice care au urmat morții ei.

Acuzațiile de exces sexual au reprezentat o tactică încercată de distrugere a reputației ei și rezultatul unei ostilități motivate politic. Două relatări au contribuit în mod special la formarea notorietății ei. Una este povestea unui competiții sexuale timp de o noapte întreagă cu o prostituată în Cartea a X a lucrării Naturalis Historia a lui Plinius cel Bătrân, potrivit căreia concursul a durat 24 de ore și Messalina a câștigat, având 25 de parteneri. Poetul Iuvenal oferă o descriere la fel de bine cunoscută în satira a V-a a modului în care împărăteasa obișnuia să lucreze clandestin toată noaptea într-un bordel sub numele de Lupoaica. El face aluzie, de asemenea, la povestea despre cum ea l-a obligat pe Gaius Silius să divorțeze de soția lui și să se căsătorească cu ea în Satira a X-a.

Strămoși

Messalina în arte

A denumi o femeie cu apelativul Messalina indică o personalitate nesinceră și nesățioasă sexual. Figura istorică și soarta ei au fost adesea folosite în artă pentru a crea o antiteză a comportamentului moral, dar a existat adesea o fascinație lascivă față de comportamentul ei libertin în plan sexual. În timpurile moderne, aceasta a dus la realizarea unor lucrări exagerate care au fost descrise ca descrieri ale unor orgii.

Atitudinea ambivalentă față de Messalina poate fi observată în cartea franceză în proză de la sfârșitul epocii medievale aflată în Muzeul J. Paul Getty ilustrată de Maestrul lui Boucicaut, Tiberius, Messalina și Caligula făcându-și reproșuri unul altuia în mijlocul flăcărilor. Ea prezintă un dialog care are loc în iad între cele trei personaje din aceeași linie imperială. Messalina câștigă dezbaterea, demonstrând că păcatele lor au fost mult mai rele decât ale ei și sugerându-le să se pocăiască de propria lor răutate înainte de a-i face ei vreun reproș.

În timp ce comportamentul nelegiuit al Messalinei față de ceilalți este accentuat și chiar exagerate în operele artistice timpurii, activitățile sale sexuale au fost tratate cu mai multă înțelegere. În ilustrațiile din 1524 a 16 poziții sexuale cunoscute ca I Modi, fiecare a fost numită după un cuplu din mitologia sau istoria clasică, fiind inclusă o ilustrație denumită "Messalina în camera Lisiscăi". Deși primele ediții au fost distruse de cenzura religioasă, copiile ulterioare ale lui Agostino Caracci au supraviețuit (vezi mai sus).

Picturile și sculpturile ulterioare
Alți artiști reprezintă scene de desfrâu sau, precum italianul A. Pigma în When Claudius is away, Messalina will play (1911), indiciul că va urma curând așa ceva. Ceea ce avea să urmeze este reprezentat de Federico Faruffini în Orgiile Messalinei (1867–1868). O reprezentare mai intimă este realizată de Joaquín Sorolla y Bastida în Messalina în brațele gladiatorului (1886). Imaginea din pictură are loc într-un spațiu interior, cu împărăteasa șezând cu sânii goi pe genunchii unui gladiator gol.

Relatarea de către Iuvenal a nopților petrecute în bordel este portretizată de obicei. Gustave Moreau a pictat-o conducând un bărbat către pat în timp ce o prostituată epuizată doarme în fundal, în timp ce în pictura lui Paul Rouffio din 1875 ea se înclină cu sânii goi către o sclavă ce-i oferă struguri. Danezul Peder Severin Krøyer a reprezentat-o în picioare cu un corp aparent gol sub materialul subțire al rochiei ei. Rândul clienților ei este abia vizibil în spatele draperiei în spatele căreia stă (vezi mai sus). Două desene realizate de Aubrey Beardsley au fost realizate pentru o ediție privată a satirelor lui Iuvenal (1897). Cel intitulat Messalina și însoțitorul ei o prezintă pe drumul spre bordel, în timp ce un desen refuzat este intitulat, de obicei, Messalina întorcându-se de la baie.

Alternativ, artiștii au fost atrași de relatarea lui Plinius a concursului sexual. Brazilianul Henrique Bernardelli (1857-1936) o arată întinsă pe pat, în momentul de epuizare de după aceea. Astfel procedează Eugène Cyrille Brunet în sculptura sa dramatică din marmură, datând din 1884 (vezi mai sus), în timp ce statuia în picioare din 1912 a cehului Jan Štursa o arată ținând o ultima piesă de îmbrăcăminte la început.

Filme și televiziune
Messalina a fost portretizată de multe ori în filme și filme sau seriale de televiziune, fiind interpretată de următoarele actrițe:
 Maria Caserini în filmul mut italian Messalina (1910), regizat de Enrico Guazzoni.
 Rina De Liguoro în filmul mut italian Messalina (1924), cu titlul alternativ Căderea unei împărătese, regizat de Enrico Guazzoni. O versiune cut dublată cu dialog a fost lansată în 1935.
 Merle Oberon în filmul nefinalizat I, Claudius (1937), regizat de Josef von Sternberg.
 María Félix în filmul italian Messalina (1951), regizat de Carmine Gallone. Acesta a purtat, de asemenea, titlurile Împărăteasa Romei și Aventurile Messalinei.
 Ludmilla Dudarova într-un flashback din Nerone e Messalina, (Italia, 1953), care a avut titlul în limba engleză Nero and the Burning of Rome.
 Susan Hayward în filmul epic biblic Demetrius și gladiatorii (1954), o poveste în întregime fictivă în care Messalina își ia în public un rămas bun plin de pocăință de la iubitul ei gladiator creștin Demetrius și ia locul pe tron, alături de soțul ei, noul împărat Claudius.
 Belinda Lee în filmul Messalina venere imperatrice (1960).
 Lisa Gastoni în filmul italian L'ultimo gladiatore, intitulat, de asemenea, intitulat Messalina vs. Fiul lui Hercule (1964), în regia lui Umberto Lenzi.
 Nicola Pagett în serialul televiziunii ITV serie de televiziune The Caesars (1968). Serialul este cunoscut pentru reprezentarea istorică exactă a istoriei și personajelor romane, inclusiv un portret mai puțin senzaționalist al Messalinei.
 Sheila White în serialul BBC I, Claudius (1976).
 Anneka Di Lorenzo în filmul Caligula (1979) și în comedia Messalina, Messalina (1977), care a folosit o mare parte a aceluiași set de decoruri ca filmul Caligula, filmat anterior, dar lansat mai târziu. Un titlu european alternativ pentru producția din 1977 a fost Messalina, Empress and Whore.
 Betty Roland în filmul franco-italian Caligula și Messalina (1981), în regia lui Bruno Matei.
 Raquel Evans în comedia spaniolă Bacanales Romanas (1982), cunoscută, de asemenea, sub numele de My Nights with Messalina. Filmul a fost regizat de Jaime J. Puig.
 Jennifer O'Neill în serialul TV AD (1985).
 Kelly Trump în filmul pentru adulți Messalina (1996), regizat de Joe D'Amato.
 Sonia Aquino în filmul de televiziune Imperium: Nero (2004).
 Tabea Tarbiat în filmul Nymphomaniac Volumul II (2014), regizat de Lars von Trier.

Romane
O ficțiune timpurie referitoare la împărăteasă,  La Messalina de Francesco Pona, a apărut la Veneția în 1633. Aceasta a reușit să combine un înalt grad de erotism, cu o demonstrație a modului în care comportamentul privat are un efect profund asupra afacerilor publice. Cu toate acestea, un pasaj precum
 Messalina, zvârcolindu-se din cauza frământărilor produse de gândurile ei, nu dormea noaptea; și dacă dormea, Morpheus se culca pe partea ei, excitând-o, îmbrăcând și dezbrăcând o mie de imagini pe care fanteziile ei sexuale din timpul zilei i le sugeraseră
contribuie la explicarea faptului pentru care romanul a fost odată una dintre cele mai populare și cele mai frecvent interzise cărți ale secolului, în ciuda pretențiilor sale morale.

Un punct de vedere similar cu privire la efectul catastrofal al sexualității a fost prezentat de Gregorio Leti în pamfletul politic, The amours of Messalina, late queen of Albion, in which are briefly couch'd secrets of the imposture of the Cambrion prince, the Gothick league, and other court intrigues of the four last years reign, not yet made publick (1689). Acesta era o altă satiră la adresa reginei Mary de Modena din familia Stuart, camuflată în spatele personajului Messalina.

În Franța secolului al XIX-lea, povestea Messalinei a fost supusă unei transformări literare. În romanul La femme de Claude (Soția lui Claude, 1873) al lui Alexandre Dumas fiul, eroul este Claude Ruper, o întruchipare a conștiinței patriotice franceze după înfrângerea Franței în Războiul Franco-Prusac. În schimb, soția lui, Césarine, (forma feminină a numelui Cezar) este o creatură total coruptă la toate nivelurile, care vinde lucrările soțului ei la inamici și este în cele din urmă împușcat de el. Romanul patafizic Messaline (1901) al lui Alfred Jarry (intitulat Grădina lui Priapus în traducerea engleză a lui Louis Colman), deși se inspiră ușor din relatările istorice, este în principal produsul imaginației fanteziste și extravagante a autorului și a fost comparat cu tratamentul temelor clasice de către artiștii mișcării Art Nouveau.

O prezentare anterioară a relației Messalinei cu Gaius Silius și moartea ei ulterioară apare în povestea fictivă inclusă în volumul Sejanus And Other Roman Tales (1839) al autorului american Edward Maturin. Dar rolul pe care îl joacă în romanele I, Claudius, și Claudius the God (1934-1935) ale lui Robert Graves este mai bine cunoscut. În acestea ea este portretizată ca o adolescentă la momentul căsătoriei ei, dar creditată cu toate actele imorale menționate în sursele antice. O încercare de a crea un film inspirat din acele romane a eșuat în 1937, dar ele au fost adaptate într-un serial de televiziune de mare succes din 1976.

Reprezentări mai senzaționaliste apar în Messalina, the wickedest woman in Rome (1924) de Vivian Crockett  și Messalina: a novel of imperial Rome (1959) de Jack Oleck. Romanul lui Oleck a avut mai multe ediții și i s-a alăturat mai târziu The Pagan Empress (1964) de  Kevin Matthews. Ambele au fost incluse în genul "toga porno". Mai recent, a apărut în 2002 romanul german , Messalina, die lasterhafte Kaiserin (Împărăteasa fără principii) de Siegfried Obermeier.

Surse istorice
 Dio Cassius, Roman History, LX. 14–18, 27–31
 Iosephus Flavius, Antiquities of the Jews XX. 8; The Wars of the Jews II. 12
 Iuvenal, Satires 6, 10, 14
 Plinius cel Bătrân, Natural History 10
 Plutarh, Lives
 Seneca cel Tânăr, Apocolocyntosis divi Claudii; Octavia, 257–261
 Suetoniu, Lives of the Twelve Caesars: Claudius 17, 26, 27, 29, 36, 37, 39; Nero 6; Vitellius 2
 Tacit, Annals, XI. 1, 2, 12, 26–38
 Sextus Aurelius Victor, epitome of Book of Caesars, 4

Bibliografie
 fr  Minaud, Gérard, Les vies de 12 femmes d'empereur romain - Devoirs, Intrigues & Voluptés , Paris, L'Harmattan, 2012, ch. 2,  La vie de Messaline, femme de Claude, p. 39-64.
 Tatum, W. Jeffrey; The Patrician Tribune: Publius Clodius Pulcher (The University of North Carolina Press, 1999).
 Mudd, Mary; I, Livia: The Counterfeit Criminal. the Story of a Much Maligned Woman (Trafford Publishing, 2012).

 Dina Sahyouni, " Le pouvoir critique des modèles féminins dans les Mémoires secrets : le cas de Messaline ", in Le règne de la critique. L'imaginaire culturel des mémoires secrets, sous la direction de Christophe Cave, Paris, Honoré Champion, 2010, p. 151–160.

Note

Nașteri în secolul I
Decese în 48
Romani din secolul I
Dinastia iulio-claudiană
Oameni din Roma
Eponime ale asteroizilor

Messalina


කොපර් ක්ලෝරයිඩ් පොදුවේ කියුප්රස් ක්ලෝරයිඩ් ලෙසද හඳුන්වයි. මෙය කොපර්වල පහලම ක්ලෝරයිඩය යි. රසායනික සූත්‍රය CuCl වේ. මෙම ඵලය සුදු පැහැති ඝණයක් වන අතර එය ජලයේ දිය නොවේ. නමුත් මෙය පූර්ණ වශයෙන් සාන්ද්‍ර HCl වල ද්‍රාවනය වේ. සංශුද්ධ නොවන කොපර්(I) Chlorideවල කොපර්(II) Chloride අන්තර්ගත නිසා මෙම සාම්පල් කොළ පැහැයෙන් දිස් වේ.

ඉතිහාසය
17 වන ශතවර්ශයේ මැද භාගයේ දී  රොබර්ට් බොයිල් විසින් ප්‍රථම වරට මෙම සංයෝගය Mercury(II) Chloride හා කොපර් metal භාවිතයෙන් සොයා ගනු ලැබීය.

HgCl2 + 2Cu ---->  2CuCl + Hg

J. L. Proust විසින් කොපර් හි එකිනෙකට වෙනස් ක්ලෝරයිඩ 2ක් විස්තර කරන ලදි. මොහු CuCl2 වෙත වාතය නොමැති මාද්‍යයක් ක් තුල රක්ත තාපය සැපයීම තුලින් CuCl නිපදවන ලදි. මෙහිදී එක් ක්ලෝරීන් පරමාණුවක් ඉවත් වන අතර ඉතිරි CuCl2 ජලය මගින් සෝදා ඉවත් කරනු ලැබේ.
CuCl වල ආම්ලික  ද්‍රාවණ, වායූන්වල කාබන් මොනොක්සයිඩ් අන්තර්ගතය විශ්ලේෂණය කිරීමට අතීතයේ භාවිතා කරන ලදි. උදාහරණයක් වශයෙන් Hempal's  වායු උපකරණය දැක්විය හැක. තාපය හා ආලෝකය සඳහා ගල් අඟුරු වායුව බහුලව භාවිතා කල 19 හා 20 වන ශත වර්ශ වල මෙම සේදීම ඉතා වැදගත් විය.

රසායනික ගුණ

කොපර් ක්ලෝරයිඩ් ලෙවිස්(Lewis) අම්ලයක් වන අතර එය මෘදු අම්ලයක් ලෙස  Hard-Soft Acid Base ස්ංකල්පයට අනුකූලව වර්ගීකරනය කල හැක.එලෙසම මෙය Triphenylphosphine මෘදු Lewis මාද්‍යයක් තුල මිශ්‍රණය වී පැවතීමට නැඹුරුතාවක් දක්වයි.

උදා:-

CuCl + P(C6H5)3 → [CuCl(P(C6H5)3)]4

CuCl ජලයේ දිය නොවන නමුත් සුදුසු දායක අණු අඩංගු වන ජලීය මාධ්‍යයක ද්‍රාවණය වේ.එලෙසම හේලයිඩ් අයණ සමඟ ද මිශ්‍රණය වේ. උදාහරනයක් ලෙස H3O+ හා CuCl2 සාන්ද්‍ර HCl අම්ලය සමඟ CuCl      CN-, S2O32-,  වලට  NH3 පහර දී අනුරූප මිශ්‍රණයක්ද සාදනු ලබයි.
CuCl  ද්‍රාවණ HCl හා NH3 මාද්‍යය තුලදී කාබන් මොනොක්සයිඩ් අවශෝෂණය කරගෙන ක්ලෝරීන් හා බැඳුනු ද්වී අණුවක් වැනි අවර්ණ ද්‍රාවණයක් සාදයි. එම HCl ද්‍රාවණයම ඇසිටිලීන් වායුව සමඟ ප්‍රතික්‍රියා කර [CuCl(C2H2)] සාදයි. CuCl වල  ඇමෝනීය  ද්‍රාවණ ඇසිටිලීන් වායුව සමඟ ප්‍රතික්‍රියා කර පුපුරණ සුලු කොපර්(I) ඇසිටිලයිඩ් Cupper(I) Chloride සාදයි. ඇල්කේන සහිත ඇල්කොහොල්  ද්‍රාවණයක් තුල සල්ෆර් ඩයොක්සයිඩ් CuCl2 මගින් ඔක්සිහරණය කිරීමෙන් ඇල්කේන සහිත C ද්‍රාවණයක් සාදා ගත හැක. 1,5 - cyclooctadiene මෙන් ඩයි ඊන සමඟ සාදන ද්‍රාවණ ප්‍රධාන වශයෙන් ස්ථායී තත්වයේ පවතී.

CuCl ද්‍රාවණ ස්ථාවර ද්‍රාවණ නොවන නිසා වෙනත් අණු නොමැති මාද්‍යයකදී එය ද්විධාරකරණය වී Cu හා CuCl2 යන ස්ථායී සංයෝග සාදයි. එමනිසා සමහර CuCl සාම්පල වාතයේදී කොල පැහැයෙන් දිස්වේ.

භාවිතය
කොපර්(1) Chloride මූලික වශයෙන් දිලීර නාශක කොපර් ඔක්සි ක්ලෝරඉඩ් වලදී යොදා ගනී.මේ සදහා ජලීය කොපර්(1) Chloride,Comproportionation ක්‍රියාවලියෙන් පසුව ඔක්සිකරණය කීරීම තුලින් නිපදවා ගනී.Arenediazonuium Salt සමඟ CuCl පිරියම් කල විට ඇරිල් ක්ලෝරඉඩ නිපද වේ.

Cu + CuCl2 → 2 CuCl

6 CuCl + 3/2 O2 + 3 H2O → 2 Cu3Cl2(OH)4 + CuCl2

ඉහත දැක්වූ ආකාරයට කොපර්(1) Chloride බොහෝ කාබනික ප්‍රතික්‍රියා වලදී උත්ප්‍රේරකයක් ලෙස භාවිත කරයි.තවද COPureSM ක්‍රියාවලියේදී මෙම කොපර්(1) Chloride උත්ප්‍රේරකයක් ලෙස භාවිතා කරයි.

කාබනික සංස්ලේශනයන් හීදී

Sandmeyer ප්‍රතික්‍රියව  තුලදී   Arenediazonium salt සමග CuCl පිරියම් කිරීමෙන් aryl chloride නිපදයි.
උදා:

මෙම ප්‍රතික්‍රියාවට පුලුල් විශය ශේත්‍රයක් අයත් වන අතර හොඳ ඵලයක් ලබා දේ.
පැරණි පර්යේශකයින්ගෙ සඳහන් කෙරීම් වලට අනුව කොපර්(1) halides 1,4 ග්‍රිනාඩ් ප්‍රතිකාරකයන්ගේ alpha,beta-අසංතෘප්ත කීටෝන
වලට එකතු කිරීමේදීද උත්ප්‍රේරකයක් ලෙස ගනී.මෙය කාබනික සංස්ලේශනයන් හීදී බහුලව භාවිතා වන organocuprate ප්‍රතිකාරක නිපදවීමට ඉවහල් වේ.

මෙම සොයාගැනීම organකොපර් රසායන විද්‍යවේ දියුනුවට ඉවහල් විය. උදා: CuCl,මෙතිල් ලිතියම් සමඟ ප්‍රතික්‍රිය කොට (CH3)2CuLi වැනි "Gilman regents" (ගිල්මාන් ප්‍රතිකාරකයන්) සාදයි.මෙයද විශාල වශයෙන්  කාබනික සංස්ලේශනයන් වලදී උපකාර වේ.ග්‍රිනඩ් ප්‍රතිකාරක තුල Organoකොපර් සංයෝග වලට සමාන සංයෝග අඩංගු වේ.කෙසේ වෙතත් කොපර්(1) iodide වැනි අනිත් කොපර්(1) සංයෝග මෙවැනි ප්‍රතික්‍රියා  වලට නිතර භාවිත කරයි.තවද කොපර්(1) chloride සමහර සිද්දීන් වලදී නිර්දේශීව පවතී.

මෙහිදී Bu ,n-butyl පංතිය නිරූපනය කරයි.CuCl නොමැති විට ග්‍රිනඩ් ප්‍රතිකාරක තනිවම 1,2 සහ 1,4 නිපදවීම් වල එකතුවක මිශ්‍රණයක් සාදයි.(උද:  C=O බන්දනයකට ලඟින් පිහිටි C වෙත butyl එක් වේ)

Wacker process හීදී කොපර්(1) chloride යොදා ගනී.

බහු අවයවික රසායනික විද්‍යාවේදී

Atom Transfer Radical Polymerization (ATRP) ක්‍රියාවලියේදී CuCl
උත්ප්‍රේරකයක් ලෙස යොදා ගනී.

ශීර්ෂ පෙළ

වැඩිදුර කියවීම
 Mellor, J. W., A Comprehensive Treatise on Inorganic and Theoretical Chemistry, Volume III, pp157-168. Longmans, Green & Co., London, 1967 (new impression).

අමතර උදව්

National Pollutant Inventory - කොපර් and compounds fact sheet
The COPureSM Process for purifying CO utilizing a කොපර් chloride complex

ක්ලෝරයිඩ
කොපර් compounds
Metal halides
Coordination compounds
Pyrotechnic colorants
රසායන විද්‍යාව

කොපර්(I) ක්ලෝරයිඩ්


Delia Durrer, née le , est une skieuse alpine suisse, originaire d'Oberdorf dans le canton de Nidwald.

En 2021, elle devient championne de Suisse à 18 ans dans les disciplines de la descente, du Super G et du combiné.

Biographie
Durrer grandit à Oberdorf près de Stans. Elle a intégré en 2018 l'école secondaire de sport d'Engelberg (Sportmittelschule Engelberg).

Elle se fait remarquer pour la première fois au niveau international en avril 2018 lors de la course de jeunes Whistler Cup au Canada, où elle remporte le super-G de la catégorie U16 et se classe deuxième au slalom géant. À partir de novembre 2018, elle participe à ses premières courses FIS, dans un premier temps en prenant part à toutes les disciplines.

Débuts en Coupe d'Europe
Elle fait sa première apparition en Coupe d'Europe en janvier 2019 aux Diablerets et se classe tout de suite dans les points en prenant la 30ème place du combiné. Trois mois plus tard, elle remporte pour la première fois une course FIS, le Super G de Zinal.

En janvier 2020, elle participe aux Jeux olympiques de la jeunesse d'hiver de Lausanne, avec pour meilleur résultat la dixième place en combiné. Le même mois, la Nidwaldienne remporte deux médailles d'or jeudi à l'occasion des Championnats suisses juniors à Davos en s'adjugeant le titre national de descente dans les catégories U18 et U21. En février 2020, elle intègre pour la première fois un top15 en Coupe d'Europe lors du Super G de Sarntal. En mars, elle participe aux Championnats du monde juniors 2020 de Narvik. Elle termine la saison avec un total de 5 victoires en course FIS (3 géants et 2 descentes).

Saison 2020-2021 : triple championne de Suisse
Elle intègre l'équipe de Suisse pour la Coupe du Monde en décembre 2020 mais voit sa première participation à une épreuve reportée à cause de la neige. Classée pour la première fois parmi les dix premières en Coupe d'Europe en janvier 2021 à l'occasion du Super G de Zinal, elle réussit deux autres Top10 en février (en descente) et en mars (en Super G). Pendant la saison, elle monte également 8 fois le podium dont deux victoires, lors de courses FIS.

Après avoir gagné sa place lors des entraînements, elle fait ses débuts en Coupe du Monde le 26 février 2021 en prenant la 43ème place de la descente de Val di Fassa remportée par sa compatriote Lara Gut-Behrami.

Quelques jours plus tard, après une grosse faute, elle ne prend que la 5ème place du Super G des Championnats du monde juniors 2021 à Bansko et connait ensuite l'élimination dès la première manche du géant.

A la fin du mois de mars 2021, elle remporte à 18 ans trois titres de championne de Suisse (en descente, en super-G et en combiné) à Zinal.

Saison 2021-2022 : premier point en Coupe du Monde
Sa progression est soulignée par sa promotion pendant l'été dans le cadre B de Swiss-ski.

Le 19 décembre 2021, elle réussit son premier top5 en Coupe d'Europe, lors de la descente de Val di Fassa. En janvier 2022, elle remporte à Bormio sa neuvième course FIS.

Le 23 janvier 2022, elle marque son premier point en Coupe du Monde grâce à sa 30e place au super-G de Cortina d'Ampezzo, où elle était la plus jeune participante (19 ans).

Le 19 février, elle monte pour la première fois sur un podium de Coupe d'Europe à l'issue de la descente de Crans-Montana. Très heureuse de sa performance, la Nidwaldienne espère maintenant être régulièrement alignée en Coupe du Monde dès la saison suivante.

Elle fait partie des meilleures chances de médailles suisses à l'occasion des Championnats du monde juniors à Panorama qui débutent le 1er mars 2022. Elle y dispute cinq courses mais n'y remporte qu'une seule médaille : celle de bronze lors du Team Event aux côtés de Delphine Darbellay, Reto Mächler et Erix Wyler.

Le 24 mars 2022, elle conserve son titre de championne de Suisse de descente, devant Jasmina Suter et Noémie Kolly.

Ses bons résultats obtenus lors de la saison 2021/2022 lui permettent d'obtenir une place fixe en Coupe du Monde, s'entraîne en conséquence et en décembre 2022, elle obtient son premier TOP20 puis son premier TOP15 lors de la Coupe du Monde à Lake Louise.

Palmarès

Coupe du Monde

Début en Coupe du Monde : 26 février 2021, descente de Val di Fassa.

Meilleur résultat : 30ème place, le 23 janvier 2022, Super G de Cortina.

Coupe d'Europe
Début en Coupe d'Europe : 29 janvier 2019, Super G des Diablerets.

Meilleurs résultats : deux troisième places les  et  en descente à Crans-Montana.

Championnats du Monde juniors

Championnats de Suisse

Jeux olympiques de la Jeunesse d'hiver

Références

Liens externes

Skieuse alpine suisse
Sportive nidwaldienne
Naissance en novembre 2002

Delia Durrer


اغتيال الرئيس محمد أنور السادات أو حادث المنصة أو عملية الجهاد الكبرى كانت خلال عرض عسكري أقيم بمدينة نصر بالقاهرة في 6 أكتوبر 1981 احتفالاً بالانتصار الذي تحقق خلال حرب أكتوبر 1973. نفذ عملية الاغتيال الملازم أول خالد الإسلامبولي الذي حكم عليه بالإعدام رمياً بالرصاص لاحقاً في أبريل 1982. وعقب الاغتيال تولى صوفي أبو طالب رئاسة الجمهورية مؤقتا لمدة ثمانية أيام وذلك من 6 إلى 14 أكتوبر 1981 حتى تم انتخاب محمد حسني مبارك رئيساً للجمهورية.

حادث الاغتيال
بدأ العرض العسكري في الساعة 11 يوم 6 أكتوبر 1981 وجلس الرئيس السادات وإلى يمينه نائبه محمد حسني مبارك، ثم الوزير العُماني شبيب بن تيمور مبعوث السلطان قابوس، وإلى يساره المشير عبد الحليم أبو غزالة وزير الدفاع ثم سيد مرعي، ثم عبد الرحمن بيصار شيخ الأزهر في ذلك الوقت. كان الحاضرون يستمتعون بمشاهدة العرض، خصوصاً طائرات «الفانتوم» وهي تمارس ألعاباً بهلوانية في السماء، ثم انطلق صوت المذيع الداخلي «الآن تجيئ المدفعية». وتقدم قائد طابور المدفعية لتحية المنصة، وحوله عدد من راكبي الدراجات النارية، وفجأة توقفت إحدى الدّراجات بعد أن أصيبت بعطل مفاجئ، ونزل قائدها وراح يدفعها أمامه، لكن سرعان ما انزلقت قدَمه، ووقع على الأرض، والدّراجة فوقه فتدخّل جندي كان واقفاً إلى جوار المنصة، وأسعفه بقليل من الماء.

كل هذا حدث أمام الرئيس والجمع المحيط به، وأسهمت تشكيلات الفانتوم وألعابها في صرف نظر الحاضرين واهتمامهم، لذا عندما توقفت سيارة خالد الإسلامبولي، فيما بعد ظُنَّ أنها تعطّلت، كما تعطّلت الدّراجة النارية. في تمام الثانية عشرة وعشرين دقيقة، كانت سيارة الإسلامبولي، وهي تجرّ المدفع الكوري الصنع عيار 130مم، وقد أصبحت أمام المنصة تماماً، وفي لحظات وقف القناص (حسين عباس)، وأطلق دفعة من الطلقات، استقرت في عنق السادات، بينما صرخ خالد الإسلامبولي بالسائق يأمره بالتوقف، ونزل مسرعاً من السيارة، وألقى قنبلة ثم عاد وأخذ رشاش السائق وطار مسرعاً إلى المنصة. كان السادات قد نهض واقفاً بعد إصابته في عنقه وهو يصرخ، بينما اختفى جميع الحضور أسفل كراسيهم. وتحت ستار الدخان، وجّه الإسلامبولي دفعة طلقات جديدة إلى صدر السادات، في الوقت الذي ألقى فيه كل من عطا طايل بقنبلة ثانية، لم تصل إلى المنصة، ولم تنفجر، وعبد الحميد بقنبلة ثالثة نسي أن ينزع فتيلها فوصلت إلى الصف الأول ولم تنفجر هي الأخرى. بعدها قفز الثلاثة وهم يصوّبون نيرانهم نحو الرئيس. وكانوا يلتصقون بالمنصة يمطرونه بالرصاص. سقط السادات على وجهه مضرجاً في دمائه، بينما كان سكرتيره الخاص فوزي عبد الحافظ يحاول حمايته برفع كرسي ليقيه وابل الرصاص، فيما كان أقرب ضباط الحرس الجمهوري، عميد يدعى (أحمد سرحان)، يصرخ بهستيريا «إنزل على الأرض يا سيادة الرئيس»، لكن صياحه جاء بعد فوات الأوان. صعد عبد الحميد سلم المنصة من اليسار، وتوجّه إلى حيث ارتمى السادات، ورَكَله بقدَمه، ثم طعنه بالسونكي، وأطلق عليه دفعة جديدة من الطلقات، فيما ارتفع صوت الأسلامبولي يؤكد أنهم لا يقصدون أحداً إلا السادات. بعدها انطلقوا يركضون عشوائياً، تطاردهم عناصر الأمن المختلفة، وهي تطلق النيران. ولقد قام المصور مكرم جاد الكريم بتوثيقه لحظة الاغتيال ب45 صورة.

لم يكن السادات هو الضحية الوحيد للحادث فقد سقط سبعة آخرون هم:
 اللواء أركان حرب حسن علام.
 خلفان ناصر محمد (من الوفد العماني).
 المهندس سمير حلمي إبراهيم.
 الأنبا صموئيل.
 محمد يوسف رشوان (المصور الخاص بالرئيس).
 سعيد عبد الرؤوف بكر.
 شانج لوي (صيني الجنسية).

الناجون من الحادث
 محمد حسني مبارك نائب رئيس الجمهورية (1975 - 1981)
 المشير عبد الحليم أبو غزالة وزير الدفاع (1981 - 1989)

الشخصيات الأساسية الضالعة في الاغتيال

 خالد الإسلامبولي: ضابط عامل باللواء 333 مدفعية، هو المخطط والمنفذ الرئيسي لعملية الاغتيال، ترجل من سيارته أثناء العرض بعد إجبار سائقها - والذي لم يكن مشتركاً في العملية - على إيقاف السيارة، ثم اتخذ طريقه بشكل مباشر نحو المنصة وهو يطلق النار بغزارة على الصف الأول مستهدفاً السادات، وبالفعل استطاع توجيه رصاصات نافذة إلى صدر السادات بشكل عام وقلبه بشكل خاص وكانت من أسباب وفاته، أصيب في ساحة العرض وقُبض عليه وحوكم بالإعدام رمياً بالرصاص بعد ذلك.
 عبود الزمر: ضابط بالمخابرات الحربية شارك في تخطيط وتنفيذ في عملية الاغتيال وهو الذي اختار فكرة الهجوم بشكل مباشر على المنصة من الأمام من خلال عدة بدائل كانت مطروحة آنذاك منها مهاجمة المنصة بواسطة إحدى طائرات العرض العسكري أو مهاجمة استراحة السادات أثناء إقامته فيها. وصدر عليه حكمان بالسجن في قضيتي اغتيال السادات (25 عاماً) وتنظيم الجهاد (15 عاماً) وقد قررت المحكمة التنحي عن النظر في الاستشكال الذي تقدم به عبود الزمر في 2007.
 حسين عباس: قناص بالقوات المسلحة، كان ضمن فريق الاغتيال المنفذ للعملية، وكان يجلس فوق سيارة نقل الجنود التي كانت تقل فريق التنفيذ، وانتظر حتى حصل على فرصة اقتناص السادات وبالفعل أطلق طلقة واحدة اخترقت رقبة الرئيس الراحل وكانت من الأسباب الرئيسية لوفاته، وبعد قنص السادات ترجل من السيارة وتابع ما حدث لزملائه من خلال تسلله إلى منصة المشاهدين ثم رحل كأي شخص عادى ولم يُقبض عليه إلا بعد ثلاثة أيام من خلال اعترافات زملاؤه تحت التعذيب.
 عطا طايل: ملازم أول مهندس احتياط
 عبد الحميد عبد السلام: ضابط سابق بالدفاع الجوي

كما يتهم عمر عبد الرحمن وهو إمام لمسجد، بأن فتوى له كانت دافعاً للاغتيال  وتم محاكمته في هذه القضية في مصر وحصل على البراءة.

الأسلحة المستخدمة في عملية الاغتيال
استخدم المهاجمون بنادق هجومية طراز أيه كيه أم نسخة المعادي ورشاش كارل غوستاف إم/45 نسخة بورسعيد وألقوا قنابل يدوية سوفيتية الصنع طراز .

معرض الصور

اقرأ أيضاً
 إعدام فرعون

مراجع

وصلات خارجية

 الجريمة السياسية اغتيال أنور السادات إنتاج قناة الجزيرة

استعراضات عسكرية
اغتيال محمد أنور السادات
اغتيالات في مصر
اغتيالات مصورة
الجمهورية المصرية
القاهرة في عقد 1980
أحداث أدت إلى محاكم عسكرية
أحداث أكتوبر 1981
أحداث أكتوبر 1981 في إفريقيا
إرهاب منسوب للمسلمين في القاهرة
إطلاق نار جماعي في مصر
إطلاق نار عشوائي في إفريقيا 1981
إطلاق نار عشوائي في إفريقيا عقد 1980
جرائم 1981 في مصر
جرائم أكتوبر 1981
جرائم في 1981
جرائم قتل في إفريقيا 1981
جرائم قتل في مصر 1981
جرائم قتل في مصر عقد 1980
حوادث إرهابية في القاهرة
حوادث إرهابية في إفريقيا في 1981
حوادث إرهابية في مصر في 1981
حوادث إرهابية في مصر في عقد 1980
حوادث إرهابية منسوبة للمسلمين في عقد 1980
رؤساء حكومات مغتالون
سياسة مصر
قتل جماعي في 1981
قتل جماعي في القاهرة
قتل جماعي في إفريقيا القرن 20
محاكمات عقد 1980
محاكمات في مصر
محمد أنور السادات
مذابح في 1981
مذابح في مصر
وفيات حسب الشخص في إفريقيا

اغتيال السادات


තම පැටවුන් වෙනුවෙන් ක්‍ෂීරපායී ස්ථන ග්‍රන්ථීවලින් නිපදවෙන සුදු පාට දියරය සත්ත්‍ව කිරි වේ.

සත්ත්‍ව කිරි

සත්ත්‍ව කිරි


Küçükçıldırım, Adana ilinin Seyhan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Köy Arap aşireti halkı yaşar.

Coğrafya
Adana iline 30 km, Seyhan ilçesine 30 km uzaklıktadır.

Nüfus

Seyhan'ın mahalleleri

Küçükçıldırım, Seyhan


La place Georges-Enesco est une voie située dans le  de Paris, en France.

Situation et accès
La place se situe à l'intersection des rues Marguerite-de-Rochechouart, Condorcet et Rue Turgot.

Origine du nom
La voie porte le nom de Georges Enesco (1881-1955), compositeur et musicien franco-roumain.

Historique
La « place Georges-Enesco » est créée par délibération du conseil de Paris des 14, 15, 16, et . Elle a été inaugurée le 15 décembre 2022 en présence de : Nicolae Ciucă, Premier ministre de Roumanie ;
Luca Niculescu, Secrétaire d'État et coordinateur national du processus d'adhésion de la Roumanie à l'OCDE ;
Arnaud Ngatcha, adjoint à la Maire de Paris en charge de l'Europe, des relations internationales et de la francophonie ;
Laurence Patrice, adjointe à la Maire de Paris en charge de la mémoire et du monde combattant ;
et Delphine Bürkli, Maire du 9ème arrondissement.

Annexes

Articles connexes
 Liste des voies du  arrondissement de Paris
 Liste des places de Paris

Notes, sources et références

Georges-Enesco
Georges-Enesco

Place Georges-Enesco


الاقتناص الفضائي أو التنزيل العشوائي هي عملية اقتناص وتنزيل عشوائي لمجموعة كبيرة جدًا من الصور والبرامج وجميع أنواع الملفات من بعض الأقمار الصناعية التي توفر خدمة الإنترنت الفضائي عن طريق كرت الساتلايت وإحدى برامج الاقتناص مثل السكاي غرابر أو السكاي نت.

برامج الاقتناص العشوائي
يوجد عدة برامج أهمها السكاي نت والسكاي غرابر ويمكن تحديد نوع الملف وحجم الملف المراد تنزيلهما فقط ولا يمكن تحديد الاسم.

أدوات الاقتناص العشوائي
لاجراء عملية الاقتناص يجب توفر جهاز حاسوب وكرت الساتلايت ودش موجه لأحد الأقمار المتوفر بها قنوات الداتا.

ـقمار الاقتناص العشوائي ومحطات الداتا
من أهم اقمار الاقتناص يوتلسات w3 7.0 ويوتلسات 10.0 ويوتلسات 21.0

مخاطر الاقتناص
بالإضافة لتنزيل الملفات يحمل أيضا عدد كبير جدًا من الفيروسات مما يشكل خطرًا على الحاسوب,وأيضًا المحتويات الإباحية من أجل تجنبها ينصح بتنقيح الملفات وإزالة علامة صح على كل من صيغ الصور والفيديوهات.

تقنيات تلفزة

اقتناص فضائي


TOI 700 é uma anã vermelha a 101,4 anos-luz da Terra localizada na constelação de Dorado que hospeda TOI 700 d, o primeiro exoplaneta do tamanho da Terra na zona habitável descoberto pelo Transiting Exoplanet Survey Satellite (TESS) , Seu nome oficial será Neístron.

Nomenclatura e história
A sigla "TOI" refere-se a estrelas e exoplanetas estudados pelo TESS, e é a abreviação de: " T ransiting Exoplanet Survey Satellite O bject of I nterest". Identificado como TOI 700. É o corpo celeste tem tamanho semelhante ao da Terra e condições ideais para possuir água em sua superfície.

Características estelares
TOI 700 é uma anã vermelha de classe espectral M (muito mais vermelha, mais fria e mais escura que o Sol) que tem 40% da massa, 40% do raio e 55% da temperatura do Sol.  A estrela é brilhante com baixos níveis de atividade estelar. Ao longo dos 11 setores observados com o TESS, a estrela não mostra uma única explosão de luz branca. A baixa taxa de rotação também é um indicador de baixa atividade estelar.

Dados dos planetas da TOI-700
Dados comparados aos da Terra

B

 massa 1,07 (+0,80 -0,43)
 período 9,977 (+0,00024 -0,00028)
 semieixo maior 0.0637(+.0,0064 – 0,0060)
 raio 1.010  (+0,094 – 0,0087)
 inclinação 89,90º +0,23 -0,32}

C

 massa 7,48 (+5,89 -3,30)
 período 16,05010098 (+ 0,000089 -0,000092)
 semieixo maior 0,0925 (+.0,0088 –0 .0083)
 raio 2,63 (+0,24 – 0,023)
 inclinação 89,90° (+0,16 -0,11)}

D

 massa 1,72 (+1,29 -0,63)
 período 37,426 (+ 0,0007 -0,0010)
 semieixo maior 0,163 (+/- 0,15)
 raio 1,19 (+/-0,11)
 inclinação 89,73° (+0,15 -0,12)

Sistema planetário

Quatro exoplanetas foram detectados pelo TESS orbitando a estrela hospedeira TOI 700. Todos os quatro exoplanetas podem estar travados por maré em TOI 700.

Três artigos descrevem a validação do sistema planetário, as observações de acompanhamento do TOI 700 d com o Telescópio Espacial Spitzer e a caracterização do TOI 700 d.

A composição dos planetas b e d é provavelmente rochosa e a composição do planeta c é provavelmente semelhante à de Netuno .

Os dois planetas internos podem ter crescido mais rápido e adicionado envelopes gasosos significativos, mas o planeta externo se formou mais lentamente e acumulou menos gás. O planeta mais interno pode mais tarde ter perdido seu envelope devido à fotoevaporação . Outro cenário que poderia explicar o arranjo de densidades neste sistema é a migração planetária de longo prazo. O planeta c pode ter migrado para dentro, mas esse cenário é mais plausível se estudos futuros mostrarem que o planeta c é significativamente mais massivo que o planeta b ou d.

O TOI 700 d encontra-se na zona habitável . Ele recebe 35 vezes mais fótons EUV que a Terra, mas também 50 vezes menos que TRAPPIST-1 e . A estrela hospedeira tem baixa atividade estelar. A atmosfera de um planeta com uma pressão semelhante à da Terra sobreviveria por mais de 1 Gyr . As simulações do planeta mostraram que o TOI 700 d é um forte candidato a um mundo habitável. As profundidades das características espectrais simuladas dos espectros de transmissão e o fluxo de pico e as variações das curvas de fase sintetizadas não excedem 10 ppm . Isso provavelmente impedirá o JWST de caracterizar a atmosfera do TOI 700 d.

Em novembro de 2021, um quarto planeta possível, do tamanho da Terra e recebendo aproximadamente 30% mais fluxo do TOI-700 do que a Terra do Sol, foi encontrado na borda interna da zona habitável do TOI-700. Em janeiro de 2023 foi confirmada a existência deste planeta.

O sistema está próximo (mas não em) ressonância orbital: dos planetas b a d, as proporções de período são aproximadamente 5:8, 4:7, 3:4.

Descoberta
O TOI-700 d foi descoberto pelo Transiting Exoplanet Survey Satellite (TESS) no início de janeiro de 2020.

Veja também

 Kepler-62f
 Kepler-186f
 Kepler-442b
 LHS 1140 b
 Proxima Centauri b

Notas

Ligações externas

 TESS – Site Oficial
 ExoFOP TIC 150428135 TOI 700 no site do Programa de Observação de Acompanhamento de Exoplanetas
 O primeiro planeta do tamanho da Terra em zona habitável da TESS. I: Validação do Sistema TOI-700 , Emily A. Gilbert et al., 3 de janeiro de 2020
 O primeiro planeta do tamanho da Terra em zona habitável do TESS II: Spitzer confirma TOI-700 d, Joseph E. Rodriguez et al., 3 de janeiro de 2020
 O primeiro planeta do tamanho da Terra em zona habitável da TESS. III: Estados climáticos e perspectivas de caracterização para TOI-700 d , Gabrielle Suissa et al., 3 de janeiro de 2020

Variáveis de trânsito planetário
Objetos listados no 2MASS
Estrelas de classe M da sequência principal
Constelação de Dorado

TOI 700


الحزب الشيوعي التركي (باللغة التركيّة:Türkiye Komünist Partisi)، حزب سياسي شيوعي يساري تركي،الحزب كان محظور سياسياً منذ تاريخ تأسيسه 1921 أعيد تشكيله عام 2001.

المصادر

 الجزيرة نت: الانتخابات التركية .. واقع يتشكل، الخارطة الحزبية

وصلات خارجية

 موقع الحزب الرسمي

أحزاب سياسية أسست في 1992
أحزاب سياسية أسست في 1993
أحزاب تركيا
أحزاب سياسية أسست في 2001
أحزاب شيوعية
انحلالات سنة 2014 في تركيا
تأسيسات سنة 1992 في تركيا
تأسيسات سنة 1993 في تركيا
تأسيسات سنة 2001 في تركيا
تأسيسات سنة 2017 في تركيا
أحزاب سياسية أسست في 2017
أحزاب شيوعية في تركيا
أحزاب سياسية انحلت في 2014
سياسة يسارية متطرفة في تركيا

الحزب الشيوعي التركي


Paul von Hedemann-Heespen, vollständig: Paul Christian Georg Carl von Hedemann, genannt von Heespen (* 8. Februar 1869 auf Deutsch Nienhof, heute Ortsteil von Westensee; † 22. Februar 1937 ebenda) war ein deutscher Verwaltungsjurist, Gutsbesitzer und Landeshistoriker.

Leben und Wirken
Paul von Hedemann-Heespen stammt aus jenem Zweig des schleswig-holsteinischen Adelsgeschlechts von Hedemann, das nach dem Tod von Friedrich Christian von Heespen († 1776), dem letzten seines Geschlechts, in den Genuss des von ihm gestifteten Familienfideikommisses von Deutsch Nienhof kam und den Namen von Hedemann, genannt von Heespen oder kurz von Hedemann-Heespen annahm. Er war der Sohn von Friedrich von Hedemann-Heespen (1827–1905) und seiner Frau (seit 1860) Anna, geb. Gräfin Reventlow auf Kaltenhof (1841–1927).

Nach dem Besuch des Gymnasiums in Kiel und dem Abitur 1886 studierte er bis 1889 Rechtswissenschaften an den Universitäten Marburg, Freiburg im Breisgau, Leipzig und Berlin. 1890 machte er seinen Militärdienst als Einjährig-Freiwilliger beim Husarenregiment 16 und trat als Rechtsreferendar in den preußischen Staatsdienst ein. Unterbrochen von zwei Jahren der Ausbildung in der Landwirtschaft 1897 bis 1899 wirkte er als Assessor und Regierungsrat in Magdeburg, Mülheim an der Ruhr, Marburg, Danzig, Hildesheim und Kiel.

Mit dem Tod seines Vaters 1905 wurde er Fideikommissherr auf Deutsch Nienhof und Pohlsee (heute Ortsteil von Langwedel). Um sich ganz der Gutsverwaltung widmen zu können, nahm er 1907 seinen Abschied aus dem Staatsdienst als Regierungsrat a. D. und Oberleutnant der Reserve. Von 1907 bis 1909 ließ er das Innere des Herrenhauses von Deutsch Nienhof nach seinen Vorstellungen umgestalten. Die Eingangshalle wurde in Formen des geometrischen Jugendstils zweigeschossig und geräumig umgebaut.

Hedemann-Heespen machte sich vor allem als Landeshistoriker einen Namen. Für seine historischen Forschungen konnte er auf das umfangreiche Archiv in Deutsch Nienhof zurückgreifen, das bis auf Christoph Gensch von Breitenau und seine Tätigkeit für den dänischen König zurückging.

1906 gab er eine dreibändige Gutsgeschichte von Deutsch Nienhof und Pohlsee heraus. Von 1917 bis 1919 veröffentlichte er die Familiengeschichte von Hedemann in drei Bänden, und 1926 erschien sein Hauptwerk Die Herzogtümer Schleswig-Holstein und die Neuzeit. Hinzu kamen eine Vielzahl an Aufsätzen und Artikeln zu historischen Themen und Fragen der Zeit in Zeitschriften und Zeitungen. Zeitweilig verwaltete er die Landesbibliothek in Kiel.

Der "eigenwillige und geistig originelle Aristokrat", der "eigenwillige, aber auch geistreiche Historiker" vertrat seine eigenständigen, manchmal eigenwilligen Positionen auch als Kulturfunktionär. Er war 1908 erster Vorsitzender des Schleswig-Holsteinischen Vereins für Heimatschutz, gehörte zu den Mitbegründern der Zeitschrift Nordelbingen und betonte die kulturelle Eigenständigkeit Schleswig-Holsteins, insbesondere gegen Preußen.

Als erstem Deutschen seit 1864 verlieh ihm die Königlich dänische Gesellschaft für vaterländische Gesellschaft und Sprache 1927 die ordentliche Mitgliedschaft. 1932 verlieh ihm die rechts- und staatswissenschaftliche Fakultät der Universität Würzburg ihren Ehrendoktor, ebenso 1933 die philosophische Fakultät der Universität Erlangen.

Veröffentlichungen
 Geschichte der adligen Güter Deutsch-Nienhof und Pohlsee in Holstein. 3 Bände. Bergas, Schleswig 1906.
 Zur Sitten- und Preisgeschichte des 18. Jahrhunderts. In: Die Heimat. Bd. 21 (1911), Heft 10, Oktober 1911, S. 242–244 (Digitalisat).
Kultur und Adel in Schleswig-Holstein während des 18. Jahrhunderts. In: Schleswig-Holsteinischer Kunstkalender, 1912, S. 27–53 (Digitalisat).
 (unter dem Pseudonym Omnino Sepultus:) Aus dem Liederbuch eines Toten. Walter B. Mühlau, Richard Hermes, Kiel/Hamburg 1914.
 Aus Aufzeichnungen und Briefen über drei Jahrhunderte schleswig-holsteinischer Geschichte. H. Haessel, Leipzig 1915.
 Geschichte der Familie von Hedemann. 3 Bände. Augustin, Glückstadt 1917–1919.
Über den Adel in Nordschleswig. In: Schleswig-Holsteinischer Kunstkalender, 1920, S. 63–68.
Unser Land als Völkerbrücke in seiner Wirtschaftsgeschichte. In: Schleswig-Holsteinisches Jahrbuch (1921), S. 83–87.
 (mit Jürgen Kleen; Georg Reimer): Heimatbuch des Kreises Rendsburg. Westerrönfeld bei Rendsburg 1922.
 Die Herzogtümer Schleswig-Holstein und die Neuzeit. W. G. Mühlau, Kiel 1926.
 Das Leben des Geheimen Rats Christoph Gensch von Breitenau. In: Nordelbingen 10, 1934, S. 1–161.

Literatur
 Harry Schmidt, Fritz Fuglsang: Paul von Hedemann-Heespen. In: Nordelbingen 10, 1934, S. IX-XIII.
 Volquart Pauls: Paul von Hedemann-Heespen. In: Zeitschrift der Gesellschaft für schleswig-holsteinische Geschichte, Bd. 65 (1937), S. XVII–XX (Digitalisat).
 Wilhelm Klüver: Hedemann-Heespen, Paul Christian Georg Carl/von. In: Schleswig-holsteinisches biographisches Lexikon. Wachholtz, Neumünster 1974, S. 143f.
 Bernd Kreklau: Paul von Hedemann-Heespens öffentliche Preussenkritik. Dissertation Kiel 1986.

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Historiker
Verwaltungsjurist
Person (Schleswig-Holstein)
Ehrendoktor der Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg
Ehrendoktor der Julius-Maximilians-Universität Würzburg
Paul
Geboren 1869
Gestorben 1937
Mann

Paul von Hedemann-Heespen


An Eremurus dolichomischus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Aleksei Ivanovich Vvedensky ngan Per Erland Berg Wendelbo. An Eremurus dolichomischus in nahilalakip ha genus nga Eremurus, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eremurus

Eremurus dolichomischus


Serghei Nikolaevici Blajko (în , n. 17 noiembrie 1870, Hotimsk (astăzi în Belarus) - d. 11 februarie 1956, Moscova) a fost un astronom rus și sovietic, profesor universitar.

Biografie
Membru al Academiei de Științe a Uniunii Sovietice (1929), el a condus Observatorul din Moscova din 1918 până în 1931. A descoperit o variație secundară a amplitudinii și a perioadei unor stele pulsante de tip RR Lyrae și a relatat variații ale pulsațiilor, cunoscute sub numele de efectul Blazhko, după transcrierea engleză a numelui său.

Onoruri
 Premiul Stalin în 1952;
 De două ori Ordinul Lenin (1944);
 De două ori Ordinul Drapelul Roșu al Muncii;
 Un crater lunar și un asteroid îi poartă numele.

Legături externe

Astronomi ruși
Astronomi sovietici
Astronomi din secolul al XIX-lea
Astronomi din secolul al XX-lea
Laureați ai Premiului Lenin
Laureați ai Premiului Stalin
Nașteri în Imperiul Rus
Nașteri în 1870
Nașteri pe 17 noiembrie
Decese în 1956
Decese pe 11 februarie
Decese în Moscova
Eponime ale craterelor de pe Lună
Eponime ale asteroizilor
Profesori universitari ruși
Cavaleri ai Ordinului Steagul Roșu al Muncii

Serghei Blajko


Pavel Složil () este un fost jucător de tenis ceh de talie internațională.

În anul 1978 a devenit campion la turneul de la Roland Garos în proba de dublu mixt cu Renáta Tomanová. Tot în acest an a fost component al echipei Cehiei, care în meciul pentru Cupa Davis, desfășurat la Praga, a învins echipa României cu scorul 5:0.

După retragerea sa a fost antrenorul lui Steffi Graf.

Note

Despre
 Radu Voia, Tenis. Mică enciclopedie. București, Ed. Sport-Turism, 1979

Nașteri pe 29 decembrie
Nașteri în 1955
Jucători de tenis cehi

Pavel Složil


Le BYD M6 est un modèle monospace 7 places fabriqué par le constructeur automobile chinois BYD.

Historique
BYD est entré sur le marché des monospaces en 2009 en lançant le M6, officiellement présenté lors du salon de l'automobile de Pékin de 2010. Le design du M6 est repris de la seconde génération du Toyota Estima.

Le monospace possède deux motorisation, comprenant le moteur de 2L BYD483 développant 138 cv à 6 000 tr/min et 186 Nm de couple entre 4 000 et 4 500 tr/min, ou un moteur Mitsubishi 4G69 2,4L produisant 162 cv entre 5 000 et 6 000 tr/min et 220 Nm de couple entre 3 500 et 4 500 tr/min.

Un lifting mineur a ensuite été appliqué en 2013 avec des phares clairs remplaçant les phares fumés et un nouvel écran.

Galerie

Références

Automobile des années 2010
Monospace
Automobile BYD

BYD M6


The Los Lunas Decalogue Stone is a large boulder on the side of Hidden Mountain, near Los Lunas, New Mexico, about  south of Albuquerque, that bears a nine-line inscription carved into a flat panel. The stone is also known as the Los Lunas Mystery Stone or Commandment Rock.  The stone is controversial in that some claim the inscription is Pre-Columbian, and therefore proof of early Semitic contact with the Americas.

History
The first recorded mention of the stone is in 1933, when professor Frank Hibben (1910-2002), an archaeologist from the University of New Mexico, saw it. According to a 1996 interview, Hibben was "convinced the inscription is ancient and thus authentic. He report[ed] that he first saw the text in 1933. At the time it was covered with lichen and patination and was hardly visible. He claimed he was taken to the site by a guide who claimed he had seen it as a boy, back in the 1880s."  However, Hibben's testimony is tainted by charges that in at least two separate incidents, he fabricated some or all of his archaeological data to support his pre-Clovis migration theory.

The reported 1880s date of discovery is important to those who believe that the stone is pre-Columbian.  However, the Paleo-Hebrew script, which is closely related to the Phoenician script, was known to scholars by at least 1870 - thus not precluding the possibility of a modern hoax.

Because of the stone's weight of over 80 tons, it was never moved to a museum or laboratory for study and safekeeping. Many visitors have cleaned the stone inscriptions over the years, likely destroying any possibility for scientific analysis of the inscriptions' patina.  Nevertheless, comparing it to a modern inscription nearby, geologist George E. Morehouse, a colleague of Barry Fell, estimated that the inscription could be between 500 and 2000 years old and explaining its freshness and lack of patina as being due to frequent scrubbing to make it more visible.

In April 2006, the first line of the unprotected  inscription was obliterated by vandals.

Visitors to the site are required to purchase a $35 Recreational Access Permit from the New Mexico State Land Office.

Controversy

Archaeolinguist Cyrus Gordon has proposed that the Los Lunas Decalogue is a Samaritan mezuzah. The familiar Jewish mezuzah is a tiny scroll placed in a small container mounted by the entrance to a house. The ancient Samaritan mezuzah, on the other hand, was commonly a large stone slab placed by the gateway to a property or synagogue, and bearing an abridged version of the Decalogue. On historical and epigraphic grounds, Gordon regards the Byzantine period as the most likely for the inscription. The Samaritan alphabet is a direct descendant of the Paleo-Hebrew alphabet.

One argument against the stone's antiquity is its apparent use of modern Hebrew (or otherwise atypical) punctuation,  though amateur epigrapher Barry Fell argued that the punctuation is consistent with antiquity. Other researchers dismiss the inscription based on the numerous stylistic and grammatical errors that appear in the inscription.

According to archaeologist Kenneth Feder, "the stone is almost certainly a fake."  He points out that "the flat face of the stone shows a very sharp, crisp inscription..." His main concern however is the lack of any archaeological context. He argues that to get to the location of the stone would have required whoever inscribed it to have "stopped along the way, encamped, eaten food, broken things, disposed of trash, performed rituals, and so on. And those actions should have left a trail of physical archaeological evidence across the greater American Southwest, discovery of which would undeniably prove the existence of foreigners in New Mexico in antiquity with a demonstrably ancient Hebrew material culture..." and states that "There are no pre-Columbian ancient Hebrew settlements, no sites containing the everyday detritus of a band of ancient Hebrews, nothing that even a cursory knowledge of how the archaeological record forms would demand there would be. From an archaeological standpoint, that's plainly impossible."

British archaeologist Keith Fitzpatrick-Matthews has concluded that "Viewed dispassionately, the Los Lunas inscription is a clear, but well constructed forgery (for its day). Despite the claims of high antiquity, there are features of the text (such as the mixing of letter forms between two separate alphabets) that are much more likely to derive from the work of a modern forger than from an ancient Hebrew or Samaritan scribe." Other speculative origin myths include the idea that members of a passing U.S. Army battalion made up primarily of Mormon soldiers during the Mexican-American War carved the stone.

Similar landmarks
The Los Lunas Decalogue Stone is often grouped with the Heavener Runestone, Kensington Runestone, Dighton Rock, and the Newport Tower as examples of American landmarks with disputed provenances.  Other disputed  American Hebrew inscriptions include the Smithsonian Institution's Bat Creek Inscription and the Newark Ohio Decalogue Stone, Keystone, and Johnson-Bradner Stone.

See also
Bat Creek Inscription
Diffusionism
Newark Holy Stones
Pseudoarchaeology

Notes

References
Bliss, Wesley L., "A Chronological Problem Presented by Sandia Cave, New Mexico." American Antiquity, 1940a 5(3):200-201.
Dalton, Rex, .
.
Fell, Barry, Saga America, Times Books, 1980.
Fell, Barry, "Ancient Punctuation and the Los Lunas Text," Epigraphic Society, Occasional Publications, 13:35, 1985.
Gordon, Cyrus, "Diffusion of Near East Culture in Antiquity and in Byzantine Times," Orient 30-31 (1995), 69–81.
Neuhoff, Juergen, and Stan Fox, "Translation of the Los Lunas Inscription" webspage dated 1999, accessed Jan. 28, 2013.
New Mexico State Land Office, Mystery Stone, webpage, accessed Jan. 26, 2013.
Preston, Douglas, "The Mystery of Sandia Cave," New Yorker, 71 (16, June 12, 1995):66-83.
Tabor, James D, "An Ancient Hebrew Inscription in New Mexico:  Fact or Fraud?" United Israel Bulletin, 59 (Summer 1997): 1–3.  Web version crawled by Wayback Machine Dec. 2, 1998.
Webster, Noah, American Dictionary of the English Language, G&C Merriam, 1870.

External links
 Batya Ungar-Sargon, "The Mystery Stone: Does a rock in New Mexico show the Ten Commandments in ancient Hebrew?  Harvard professor says yes," Tablet (an online daily magazine of Jewish news and culture), Feb. 27, 2013.
 Fitzpatrick-Matthews, Keith, and Doeser, James, "The Los Lunas Inscription" Bad Archaeology (a website examining dubious archaeological claims), 2013.

1933 archaeological discoveries
Inscriptions of disputed origin
Pre-Columbian trans-oceanic contact
Pseudoarchaeology
Ten Commandments

Los Lunas Decalogue Stone


Dan Alexandru Condrea () a fost un om de afaceri român, patron al companiei Hexi Pharma, care a devenit cunoscut în urma crizei dezinfectanților diluați din 2016.

Biografie
Condrea s-a născut în 1975, fiul lui Virgiliu Condrea (d. 2011), fost președinte al Colegiului Farmaciștilor –  filiala București și farmacist-șef al Spitalului Universitar de Urgență. A absolvit Universitatea de Medicină și Farmacie "Carol Davila" în 1999, având și un master în administrarea afacerilor la Academia de Studii Economice. Virgiliu Condrea a fondat firma Universitar Pharma SRL alături de Ion Mateescu în decembrie 1994; când Mateescu a părăsit firma în 1996, Dan Condrea a devenit patron. După ce, în 2006, au apărut o serie de plângeri penale pe numele firmei după ce mai mulți nou-născuți din județul Argeș au fost infectați cu bacterii periculoase din cauza slabei calități a dezinfectantului Thor produs de aceasta, Condrea i-a schimbat numele în Hexi Pharma.

A fost chitarist în trupa rock Kameleon (K.M.Leon), pe care a și înființat-o și pentru care a compus și câteva piese.

Deces
Condrea a decedat în urma unui accident rutier produs pe drumul care ducea dinspre Corbeanca spre Buftea, la 22 mai 2016. Mașina pe care o conducea s-a izbit de un copac, iar Condrea a fost desfigurat în timpul accidentului, fiind identificat după haine și după actele pe care le avea la el.

Viață personală
Condrea și-a cunoscut viitoarea soție, pe Laura, în 1994, aceștia fiind colegi la Facultatea de Medicină. Cei doi au divorțat, Condrea fiind acuzat de către soție de violență; au împreună o fată.

S-a recăsătorit în 2012 cu Uliana Ochinciuc, medic oftalmolog originar din Raionul Ungheni, Republica Moldova. Cu aceasta a împărțit mai multe afaceri.

Referințe

Nașteri în 1975
Decese în 2016
Bucureșteni
Oameni de afaceri români
Decese datorate accidentelor de circulație

Dan Condrea


An Cymbidium iridioides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Don. An Cymbidium iridioides in nahilalakip ha genus nga Cymbidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cymbidium

Cymbidium iridioides


Kuchi (Sage kuchi en idioma dari, De Kochyano Spai en idioma pastún -perro de los nómadas-) es una raza afgana de perro moloso de pastoreo que toma su nombre del pueblo Kochi de Afganistán.

Es también un perro de guardia que sigue a los nómadas protegiendo caravanas y rebaños de ovejas, cabras, camellos y otros ganados de lobos y ladrones. Se encuentra en las regiones centrales de Afganistán y alrededores del país en Asia central. Este perro de montaña, comparte genética con el Pastor de Asia Central.

Es difícil de identificar ya que se encuentra totalmente asociado con la vida nómada en regiones remotas y montañosas donde no se utilizan técnicas de cría occidentales. La guerra e inestabilidad general en la región también ha afectado al pueblo nómada kuchi: muchos de sus miembros se han asentado alrededor de las ciudades, lo que ha creado una gran oportunidad para la raza Kuchi de cruzarse con otras. No hay ninguna entidad organizadora canina en Afganistán y algunos ejemplares de estos perros han sido exportados a Europa.

Tamaño

Tienen un tamaño  imponente, con un  cuerpo poderoso y huesos pesados. La altura a la cruz de las hembras es de 74 cm a 84 cm, con un peso de hasta 80 kg. Los machos miden 81 cm a 90 cm a la cruz y pesan de 75 a 90 kg.

Variantes y tipos
Los perros de esta raza pueden dividirse en tres grupos: Tipo montaña, tipo estepa y tipo desierto.

 Los kuchi tipo montaña tienen huesos largos y un manto grueso muy apropiado para la vida en las regiones montañosas del Pamir. Se encuentran en las mayores altitudes, lugares con mucha humedad y temperatura extrema.

 Los kuchi tipo estepa tienen una construcción más ligera con pelo de longitud media a larga. Son más rápidos y ágiles en terrenos llanos que la variedad de montaña y puede decirse que se caracterizan por tener un semblante similar al mastín combinado con hábitos de perro pastor.

 Los kuchi tipo desierto representan una variante más fácil de encontrar en las llanuras desérticas con poca vegetación y clima más cálido. Tienen una altura media, con un manto de longitud corta a media con un manto interior grueso y lanudo durante la estación fría. Posee características de los dos tipos anteriores, especialmente respecto a la estructura de su cabeza.

Otra forma de clasificación es entre tipo león (Djence Sheri) o tipo tigre (Djence Palangi). Esta división suele aplicarse sobre todo a Kuchis tipo desierto, aunque es importante saber que cada una de las variantes regionales muestran características existentes también en otros tipos.

 Los kuchi tipo león tienen una construcción más pesada, con cabezas más grandes y pecho más profundo. Su manto es más grueso y tienen una altura media con una cabeza mayor, parecida a la de un oso.

 Los kuchi tipo tigre tienen un porte más atlético, con un manto más fino y una cabeza más estilizada, en forma de cuña. Están más relacionados con los de kuchi tipo estepa.

La diferencia entre estos dos últimos tipos puede verse en la forma en la que se mueven. Los de tipo león son más majestuosos en movimiento, pareciendo orgullosos gracias a que llevan la cabeza bien erguida cuando andan.

Los de tipo tigre tienen una forma de andar más parecida a los gatos, con la cabeza al mismo nivel que el cuerpo y haciendo que sus patas delanteras pivoten un poco hacia dentro al caminar, correr o saltar.

Ambos tipos son extremadamente ágiles, con una gran velocidad y tenacidad al correr o atacar.

Véase también
 Galgo afgano

Referencias
  p156. Also in Gbooks

  p174

Enlaces externos
 Central Asian Shepherd Dog
 Koocheedog.com

Molosos
Perros de pastoreo
Razas caninas poco frecuentes
Razas de perros de Afganistán
Perros de montaña

Kuchi


Pyridinium refers to the cation . It is the conjugate acid of pyridine. Many related cations are known involving substituted pyridines, e.g. picolines, lutidines, collidines. They are prepared by treating pyridine with acids.

As pyridine is often used as an organic base in chemical reactions, pyridinium salts are produced in many acid-base reactions. Its salts are often insoluble in the organic solvent, so precipitation of the pyridinium leaving group complex is an indication of the progress of the reaction.

Pyridinium cations are aromatic, as determined through Hückel's rule. They are isoelectronic with benzene.

N-Alkylpyridinium cations

When the acidic proton is replaced by alkyl, the compounds are called N-alkylpyridinium. A simple representative is N-methylpyridinium (). These pyridinium intermediates have been used as electrophiles in synthetic organic chemistry to build dearomatized congeners called dihydropyridines, as demonstrated in one example from Smith in 2021. Earlier, the same research group also delineated the rules surrounding regioselectivities associated with adding nucleophiles to pyridinium electrophiles with varying substituents. From a commercial perspective, an important pyridinium compound is the herbicide paraquat.

See also
 Pyridinium chlorochromate
 Pyridinium chloride

References

Pyridinium


Emiliano Zapata (tam adı: Emiliano Zapata Salazar; 8 Ağustos 1879, Anenecuilco, Morales, Meksika – 10 Nisan 1919, Meksiko), 1910'da başlayan Meksika Devrimi'nin lideridir.

Gabriel Zapata ve Cleofas Salazar'ın on çocuğundan dokuzuncusu olarak, Anenecuicil köyünde dünyaya geldi. 17 yaşına geldiğinde babasını kaybetti ve ailesine bakmak zorunda kaldı. Bu sıralarda Meksika Porfirio Diaz tarafından diktatörlükle yönetilmekteydi. Zapata'nın ailesi, Anenecuilco köyündeki pek çok aile gibi varlıklı olmamasına ve her an büyük bir yoksullukla karşı karşıya kalma tehlikelerine rağmen, diktatörlük yönetimine boyun eğmeyerek topraklarını korumaya devam etti. Zapata, gösterişli ve zengin görünümü ile her ne kadar toprak sahiplerine yakın bir izlenim uyandırsa da, köyünde saygı duyulan ve hayranlık beslenen biri haline geldi. Bu durum onu, otuz yaşına geldiğinde yaşadığı köyün koruma komitesinin lideri yaptı. Bu göreve gelişinden bir yıl sonra da Meksika devrimi gerçekleşti.

Zaman içinde yaşadığı köyün lideri olmaya başlayan Zapata, çiftçilerin hakları için mücadele vermeye başladı. Barışçıl yollarla toprakları köylülere yeniden paylaştırmak istedi fakat bu konuyla ilgili yıllar süren çabalarının yanıtsız kalması üzerine, mücadelesini silahlanarak sürdürmeye karar verdi.

1910 yılına gelindiğinde diktatör Porfirio Diaz iktidarı, Francisco I. Madero'nun adaylığıyla tehdit edilmeye başladı. Zapata, ülkedeki düzenin değişmesi için gerçek bir fırsat olarak görülen Modero ile gizli bir ittifak kurdu. Bu yıllarda ülkedeki huzursuzluk gerilla gruplarının kurulmasını tetikleyecek noktaya geldi. Zapata da Morelos'ta kurduğu Ejército Libertador del Sur" un komutanlığını üstlendi. Mayıs 1911'de, Pancho Villa ve isyancı köylülerin desteği ile Diaz yönetimi yıkıldı.

Francisco I. Madero'nun yönetiminde bazı yeni toprak reformları yapıldı ancak bu reformlar ve icraatlar Zapata'yı tatmin etmedi. İkili arasındaki ittifak 1911 yılında tamamen sona erdi. Bu ittifakın bitmesiyle Zapata, Meksika'nın en radikal reform planı olan "Plan de Ayala"yı yaptığı güneybatı Puebla'daki dağlara yerleşti.

Oaxacalı bir anarşist olan Ricardo Flores Magon'dan etkilenen Zapata, ilk kez "toprak ve özgürlük" sloganını dile getirdi ancak, Zapata'yı anarşizm ile, daha sonra kurduğu ordunun komutanlarından biri olan, Otilio Montano Sanchez adlı bir öğretmen tanıştırdı. Zapata daha sonra "Zapatista"ları Madero'ya karşı olan devrimci bir grup olarak ilan etti. Kurduğu özgürlük ordusunu harekete geçiren Zapata, eski bir Madero yanlısı olan Pascual Orozco ve Amerika sınırı yakınlarında yaşayan Emiliano Vazquez Gomez ile bir ittifak kurdu. Sınıra yakın yaşayan Gomez sayesinde ordusunun silah ihtiyacını karşılayabildi. Durumu öğrenen Madero, Zapata'yı silahsızlanması konusunda uyardı ancak Zapata insanların haklarının hemen verilmemesi durumunda silahlı mücadeleyi sürdüreceğini söyledi. Daha sonra Madero tarafından görevlendirilen pek çok komutanın ikna çabaları da yetersiz kaldı.

1913 yılında Madero'nun Victoriano Huerta tarafından öldürülmesiyle, Zapata'nın ordusuna olan destek daha da arttı ve kuzeyde Pancho Villa'nın önderliğindeki Villistas grubunun kurulmasına yol açtı. Huerta hapishanedeyken bir Zapatista'nın anlattığı Zapata'nın büyük devrim planına hararetle karşı çıktı.

Huerta'nın bu yaklaşımı daha sonra, Venustiano Carranza adındaki meşrutiyetçi bir lider tarafından bertaraf edildi. Bunun ardından da yeni yönetimi belirlemek için bir kongre toplandı. Zapata, katılımcıların hiçbiri seçilerek gelmediği için bu kongreye katılmayı reddetti, ancak incelenmesi ve değerlendirilmesi için "Plan de Ayala" kongreye gönderildi. Daha sonra kendisini başkan ilan eden Carranza, Zapata'nın başına koyduğu ödülle, Zapatista'ları kendi içinde bölmeye çalıştı. Bu planlarıyla Zapata'yı alt edemeyen Carranza, Zapata'yı uzlaşmak için çağırdığı görüşmede kurduğu pusuyla 10 Nisan 1919'da öldürdü. Zapata'nın ölümünden sonra yavaş yavaş dağılmaya başlayan Zapatista'ların birçoğu, daha sonra orduda ve yönetimde yer aldılar.

Zapata, ölümünden sonra da, ülkesinin en önemli halk kahramanı olarak anılmaya devam etti. Zapata'nın planladığı devrimin ilk kıvılcımlarının parladığı Chiapas'ta, birçok cadde, sokak ve ilçe adı Emiliano Zapata olarak değiştirildi.

Asıl amacı yoksul köylüler için toprak elde etmekti. Reformcu lider Francisco Madero toprak dağıtana kadar Zapata silahlarını bırakmadı. 1911'de, Madero'nun yavaş ilerleyen reformlarını beğenmeyen Zapata, "Plan de Ayala" denen acil bir toprak reformu belgesi yayınladı. 1913 yılında Madero'yu deviren Victoriano Huerta'nın otoritesini tanımayan Zapata, 1914'te Pancho Villa ile beraber Meksika'yı işgal etti. 10 Nisan 1919'da  Venustiano Carranza tarafından öldürüldü.

Dış bağlantılar
 Emiliano Zapata videoları

1879 doğumlular
1919 yılında ölenler
İsyancılar
Meksikalı siyasetçiler
Meksikalı devrimciler
Meksika Devrimi'nde kişiler

Zapatista Ulusal Kurtuluş Ordusu
Meksikalı generaller
Meksikalı Roma Katolikleri
Meksika'da ateşli silahtan ölenler
Meksikalı cinayet kurbanları
19. yüzyılda Meksikalılar
20. yüzyılda Meksikalılar
Suikast sonucu ölen Meksikalılar
Meksika askerî tarihi
Meksika'da cinayet sonucu ölenler

Emiliano Zapata


Crane Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Crane Township (Paulding County, Ohio)
 Crane Township (Wyandot County, Ohio)

Crane Township


Sinsheim (Elsenz) Hauptbahnhof, bis 2010 nur Sinsheim (Elsenz), liegt an der Bahnstrecke Neckargemünd–Bad Friedrichshall. Der Bahnhof gehört zum Verbundgebiet des Verkehrsverbundes Rhein-Neckar (VRN) und ist ein wichtiger Bahnhof im Kraichgau. Auf dem Gebiet der Stadt Sinsheim existieren außerdem noch die Bahnhöfe Hoffenheim, Sinsheim Museum/Arena, Steinsfurt und der Haltepunkt Reihen.

Geschichte

Bis 2008
Eröffnet wurde der Bahnhof 1868 zeitgleich mit dem Streckenabschnitt Meckesheim–Rappenau der Bahnstrecke Neckargemünd–Bad Friedrichshall der Großherzoglich Badischen Staatseisenbahnen, für deren Eröffnungsfeier Sinsheim als Zentrum diente.

Um 1900 wurden die Bahnhofsanlagen im Rahmen des Baus der Bahnstrecke Steinsfurt–Eppingen erweitert. Dabei entstand auch die Unterführung der am westlichen Bahnhofskopf querenden Dührener Straße. Daraufhin gab es im Bahnhof 20 Weichen und acht Kreuzungen oder Kreuzungsweichen.

Ab April 1914 war in Sinsheim ein Kittel-Dampftriebwagen stationiert.

1947 wurde der zweiständige Lokschuppen des Bahnhofs Meckesheim in den Bereich südöstlich der Bahnsteige umgesetzt. Der Seitentrakt wurde hierbei verlängert und das Gleistor auf der Rückseite verschlossen.

Am westlichen Bahnsteigende wurde ein Fußgängersteg über die gesamte Bahnhofsanlage aus Teilen des Steges aus dem alten Kopfbahnhof Heidelberg aufgebaut. Diese etwa drei Meter breite und 45 Meter lange Überführung hatte einen Metallrahmen und als Boden Holzbretter.

Für die Bedienung der örtlichen Gleisanschlüsse wurde die damals neue Köf II 6767 (später 323 837-5) im Juni 1960 in Sinsheim stationiert.

Die Güterabfertigung im Bahnhof wurde zum 1. Januar 1976 aufgelöst.

In den 1980er Jahren begann der Rückbau der Bahnanlagen. 1987 kaufte die Stadt Sinsheim den Lokschuppen und den Bereich der Drehscheibe von der Bundesbahn und stellte ihn dem am 20. November 1980 gegründeten Eisenbahnfreunde Kraichgau e.V. zur Verfügung, die darin ihr Vereinsheim aufbauten. Die zur Drehscheibe führende Anschlussweiche 21 wurde von einer doppelten Kreuzungsweiche zu einer einfachen Weiche getauscht, die sich zuvor in Heidelberg Rbf befand.

1995 wurde der Bahnübergang km 10,167 "Schwarzwaldstraße" östlich der Bahnsteige durch eine Unterführung ersetzt, von der aus über eine Treppe auch der Mittelbahnsteig erreichbar ist. Dabei wurde das Bahnwärterhaus an der nordwestlichen Ecke des Bahnübergangs abgerissen.

2004 wurde der Arbeitsplatz des Fahrdienstleiters aus dem Befehlsstellwerk Sf der Bauart Bruchsal J im Empfangsgebäude in das für den westlichen Bahnhofskopf zuständige Stellwerk 1 verlegt. Der Güterschuppen westlich des Empfangsgebäudes wurde im Jahr 2005 abgerissen.

Im August 2007 wurden die Weichen 7, 8 und 10 im westlichen Vorfeld durch längere ersetzt, und Gleisverbindung von Gleis 1 zum westlichen Teil des damaligen Gleis 9 (heute Gleis 4) entfernt. Hierbei wurden die Ausfahrsignale von kurz vor den Weichen (km 9,746 bzw. 9,809 (Gleis 3)) in die Nähe des östlichen Endes von Gleis 9 (nach km 9,892) versetzt.

S-Bahn-Zeit

Von März 2008 bis Ende 2009 wurde im Rahmen des Umbaus der Strecke für die S-Bahn Rhein-Neckar auch der Bahnhof Sinsheim modernisiert.

Am 24. Oktober 2008 wurden die beiden mechanischen Stellwerke außer Betrieb genommen. Über den abgesetzten Stellrechner Sinsheim des Elektronischen Stellwerks Elsenztal werden seit 1. November 2008 die drei Sinsheimer Bahnhöfe vom Fahrdienstleiter Meckesheim 1 (bis inklusive Sinsheim Hbf) bzw. Meckesheim 2 in der Betriebszentrale Karlsruhe gestellt. Der Bahnhof Sinsheim Hbf hat hierbei die Bereichskennzahl 86.

Beim Umbau der Bahnsteige wurde der alte Fußgängersteg durch eine Brücke mit Glaswänden ersetzt, die als Bahnsteigzugang für den Mittelbahnsteig dient und somit auch den Reisendenüberweg ersetzt, und an allen drei Abgängen über Aufzüge sowie an den beiden Enden über Rampen zugänglich ist. Die neue Brücke kostete etwa 4,5 Millionen Euro.

Um die für den Treppenabgang und den Personenaufzug Platz zu schaffen wurde am nördlichen Ende ein Wartebereich westlich des Pausenraums des Busbahnhofs sowie ein Kiosk westlich von diesem abgerissen. Für die Rampe mit einer Neigung von 10 %, die den Bahnsteig 1 im Bereich der Wand des Busbahnhofs erreicht, wurde der zentrale Busfahrplanaushang westlich der damaligen öffentlichen Toilette am südwestlichen Ausgang des Busbahnhofs entfernt.

Am südlichen Ende wurde die Jahnstraße so nah an die Gleise verschwenkt, dass während der Bauzeit die alte Überführung unmittelbar an die Fahrbahn grenzte. Die Überführung ist nicht eben, wodurch die lichte Höhe bei der Fahrbahn nur noch 4,50 m beträgt. Die Zugänge zur Überführung befinden sich nun auf der südlichen Straßenseite zwischen Fahrbahn und Gehweg. Die Rampe quert zwei Meter westlich des Treppenendes eine zehn Meter breite Grundstückszufahrt, in deren Bereich sie nur 5 % steil ist, wodurch eine lichte Höhe von 2,70 m eingehalten wird.

Für die Überführung und die von ihr abgehende Treppe zum Mittelbahnsteig wurde das dortige Bahnsteigdach um zwanzig Meter verkürzt, womit es statt etwa in km 10,004 nun etwa in km 10,024 beginnt. Um die erforderliche Breite zu erreichen, wurde der Inselbahnsteig auf den westlichen etwa 140 Metern um etwa eineinhalb Meter verbreitert. Hierfür wurde das Gleis 3 verschwenkt, ebenso das danebenliegende Gleis 6, das zu Gleis 5 (östlich der Weiche 21) und 15 (westlich der Weiche 21) umbenannt werden sollte. Hierfür hätte die Anschlussweiche zu den Eisenbahnfreunden Kraichgau aus der alten Gleislage etwa zehn Meter weiter wieder eingebaut werden sollen. Durch ein Missverständnis des Bauunternehmens wurde die Weiche jedoch zerlegt. Da eine neue Weiche mit hohen Kosten verbunden gewesen wäre und der Verein sich bereits 2007 entschieden hatte, den eigenen Fahrbetrieb aufzugeben, gaben die Eisenbahnfreunde Kraichgau den Gleisanschluss daraufhin auf.

2009 begann die Stadt Sinsheim, das Areal im Bereich des Empfangsgebäudes zu sanieren. Der Parkplatz im Bereich des früheren Güterbahnhofs wurde asphaltiert bzw. gepflastert und zu einem offiziellen Parken-und-Reisen-Parkplatz. Die bereits bestehende Fußgängerzone in der Innenstadt wurde um 70 m Richtung Bahnhof erweitert.

Am 13. Juni 2011 gingen auch in Sinsheim richtige Zugzielanzeiger (statt Dynamischer Schriftanzeiger) in Betrieb.

Bis 2011 wurde das Empfangsgebäude von der Eppinger Brauerei Palmbräu renoviert und bahnsteigseitig mit einem Wintergartenanbau versehen. Am 27. Juli 2011 wurde das Restaurant eröffnet. Am 13. Dezember 2015 erhielt das Empfangsgebäude wieder eine aus Richtung Innenstadt sichtbare Uhr als Ersatz für die beim Verkauf entfernte.

Ein Umbau des Busbahnhofs ist bereits seit etwa einem Jahrzehnt vorgesehen.

Empfangsgebäude

Das Bahnhofsgebäude wurde 1867 bis 1868 mit dem Bau der Strecke errichtet. Es wurde im Weinbrenner-Stil von einem Schüler des Architekten Friedrich Weinbrenner entworfen. Das Gebäude mit Erd-, Ober- und Dachgeschoss ist in die Liste der Kulturdenkmäler Baden-Württembergs eingetragen. Es hat die Hausnummer Friedrichstraße 25.

Das Empfangsgebäude mit dem weitgehend symmetrischen Grundriss steht mittig zur Achse der Bahnhofstraße an deren südlichem Ende. Die Bahnsteigseite bildet die Südseite des Bauwerks. Östlich des Empfangsgebäudes liegt der Busbahnhof.

Seit dem Umbau im Jahr 2011 befinden sich im Empfangsgebäude in der östlichen Hälfte ein Kiosk und eine Bäckerei (später Dönerimbiss), am Durchgang in der Mitte ein Reisezentrum von DB Vertrieb und im westlichen Teil sowie im Obergeschoss ein Restaurant.

Bahnanlagen

Der Bahnhof besitzt drei Hauptgleise. Gleis 1 liegt am Hausbahnsteig, die Gleise 2 und 3 an einem Mittelbahnsteig, der bis zum Umbau mittels eines Reisendenüberwegs an der Mitte des Empfangsgebäudes erreichbar war, der mit einer elektrisch angetriebenen, manuell bedienten Schiebeschranke gesichert wurde. Neben Gleis 3 befindet sich das Richtung Heilbronn als Stumpfgleis ausgeführte Nebengleis 5, im nordwestlichen Bereich des Bahnhofs Sinsheim liegt mit Gleis 4 ein weiteres Abstellgleis am P+R-Parkplatz, welches ebenfalls als Stumpfgleis ausgeführt ist.

Südlich der Gleisanlagen befindet sich eine Drehscheibe samt Lokschuppen aus Holzfachwerk.

Verkehr

In Sinsheim verkehren die Regionalexpresslinie 10b von Mannheim nach Heilbronn, die Linie S 5 der S-Bahn RheinNeckar von Heidelberg nach Eppingen und die hier endende Linie S 42 der Stadtbahn Heilbronn.

Der Hauptbahnhof ist über den davorliegenden Busbahnhof an die Buslinien des Stadtbus Sinsheim und die Linien in die Brunnenregion angebunden. Außerdem fahren zu Heimspielen des Fußballvereins TSG 1899 Hoffenheim Shuttlebusse zum Fußballstadion Rhein-Neckar-Arena.

Weblinks

Einzelnachweise

Bahnhof im Rhein-Neckar-Kreis
Hauptbahnhof in Deutschland
Bahnhof in Europa
Bahnhof der S-Bahn Rhein-Neckar
Bahnhof der Stadtbahn Heilbronn
Hauptbahnhof
Hauptbahnhof
Erbaut in den 1880er Jahren
Bahnstrecke Meckesheim–Bad Friedrichshall

Sinsheim (Elsenz) Hauptbahnhof


{{Radyo istasyonu bilgi kutusu
| isim               = Radyo D
| resim              =
| şehir              = Yüzyıl, Bağcılar, İstanbul
| alan               = Türkiye
| marka              =
| slogan             =
| ilkyayın           = 9 Eylül 1994
| sonyayın           =
| format             = Türkçe pop müzik
| dil                = Türkçe
| oran               =
| oran_tarihi        =
| oran_kaynağı       =
| koordinatlar       =
| tam_adı            = Radyo Demirören
| eski_adları        = Radyo Kulüp (1994-1996)
| yeni_adı           =
| değiştiren         =
| iştirakler         = Kanal D
| sahibi             = Demirören Holding
| licensee           =
| kardeş_istasyonlar = CNN Türk Radyo  Slow Türk (2005-2018)  Radyo Moda (2006-2012)
| karasal_yayın 1    = 88.3
| karasal_kanal 1    = Bodrum  Denizli
| karasal_yayın 2    = 96.0
| karasal_kanal 2    = Kayseri
| karasal_yayın 3    = 96.3
| karasal_kanal 3    = Ayvalık
| karasal_yayın 4    = 100.4
| karasal_kanal 4    = Zonguldak
| karasal_yayın 5    = 103.8
| karasal_kanal 5    = Alanya
| karasal_yayın 6    = 103.9
| karasal_kanal 6    = Çeşme
| karasal_yayın 7    = 104.0
| karasal_kanal 7    = Ankara, Antalya, Balıkesir, Bursa, Çorlu, Diyarbakır, Edirne, Erzurum, Eskişehir, Gaziantep, İstanbul, İzmir, Kemer, Kocaeli, Konya, Kütahya, Malatya, Marmaris, Mersin, Osmaniye, Trabzon, Yalova
| karasal_yayın 8    = 104.1
| karasal_kanal 8    = Kuşadası
| karasal_yayın 9    = 104.4
| karasal_kanal 9    = Adana, Samsun
| karasal_yayın 10   = Edirne 104.5
| karasal_yayın 11   = 104.8
| karasal_kanal 11   = Tekirdağ
| uydu_yayını 1      = Türksat 4A
| uydu_kanalı 1      = 12034 V 27500 5/6
| uydu_yayını 2      = D-Smart
| uydu_kanalı 2      = 640. kanal <ref>

Radyo D, Demirören Holding'e bağlı Türkiye'de yayın yapan radyo istasyonu. R1 ulusal radyo yayıncılık lisansıyla, Türkçe pop müzik tarzında yayın yapmaktadır. Türkiye'de 31 merkezde FM bandından, Türksat 4A uydusundan, D-Smart 640. kanaldan ve  internet üzerinden dinlenebilmektedir.

İlk olarak Radyo Kulüp adıyla kurulan istasyon, daha sonra ismini Radyo D olarak değiştirdi.

Programları
 Hakan Eren
 Parti D
İrfan Aslanhan
 Fatih Uslu
 Emre Mutlu
 Hilal Özgani
 Eftaya Nur
Aygül Aydın
Caroline Yılmaz
Ceyhun Yılmaz

Dış bağlantılar

Kaynakça

D
Demirören Holding kuruluşları
1994'te kurulan radyo kanalları
Türkçe pop müziği yayını yapan radyolar

Radyo D


El Instituto de Seguridad y Servicios Sociales de los Trabajadores del Estado (ISSSTE) es una organización gubernamental de México que administra parte del cuidado de la  salud y seguridad social, ofrece asistencia en casos de invalidez, vejez, riesgos de trabajo y la muerte.

A diferencia del Instituto Mexicano del Seguro Social (IMSS), que cubre a los trabajadores en el sector privado, el ISSSTE se encarga de brindar beneficios sociales para los trabajadores del gobierno federal y de los gobiernos estatales que tienen celebrado convenio con él.

Junto con el IMSS, el ISSSTE brinda una cobertura de salud entre el 55 y el 60 por ciento de la población de México, para el año 2014 contaba con 12.803.817 derechohabientes.

Fue fundada el 30 de diciembre de 1959, decreto por el entonces presidente Adolfo López Mateos.

Logotipos

Historia

El año de 1959 con motivo del XXI aniversario de la expedición de dicho Estatuto, en una ceremonia en el Palacio de Bellas Artes, el presidente Adolfo López Mateos anunció que presentaría al Congreso de la Unión la iniciativa de Ley que daría origen al Instituto de Seguridad y Servicios Sociales de los Trabajadores del Estado, la cual fue discutida, aprobada y publicada en el Diario Oficial de la Federación el 30 de diciembre de 1959, por lo que la Dirección General de Pensiones Civiles y de Retiro se transforma, en 1960, en el ISSSTE.

La Ley del ISSSTE se constituía en México como la primera en responder a una visión integral de la seguridad social, cubriendo tanto asistencia a la salud, como prestaciones sociales, culturales y económicas, cuyos beneficios se extendían y se extienden a los familiares de los trabajadores.

En 1960, el ISSSTE amparaba a 129.512 trabajadores, 11.912 pensionistas y 346.318 familiares, es decir, un total de 487.742 derechohabientes beneficiados con las 14 prestaciones que marcaba la nueva Ley.

De esta manera, algunas prestaciones que habían sido complementarias pasaron a ser obligatorias para el Instituto.

Para desempeñar sus funciones, el Instituto empezó con la adquisición de unidades hospitalarias privadas, mismas que, aunque contribuyeron a satisfacer la demanda inicial de servicio, requirieron desde el principio de numerosas adaptaciones o ampliaciones.

De esta forma, en agosto de 1960, el ISSSTE inició la construcción de las tres primeras clínicas en el Distrito Federal y compró el Centro Hospitalario 20 de Noviembre, con capacidad de 600 camas.

El Instituto integró bajo la denominación "Servicios Sociales" un conjunto de prestaciones que se caracterizaban por apoyar socialmente al asegurado y su familia, básicamente a través de la atención a niños en guarderías, renta y venta de departamentos en desarrollos multifamiliares, prestación de servicios funerarios y apoyo en general a la economía familiar.

Así, en 1960 había tres guarderías, hoy Estancias de Bienestar y Desarrollo Infantil en las que se atendía un total de 465 niños; y se contaba además con una tienda ubicada en el Distrito Federal.

Tres años después se darían más cambios. El Estatuto Jurídico de los trabajadores al servicio del Estado quedó abrogado el 28 de diciembre de 1963, y en la Ley Federal de los Trabajadores al Servicio de Estado, reglamentaria del apartado B del artículo 123 constitucional, se incluyeron los seguros, servicios y prestaciones establecidos en el capítulo de la seguridad social como contraprestación de la relación laboral con el Estado.

En 1960, el ISSSTE amparaba a 129 mil 512 trabajadores, 11.912 pensionistas y 346.318 familiares, es decir, un total de 487.742 derechohabientes beneficiados con las 14 prestaciones que marcaba la nueva cámara de congreso de Jesús Daniel Ortíz García.
 Seguro de enfermedades no profesionales y de maternidad.
 Seguro de accidentes del trabajo y enfermedades profesional.
 Promociones que mejoren la preparación técnica y cultural, y que activen las formas de sociabilidad del trabajador y su familia.
 Créditos para la adquisición en propiedad de casas o terrenos y construcción de moradas destinadas a la habitación familiar del trabajador.
 Arrendamiento de habitaciones económicas propiedad del Instituto.
 Préstamos hipotecarios.
 Préstamos a corto plazo.
 Jubilación.
 Seguro de vejez.
 Seguro de invalidez.
 Seguro por causa de muerte.
 Indemnización global.

De esta manera, con la Ley del ISSSTE, algunas prestaciones que habían sido complementarias pasaron a ser obligatorias para el Instituto.

Principales fondos que integran al ISSSTE
 Administración
 Ahorro para el retiro
 Médico
 Pensiones
 Préstamos
 Seguro popular
 Préstamos personales
 Riesgos de trabajo
 Servicios sociales y culturales
 Viviendas

Directores generales

 Nicolás Pizarro Suárez (1959-1964)
 Rómulo Sánchez Mireles (1964-1970)
 Edgar Robledo Santiago (1970-1975)
 Salvador Sánchez Vázquez (1975 - 1976)
 Carlos Jonguitud Barrios (1976 - 1979)
 Carlos Sansores Pérez (1979)
 Carlos Riva Palacio Velasco (1979-1982)
 Alejandro Carrillo Castro (1982-1988)
 Emilio Lozoya Thalmann (1988-1993)
 Gonzalo Martínez Corbalá (1993-1994)
 Manuel Aguilera Gómez (1994-1997)
 José Antonio González Fernández (1997-1998)
 Socorro Díaz Palacios (1998 - 2000)
 Benjamín González Roaro (2000-2006)
 Enrique Moreno Cueto (2006)
 Miguel Ángel Yunes Linares (2006-2010)
 Jesús Villalobos López (2010-2011)
 Sergio Hidalgo Monroy Portillo (2011-2012)
 Sebastián Lerdo de Tejada Covarrubias (2012-2015)
 Luis Antonio Godina Herrera (2015)
 José Reyes Baeza Terrazas (2015-2018)
 Florentino Castro López (2018)
 Luis Antonio Ramírez Pineda (2018-2021)
 Pedro Zenteno Santaella (desde 2021)

Seguros, prestaciones y servicios

El ISSSTE presta no solo seguro o servicios médicos o de Salud, sino que otorga otros seguros y servicios.

Los 21 seguros, servicios y prestaciones que ofrece el ISSSTE constituyen una amplia red de protección social que cubre a su población amparada desde antes de nacer hasta después de la muerte. Se compone de la siguiente manera:

 Seguros
 Seguro de Salud
 Atención médica preventiva (1)
 Atención médica curativa y de maternidad (2)
 Rehabilitación física y mental (3)
 Seguro de Riesgos del Trabajo (4)
 Seguro de Retiro, Cesantía en edad avanzada y Vejez (5)
 Seguro de Invalidez y Vida (6)
 Prestaciones y Servicios
 Préstamos Hipotecarios y financiamiento general para la vivienda
 Adquisición de propiedad en terrenos o casa habitación (7)
 Construcción (8)
 Reparación, ampliación o mejoras (9)
 Pago de pasivos adquiridos por estos conceptos (10)
Préstamos Personales
 Ordinarios (11)
 Especiales (12)
 Para adquisición de bienes de consumo duradero (13)
 Extraordinarios para damnificados por desastres naturales (14)
 Servicios Sociales
 Programas de apoyo para la adquisición de productos básicos y de consumo para el hogar, a través de SUPERISSSTE (15)
 Servicios turísticos, a través de TURISSSTE (16)
 Servicios funerarios (17)
 Servicios de Atención para el Bienestar y Desarrollo Infantil (18)
 Servicios Culturales
 Programas Educativos y de Capacitación (19)
 Atención a Jubilados y Pensionados y discapacitados (20)
 Programas de Fomento Deportivo (21)

Prestaciones

 Préstamos hipotecarios.
 Préstamos personales.
 Servicios sociales.

Véase también
 Salud en México
 Secretaría de Salud
 Instituto Mexicano del Seguro Social

Referencias

Enlaces externos

Empresas de México