අටාටුර්ක්වාදය () හෝ, ඊතල හය () ලෙසින්ද හැඳින්වෙන,  කෙමාල්වාදය () යනු, තුර්කි ජනරජයෙහි ස්ථාපන මතවාදය වෙයි.  මුස්ටෆා කෙමාල් අටාටුර්ක් විසින් ක්‍රියාත්මක කෙරුණු පරිදී, කෙමාල්වාදය හැඳින්වෙන්නේ, නව තුර්කි රාජ්‍යය එහි ඔටෝමාන් පූර්වප්‍රාප්තිකයාගෙන් වෙනස්කිරීමට සහ බටහිර පන්නයට වූ දිවි පෙවෙතක් වැලඳගැනුම සඳහා සැලසුම් කෙරුණු දේශපාලනමය, සාමාජීය සහ ආගමික ප්‍රතිසංස්කරණ මෙන්ම, ඒවා අතරින් බොහෝමයක් අටාටුර්ක්ගේ ජනාධිපතිධූර කාලසීමාවෙහිදී වූ  ඔහුගේ ප්‍රතිසංස්කරණ තුලදී තුර්කියට පළමුවෙන් හඳුන්වාදුන්,  ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදය, අනාගාමිකවාදය, විද්‍යාව සහ නිදහස් අධ්‍යාපනය  සඳහා රාජ්‍ය අනුග්‍රහය සංස්ථාපනය කිරීම වැනි දේවල් සීඝ්‍රයෙන් සිදු කිරීම වෙයි.

අධිරාජ්‍යයේ  සමීපස්ථ බිඳවැටීම වළක්වාගැනුම සඳහා, ඔටෝමාන් අධිරාජ්‍යයේ අවසන් කාලසීමාවෙහිදී ඇරඹුනු විවිධ ප්‍රතිසංස්කරණයන් වෙතින් කෙමාල්වාදයෙහි මුල් අදහස් ඇරඹුනු අතර, මේ සඳහා මුල් දායකත්වය 19වන සියවසෙහි මුල් භාගයෙහි ටාන්සිමත් ප්‍රතිසංස්කරණ වෙතින් සැපයිණි. අධිරාජ්‍යයෙහි නැග එන වාර්ගික ජාතිකවාදය මැඩ පැවැත්වීම සඳහා සහ ඉස්ලාමීය ආභාෂයන් පවත්වා ගනිමින්ම පළමුවරට සීමිත ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදයක් හඳුන්වාදීමටත්,  ඔටෝමාන් ජාතිකවාදය හෝ ඔටෝමාන්වාදය නම් දෘෂ්ටිවාදයක් තැනීමට,  සියවසෙහි මැද භාගයෙහිදී  තරුණ ඔටෝමාන්වරු උත්සාහ කලහ. 20වන සියවසෙහි මුල් භාගයෙහිදී, අනාගාමික දේශපාලන දෘෂ්ටියක් තෝරාගත් තරුණ තුර්කිවරුන් විසින් ඔටෝමාන් ජාතිකවාදය නිෂ්ප්‍රභා කරමින්, මුල් තුර්කි ජාතිකවාදය වෙත අනුග්‍රහය දැක්වූහ.

ආශ්‍රිත

වාමාංශික ජාතිකවාදය
 මුස්ටෆා කෙමාල් අටාටුර්ක්
දේශපාලනික දෘෂ්ටිවාද
තුර්කියේ දේශපාලන ව්‍යාපාර
දේශපාලඥයෙක් විසින් ඉදිරිපත් කෙරුණු දේශපාලන දර්ශනය
වාමාංශික ජනප්‍රියවාදය
රිපබ්ලිකන් පීපල්ස් පක්ෂය (තුර්කිය)
තුර්කියෙහි රිපබ්ලිකන්වාදය
තුර්කියෙහි අනාගාමිවාදය
තුර්කියෙහි සමාජවාදය
රාජ්‍යවාදය
තුර්කි ජාතිකවාදය

කෙමාල්වාදය


Carl Hans Ernst Freiherr von Funck (* 12. August 1881 in Altenburg, Thüringen; † 29. Dezember 1963 in Fritzlar) war ein deutscher Verwaltungsbeamter und Politiker (DNVP).

Leben
Carl wurde als Sohn des späteren Generalleutnants Karl von Funck geboren.

Er trat in den preußischen Verwaltungsdienst. Im September 1918 wurde er, inzwischen zum Regierungsrat aufgestiegen, vom Regierungspräsidium in Arnsberg als Nachfolger Reinhard von Gehrens als kommissarischer Landrat des Kreises Homberg nach Homberg (Efze) in Nordhessen versetzt. Diese Ernennung wurde am 16. März 1919 endgültig, und Funck hatte dieses Amt bis 1932 inne.

Bei der Zusammenlegung des Kreises Homberg mit dem Kreis Fritzlar zum Kreis Fritzlar-Homberg im Zuge der Verwaltungsreform in Preußen wurde er am 1. Oktober 1932 Landrat des neuen Kreises, der am 1. Januar 1939 in Landkreis Fritzlar-Homberg umbenannt wurde. Dieses Amt hatte er bis 1945 inne. Danach lebte er bis 1952 im Schloss Zwesten.

Für die DNVP war er von 1919 bis 1920 Abgeordneter im Kommunallandtag Kassel und im Provinziallandtag der Provinz Hessen-Nassau.

Er verstarb am 29. Dezember 1963 in Fritzlar.

Literatur
 Thomas Klein: Leitende Beamte der allgemeinen Verwaltung in der preußischen Provinz Hessen-Nassau und in Waldeck 1867 bis 1945 (= Quellen und Forschungen zur hessischen Geschichte. Bd. 70), Hessische Historische Kommission Darmstadt, Historische Kommission für Hessen, Darmstadt/Marburg 1988, ISBN 3884431595, S. 123.
 Jochen Lengemann: MdL Hessen. 1808–1996. Biographischer Index (= Politische und parlamentarische Geschichte des Landes Hessen. Bd. 14 = Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Hessen. Bd. 48, 7). Elwert, Marburg 1996, ISBN 3-7708-1071-6, S. 137.
 Dieter Pelda: Die Abgeordneten des Preußischen Kommunallandtags in Kassel 1867–1933 (= Vorgeschichte und Geschichte des Parlamentarismus in Hessen. Bd. 22 = Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Hessen. Bd. 48, 8). Elwert, Marburg 1999, ISBN 3-7708-1129-1, S. 59.

Weblinks

Einzelnachweise

Deutscher
Person (Fritzlar)
Mitglied des Kurhessischen Kommunallandtags
Mitglied des Provinziallandtages der Provinz Hessen-Nassau
Landrat (Provinz Hessen-Nassau)
DNVP-Mitglied
Geboren 1881
Gestorben 1963
Mann
Person (Homberg/Efze)

Carl von Funck


This is a list of notable events in the history of LGBT rights that took place in the year 1976.

Events

January
 1 — Iowa repeals its "sexual psychopath" law. Passed in the wake of a moral panic following the 1954 rape and murder of a young boy, the law had been used to detain dozens of gay men in mental institutions in the 1950s.

February

 12 — The Pennsylvania Council for Sexual Minorities is formed by Governor Milton J. Shapp of Pennsylvania.
 29 —  New York City's public radio channel, WNET, airs a special titled "OUTREACH: LESBIANS AND GAY MEN".

May
City council of Los Angeles prohibits employment discrimination by the city based on sexual orientation.

July
 1 — U.S. state of Indiana decriminalizes private consensual adult homosexual acts.
19 — Homosexual activity becomes illegal, as does same-sex marriage, in Liberia.

September
 4 — Start of the three-day "Fourth Annual Gay Conference for Canada and Quebec," held in Toronto, including a rally and march.

November

 4 — A law on decriminalizing male homosexual acts goes into effect in Australian Capital Territory

See also

Timeline of LGBT history — timeline of events from 12,000 BCE to present
LGBT rights by country or territory — current legal status around the world
LGBT social movements

Notes

References
 Miller, Neil (2002). Sex-crime Panic: A Journey to the Paranoid Heart of the 1950s. Los Angeles, Alyson Books. .

LGBT rights by year
1976 in LGBT history

1976 in LGBT rights


La bataille de Tchernobyl est une confrontation militaire s'étant déroulée le  au début de l'invasion russe de l'Ukraine.

Elle oppose les forces armées de la fédération de Russie à celles de l'Ukraine pour le contrôle de la zone d'exclusion de Tchernobyl (comprenant la ville et la centrale nucléaire du même nom) et se solde par la victoire des premières au bout de trois heures de combats.

Contexte

En 1986, la catastrophe nucléaire de Tchernobyl provoque une contamination radioactive telle qu'une zone d'exclusion de  est instaurée autour de la centrale. Depuis l'éclatement de l'URSS et l'indépendance de l'Ukraine, le , l'Ukraine se charge de la sécurité de la zone de Tchernobyl.

La ville de Tchernobyl est abandonnée après la catastrophe nucléaire de 1986. Cependant, depuis la mise en place du sarcophage (dispositif de confinement) quelques personnes sont retournées y vivre. Certains bâtiments ont été décontaminés pour y loger les ouvriers de la centrale nucléaire et d'autres sont construits selon des règles de sécurité bien spécifiques. La ville compte environ  à la fin des années 2010.

Prypiat est une ville construite dans les années 1970 pour loger les employés de la centrale nucléaire. Sa population, de près de , est entièrement évacuée à la suite de la catastrophe et Prypiat devient une ville fantôme.

L'invasion de l'Ukraine par la Russie de 2022 est une opération militaire déclenchée le , sur ordre du président russe Vladimir Poutine. La campagne militaire, dans le cadre du conflit russo-ukrainien en cours depuis 2013, est l'aboutissement d'une montée progressive des tensions débutée en 2021.

Les forces armées russes font une incursion dans la région du Donbass, dans l'est de l'Ukraine, le , avant une offensive aérienne, maritime et terrestre sur l'ensemble du territoire ukrainien le .

Déroulement de la bataille

Opération militaire
Le , la Russie envahit l'Ukraine et engage l'offensive de Kiev, qui a pour objectif de prendre le contrôle de la capitale ukrainienne. Au nord-ouest de la ville, les forces armées russes traversent la frontière depuis la Biélorussie, État allié dans lequel ont été positionnées des troupes en préparation de l'invasion. Elles pénètrent dans l'oblast de Kiev, et se dirigent immédiatement vers Tchernobyl.

Dans l'après-midi, le gouvernement ukrainien annonce que les forces russes ont lancé une attaque pour s'emparer de la zone d'exclusion de Tchernobyl.

À la fin de la journée, le gouvernement ukrainien annonce que les forces russes ont pris Tchernobyl et Prypiat. Le président ukrainien Volodymyr Zelensky qualifie la prise de la zone par la Russie de .

Le lendemain, la Russie confirme que ses troupes aéroportées ont pris le contrôle de la zone de Tchernobyl.

Conséquences immédiates
Intervenue au premier jour de l'invasion de l'Ukraine, la bataille de Tchernobyl a un retentissement international et donne lieu à de nombreuses analyses et spéculations.

La prise de Tchernobyl n'est pas un objectif en soi pour la Russie, mais d'abord une étape en vue de l'occupation complète de l'Ukraine, et surtout de la prise de sa capitale, Kiev. En effet, Tchernobyl est située à proximité immédiate de la frontière biélorusse et sur l'une des routes principales menant à Kiev, l'objectif principal de la Russie dans l'offensive de Kiev. De plus, Tchernobyl est située sur la rive droite du Dniepr, ce qui permet de rejoindre l'ouest de Kiev en évitant sa traversée.

La radioactivité, toujours présente sur le site, fait craindre des risques pour la santé et l'environnement, qui pourraient causer des dommages accidentels ou volontaires. Le , lendemain de la bataille, les autorités ukrainiennes annoncent qu'elles ont relevé une augmentation de la radioactivité ambiante dans la zone d'exclusion, qui a été multipliée par 20 par rapport à son niveau habituel. Elles soulignent le danger que l'invasion russe pourrait faire courir aux personnes. Mykhaïlo Podoliak, conseiller du Bureau du Président de l'Ukraine, déclare que .

L'Agence internationale de l'énergie atomique (AIEA) précise le même jour qu'il n'y a . L'augmentation de la radioactivité dans la zone est confirmée. Elle a été causée par le passage des véhicules militaires, qui ont soulevé des nuages de poussière contaminée. Celui-ci ne constituerait pas un danger pour le public.

À la suite de la prise de la zone d'exclusion par la Russie, le gouvernement des États-Unis annonce . Le gouvernement ukrainien affirme que  employées dans la centrale sont retenues.

Les troupes russes poursuivent leur route vers le sud en direction de Kiev.

Contrôle du site de Tchernobyl par la Russie
Le , le ministère russe de la défense publie des images filmées de la centrale nucléaire, montrant des soldats russes patrouillant à pied et un char stationné.

Les employés présents à Tchernobyl sont contraints par l'occupant russe de rester sur place et de poursuivre leurs activités. Il s'agit d'une centaine d'employés de la centrale nucléaire et environ  de la sécurité du site. Peu d'informations sont communiquées vers l'extérieur. Selon des journalistes étrangers, la situation est calme, mais les employés sont soumis à des conditions difficiles, caractérisées par le stress et un accès limité à la nourriture et aux médicaments. Ils passent les nuits dans des dortoirs provisoires, car ils sont empêchés de rentrer chez eux à Slavoutytch.

Après deux semaines d'occupation, la question se pose de la rotation des employés, car les personnes retenues prisonnières risquent un épuisement physique et psychologique. Des discussions ont lieu entre les autorités russes et ukrainiennes sous l'égide de l'Agence internationale de l'énergie atomique (AIEA) afin de procéder à un échange de personnel, au motif que la situation génère des risques pour la sécurité de la centrale.

Le , l'AIEA annonce qu'elle ne reçoit plus les données de surveillance de la centrale nucléaire. Le lendemain , l'opérateur ukrainien Ukrenergo annonce que la centrale et de ses équipements de sécurité sont coupés du réseau électrique. Elle dispose de générateurs de secours que les réserves de carburant permettent de faire fonctionner pendant  heures. Or l'alimentation électrique est nécessaire pour assurer le refroidissement de l'eau des piscine de stockage des combustibles usés. L'évènement redouté serait que l'eau radioactive s'évapore et laissent à l'air libre les assemblages de combustibles usés. Mais selon l'AIEA, la situation ne constitue pas un danger immédiat, car l'activité actuelle des combustibles radioactifs stockés permet de garantir que l'eau dans laquelle ils sont immergés ne s'évapore pas à court terme. L'incident ravive néanmoins les inquiétudes inhérentes à la sûreté des installations nucléaires avec notamment la perte de transmission des données de surveillance de la centrale.

Le , le directeur général de l'AIEA, Rafael Grossi, rencontre séparément les ministres des affaires étrangères respectifs de l'Ukraine et de la Russie, Dmytro Kuleba et Serguei Lavrov, à Antalya en Turquie, en marge des négociations diplomatiques engagées entre les deux pays, pour évoquer la situation de la centrale nucléaire de Tchernobyl.

Le lendemain, les autorités russes font savoir qu'elles ont rétabli l'alimentation électrique de la centrale avec l'aide de spécialistes biélorusses, ce que contestent les autorités ukrainiennes, qui soutiennent par ailleurs que leurs équipes techniques ont été empêchées d'accéder à la centrale. L'AIEA n'est pas en mesure de se prononcer. Les deux belligérants s'accusent mutuellement de fomenter des actes de terrorisme nucléaire.

Le , l'AIEA fait savoir que du carburant a été livré la veille à la centrale afin d'alimenter les générateurs de secours, tandis que les réparations de l'alimentation électrique se poursuit. En revanche, les  n'ont toujours pas été remplacés.

Le , l'entreprise publique ukrainienne Ukrenergo annonce avoir rétabli l'alimentation électrique de la centrale.

Dès le lendemain , l'alimentation électrique de la centrale de Tchernobyl est à nouveau endommagée, puis remise en service le , selon l'entreprise publique ukrainienne Ukrenergo.

Retraite russe

Le , le gouvernement ukrainien annonce que les Russes quittent la centrale nucléaire de Tchernobyl après la retraite russe de l'offensive de Kiev. L'armée ukrainienne réinvestit le site de Tchernobyl au début du mois d'avril.

Les témoignages des travailleurs ukrainiens restés sur le site de Tchernobyl ont commencé à être publiés à la fin de l'occupation russe. Ils rapportent entre autres que l'armée russe aurait, durant sa retraite, pris en otage des membres de la garde nationale ukrainienne pour les amener en Russie. Les travailleurs locaux ont également affirmé que les soldats russes se déplaçaient sans combinaisons de protection dans la zone de la forêt rousse, une zone fortement radioactive. Le 31 mars 2022, un membre ukrainien du conseil de l'agence d'état ukrainienne pour la gestion des zones d'exclusion a affirmé sur sa page Facebook que les troupes russes étaient régulièrement rapatriées de la zone d'exclusion entourant Tchernobyl vers Gomel en Biélorussie pour des soins liés à des irradiations, notamment après avoir creusé des tranchées dans la forêt rousse. Au moins un membre des forces armée russes serait mort des conséquences d'une irradiation.

Le 6 avril, un drone ukrainien filme ce qui apparait être des tranchées creusées par l'armée russe, ce qui confirmerait les témoignages des travailleurs du site.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Désinformation lors de la crise russo-ukrainienne de 2021–2022
 Guerre du Donbass
 Relations entre la Russie et l'Ukraine
 Cyberattaque de 2022 en Ukraine
 Manifestations contre l'invasion russe de l'Ukraine en 2022

Liens externes

Tchernobyl
2022 en Ukraine
Février 2022
Oblast de Kiev

Bataille de Tchernobyl


"Thank God I Do" é uma canção da cantora americana Lauren Daigle, lançada em 8 de março de 2023, como o single principal de seu quarto álbum de estúdio autointitulado.

Antecedentes
Lauren Daigle explica que "Thank God I Do" surgiu dos bloqueios e incertezas de COVID-19. No meio dessas experiências, diz que se deu conta: "Deus põe pessoas muito específicas em tua vida por uma razão muito específica. E precisava às pessoas em minha vida nesse momento a meu ao redor para manter minha cabeça fosse do água".

Composição
"Thank God I Do" está composta em chave de sol maior, com um tempo de 94 batidos por minuto. Escrita em tempo comum, a faixa vocal de Daigle estende-se desde D3 a C5 durante a canção.

Recepção crítica
Jim Harrington de The Martin Independent Journal qualificou-a como "absolutamente espantosa".

Apresentações ao vivo
Daigle interpretou o single em The Today Show o 30 de março de 2023.

Créditos e pessoal
Todo o processo de elaboração de "Thank God I Do" atribui os seguintes créditos:

 Steve Barlets: produção executiva.
 Jeff Bhasker: composição.
 Erica Block: assistência de engenharia, engenharia de áudio.
 Lauren Daigle: composição, vocalista principal, vocalista de apoio.
 Mike Elizondo: teclados, produção, sintetizador.
 Alicia Enstrom: violino.
 Ryan Flanagan: artists and repertoire.
 Justin Francis: engenharia de áudio.
 Pete Ganbarg: artists and repertoire.
 Chris Gehringer: masterização.
 Adam Hawkins: mixagem.

 Austin Hoke: violoncelo.
 Jason Ingram: composição.
 Craig Kallman: artists and repertoire.
 Annaliese Kowert: violino.
 Betsy Lamb: viola.
 Alecia Moore: composição.
 Rob Moose: arranjos musicais, violoncelo, viola e violino.
 Nate Ruess: composição.
 Phillip Towns: piano.
 Alex Wilder: assistência de engenharia.

Desempenho comercial

Histórico de lançamento

Referências

Ligações externas

Singles de 2023
Canções de 2023
Singles lançados pela Atlantic Records

Thank God I Do


فيرجن أمريكا  كانت شركة طيران أمريكية خاصة اندمجت لاحقا في عام 2018 تحت خطوط آلاسكا الجوية ، تعمل بنظام الطيران منخفض التكلفة، كان مقرها الرئيسي في مدينة بورلينغامي بولاية كاليفورنيا الأمريكية، وتتخذ من مطار سان فرانسيسكو الدولي، تأسست الشركة عام 2004، وكانت تقدم خدماتها إلى تسعة وجهات داخل الولايات المتحدة، على متن أسطول بلغ عدده 29 طائرة.

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي للشركة
 تفاصيل أسطول خطوط فيرجن أمريكا الجوية

الاكتتابات العامة الأولية 2014
انحلالات سنة 2018 في كاليفورنيا
تأسيسات سنة 2004 في الولايات المتحدة
شركات أدرجت سابقا في بورصة ناسداك
شركات سابقة مقرها في منطقة خليج سان فرانسيسكو
شركات طيران انحلت في 2018
شركات طيران أسست سنة 2004
شركات طيران سابقة في الولايات المتحدة
شركات طيران منخفضة التكلفة
شركات مقرها في بورلينغامي (كاليفورنيا)
عمليات الدمج والاستحواذ 2016
عمليات الدمج والاستحواذ 2018
مجموعة فيرجن

فيرجن أمريكا


Jackson Pollock (28 Ocak 1912; Wyoming, ABD – 11 Ağustos 1956; Springs, New York, ABD), soyut dışavurumcu ressam, 20. yüzyılın en önemli sanatçılarındadır. Damlatma tekniği (drip painting) ile boya karıştırma, fırça kullanımı gibi alışılagelmiş uygulamaları bir kenara bırakmış, yere serdiği devasa boyutlardaki tuval bezleri üzerinde hareket ederek boyayı dökme, damlatma, fırlatma suretiyle sonradan aksiyon/hareket resmi adı verilen resimler yapmıştır. Bu özelliğinden ve 'kötü adam' imajından ötürü Jack the Dripper lakabıyla da anılmıştır.

1951'den sonra koleksiyonerler ve galerilerden daha değişik resimler yapması için baskılar gelmeye başlamış, bu baskılar karşısında Pollock'un var olan alkol sorunu daha da büyümüş, resimleri karanlıklaşıp figüratif öğeleri de kapsamaya başlamıştır. 1956'da yaptığı araba kazası sonucu ölmüştür.

Harekete ve sürece verdiği beden sanatı, süreç sanatı, performans sanatı, Fluxus, happening'ler gibi birçok çağdaş akımın temelini hazırlamıştır.

"Pollock" adlı filmde de ünlü ressamın fırtınalı hayatı ele alınmıştır. Bu film ile Ed Harris en iyi erkek oyuncu dalında 2000 yılı akademi ödülü adaylığı kazanmıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Jacson Pollock
 Quiz: Pollock or birds?

1912 doğumlular
Wyoming doğumlu sanatçılar
1956 yılında ölenler
20. yüzyıl Amerikalı ressamları
Amerikalı soyut sanatçılar
İskoç asıllı Amerikalılar
İrlanda asıllı Amerikalılar
Soyut dışavurumcu ressamlar
Batı sanatı
New York eyaletinde trafik kazasında ölenler

Jackson Pollock


Saint Mary's Basilica () is a Brick Gothic church adjacent to the Main Market Square in Kraków, Poland. Built in the 14th century, its foundations date back to the early 13th century and serve as one of the best examples of Polish Gothic architecture. Standing 80 m (262 ft) tall, it is particularly famous for its wooden altarpiece carved by Veit Stoss (Wit Stwosz). Some of its monumental polychrome murals were designed by Poland's leading history painter, Jan Matejko (1898–1891). In 1978 it became a UNESCO World Heritage Site alongside the Historic Centre of Kraków.

On every hour, 24 hours a day, 365 days a year, a trumpet signal—called the Hejnał mariacki—is played from the top of the taller of Saint Mary's two towers. The plaintive tune breaks off in mid-stream, to commemorate a famous 13th century trumpeter who was shot in the throat while sounding the alarm before a Mongol attack on the city. The noon-time hejnał is heard across Poland and abroad broadcast live by the Polish national Radio 1 Station.

Saint Mary's Basilica also served as an architectural model for many of the churches that were built by the Polish diaspora abroad, particularly those like Saint Michael's and Saint John Cantius in Chicago, designed in the Polish Cathedral style.

The church is familiar to many English-speaking readers from the 1929 book The Trumpeter of Krakow by Eric P. Kelly.

History
According to chronicler Jan Długosz, Saint Mary's Basilica in the Main Square in Kraków was founded in  by the Bishop of Kraków, Iwo Odrowąż. The building was destroyed during the Mongol invasion of Poland. Between 1290 and 1300 the new early Gothic church was built on the remaining foundations. It was consecrated twenty years later, in 1320.

The church was completely rebuilt during the reign of Casimir III the Great between 1355 and 1365 with substantial contributions from wealthy restaurateur Mikołaj Wierzynek. The presbytery was elongated and tall windows added. The main body of the church was completed in 1395–97 with the new vault constructed by master Nicholas Wernher from Prague. However, the vault over the presbytery collapsed in 1442 due to a possible earthquake, which has never happened before nor since in Kraków.

In the first half of the 15th century, the side chapels were added. Most of them were the work of master Franciszek Wiechoń. At the same time the northern tower was raised and designed to serve as the watch tower for the entire city. In 1478 carpenter Maciej Heringh (or Heringk) funded a helmet for the tower. A gilded crown was placed on it in 1666, which is still present today. At the end of the 15th century, Saint Mary's church was enriched with a sculptural masterpiece, an Altarpiece of Veit Stoss (Ołtarz Mariacki Wita Stwosza) of late Gothic design.

In 1536/37, King Sigismund I. declared that the sermons in the church should be changed from German to Polish. The large German community of Kraków were relocating their place of worship to the smaller Saint Barbara's church.

In the 18th century, by the decision of vicar Jacek Augustyn Łopacki, the interior was rebuilt in the late Baroque style. The author of this work was Francesco Placidi. All 26 altars, equipment, furniture, benches and paintings were replaced and the walls were decorated with polychrome, the work of Andrzej Radwański. In the years immediately before 1730 the Venetian painter Giambattista Pittoni painted five altarpieces for the side altars of the central nave: The Annunciation, The Adoration of the Magi, Madonna and Child with St. Philip Neri, Mary Magdalene, St. Sebastian.

At the beginning of the 19th century, the city decided that a cemetery near the basilica was to be shut down and replaced by a public square. Today, it is known as Plac Mariacki (Marian Square). In the years 1887–1891, under the direction of Tadeusz Stryjeński, the neo-Gothic design was introduced into the basilica. The temple gained a new design and murals painted and funded by Jan Matejko, who worked with Stanisław Wyspiański and Józef Mehoffer - the authors of stained glass in the presbytery.

Since the beginning of 1990s, the basilica underwent an extensive renovation. In 2003, in the final stage of the works, the roof of the church was replaced.

On 18 April 2010, in Saint Mary's Basilica, a funeral ceremony for Polish president Lech Kaczyński and his wife Maria was held. The coffins were later transported and buried in one of the crypts of Wawel Cathedral.

Gallery

See also
 Ołtarz Wita Stwosza (Altarpiece of Veit Stoss)
 Jan Matejko 19th century design contribution
 Polish Cathedral style
 Roman Catholicism in Poland
 Roman Catholic Marian churches

Notes and references

External links

 official website
 360° virtual tour of St Mary's church at night in Krakow
 Krakow: everything about St. Mary's Church
 Marek Strzala, Kosciol Mariacki - the basilica of the Virgin Mary in Krakow

Buildings and structures completed in 1347
Mary
Brick Gothic
Mariacka
Gothic architecture in Kraków
Terminating vistas
14th-century Roman Catholic church buildings in Poland
The Most Holy Virgin Mary, Queen of Poland

St. Mary's Basilica, Kraków


Zdenko Verdenik (født 2. maj 1949) er en tidligere slovensk fodboldspiller og træner.

Han har tidligere trænet NK Olimpija Ljubljana og Sloveniens fodboldlandshold.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Slovenien

Zdenko Verdenik


Judo under sommer-OL 2020 finder sted 25. juli - 1. august og bliver afviklet i Nippon Budokan, der ligger centralt i Heritage zonen. Der bliver kvalificeret 386 judokæmpere til de i alt 14 individuelle discipliner for både herrer og damer. Herudover skal der for første gang konkurreres i en mixed holdkonkurrence.

Format

I alle individuelle discipliner bliver der startet med ottendedelsfinalerne og der bliver kæmpet efter cup modellen. De 8 øverste på verdensranglisten pr. 24. maj 2020, bliver seedet og kan derfor ikke mødes indbyrdes før i kvartfinalerne. Elimineringskampene fortsætter indtil der er fundet de to udøvere, som skal mødes i finalen og så derfor skal kæmpe om guldmedaljen. Alle taberne af kvartfinalerne går herefter til en opsamlingsrunde, hvor vinderne efterfølgende møder taberne af semifinalerne om to bronzemedaljer. I mixed holdkonkurrencen vil de 4 øverste på verdensranglisten pr. 24. maj 2020, bliver seedet og vil derfor først deltage i konkurrencen fra kvartfinalerne. Efter kvartfinalerne vil konkurrencen blive afviklet efter samme format som de individuelle konkurrencer.

Medaljefordeling

Medaljetagere

Mix

Herrer

Damer

Referencer

Eksterne henvisninger
 https://tokyo2020.org/en/games/sport/olympic/judo/
 https://www.ijf.org/wrl

Judo under sommer-OL 2020


Loganville is the name of several places in the United States of America:

 Loganville, California
 Loganville, Georgia
 Loganville, Pennsylvania
 Loganville, Wisconsin

See also
 Logansville, Ohio

Loganville


Njemačka doga (njem. Deutsche Dogge, eng. Great Dane) pasmina je domaćih pasa nastala u srednjem vijeku u Njemačkoj kao čuvar dvoraca. Poznata je po svojoj gigantskoj veličini. Krasila je mnoge dvorce u Njemačkoj i svaki je imao nekoliko njemačkih doga.

Prije 100-tinjak godina nosila je razna imena: Bismarckova doga, danska doga, tigrasta, ulmska i engleska doga. Preteče današnjih njemačkih doga bili su psi koji su se borili s bikovima, lovački psi za lov na divlje svinje i medvjede. Spoj mastifa, engleskog goniča i irskog vučjeg hrta učinila je ovu pasminu snažnom, okretnom i brzom. Postoje razne vrste ovih doga koje su imale različita imena, ali je 1875. godine na sastanku u Berlinu sastavljenom od kinoloških sudaca i uzgajivača odlučeno da su razlike između pasmina nevažne i da potječu od istog pretka. Grupa pod zapovjedništvom dr. Boundisa također je donijela odluku da će se pasmine objediniti pod jednim imenom - njemačka doga. Pasmina je već stavljena na tržište 1880. pod imenom usvojenim na sastanku. Na izložbi u Berlinu predstavljen je i standard njemačke doge.

Rekorder za najvišeg psa svih vremena bio je mužjak njemačke doge po imenu Zeus (uginuo u rujnu 2014.; star 5 godina), čija je visina od šape do ramena iznosila 111,8 cm. Najviši živući pas još je jedna njemačka doga po imenu Freddie, visoka 103,5 cm.

Galerija

Izvori

Pseće pasmine
Njemačka

Njemačka doga


La prairie de la Rencontre est un lieu historique de France situé en Isère, au sud de Grenoble, le long de la route Napoléon. Le lieu est des vingt-cinq sites naturels classés du département de l'Isère.

Histoire
C'est à cet endroit que Napoléon, de retour d'exil à l'île d'Elbe, et le  régiment d'infanterie, venu à sa rencontre sur ordre du général Marchand pour l'arrêter dans son avancée dans la reconquête du pouvoir, se font face le  sur les rivages du Grand lac de Laffrey.

Monuments
L'évènement est commémoré par une statue équestre de Napoléon.

De manière fortuite, le contour des bois situés sur les pentes occidentales du Grand Serre, montagne située de l'autre côté du lac à l'est, dessinent par paréidolie dans les alpages la silhouette d'une aigle impériale.

Références

Annexes

Articles connexes
 Légende napoléonienne
 Liste des sites classés de l'Isère

Liens externes

Route Napoléon
Histoire de l'Isère
Tourisme en Isère
Matheysine

Prairie de la Rencontre


Carlos Alberto Tejada Noriega (geboren am 11. November 1956 im Distrikt San Isidro, Lima) ist ein peruanischer Urologe, Fernsehmoderator und ehemaliger Politiker und Fußballschiedsrichter. In den 80er- und 90er-Jahren war er als FIFA-Schiedsrichter aktiv. Danach wandte er sich der Politik zu. Von 2003 bis 2010 und von 2019 bis 2022 war er Bürgermeister des Distrikts San Borja in Lima. Von 2011 bis 2012 war er Gesundheitsminister im Kabinett Humala.

Leben
Alberto Tejada wurde am 11. November 1956 im Distrikt San Isidro in der peruanischen Hauptstadt Lima geboren. Er ist Sohn des FIFA-Schiedsrichters Alberto Tejada Burga. 1982 schloss er an der Universidad Nacional Federico Villarreal in Lima sein Medizinstudium ab. Von 1983 bis 1986 spezialisierte er sich an der Universidad Nacional Mayor de San Marcos in Lima in der Urologie. Seitdem arbeitet er als Urologe.

Laufbahn als Fußballschiedsrichter
Ende der 1980er-Jahre wurde Tejada zum FIFA-Schiedsrichter ernannt. Das erste bedeutende Spiel, das er in dieser Funktion pfiff, war das entscheidende WM-Qualifikationsspiel zwischen Brasilien und Uruguay 1993. Für die darauf folgende WM 1994 in den USA wurde er als Schiedsrichter nominiert und pfiff mit Kamerun gegen Schweden und Marokko gegen Niederlande zwei Spiele der Gruppenphase. Im selben Jahr leitete er zusätzlich auch noch Partien der japanischen J1 League. Mit der Nominierung für die WM 1998 in Frankreich, vier Jahre später, folgte seine zweite WM-Teilnahme. Diesmal durfte er allerdings mit der Partie Jugoslawien gegen Iran nur ein Spiel pfeifen. Somit hat er in seiner gesamten Karriere jeweils zweimal an einer WM (1994, 1998) und zweimal an der Copa América (1993, 1995) teilgenommen. Außerdem war Tejada somit der letzte peruanische Schiedsrichter, der an einer WM teilnahm, bis Víctor Hugo Carrillo an der WM 2014 in Brasilien als Vierter Offizieller teilnahm.

Laufbahn als Politiker
Nach Ende seiner Schiedsrichterlaufbahn begann Tejada, sich in der Politik zu engagieren. Bei den peruanischen Kommunalwahlen 2002 wurde er als Kandidat der Wählervereinigung Valores Perú zum Bürgermeister von San Borja gewählt; er nahm sein Amt am 1. Januar 2003 an. Bei den Kommunalwahlen 2006 wurde er wiedergewählt, diesmal als Kandidat von Democracia con Valores. Er war bis zum 31. Dezember 2010 Bürgermeister.

Er war unter Präsident Ollanta Humala ab dem 28. Juli 2011 Gesundheitsminister. Am 23. Juli 2012 entließ Humala Premierminister Óscar Valdés und besetzte Teile des Kabinetts neu. Er ernannte Midori de Habich zu Tejadas Nachfolgerin.

Bei den Kommunalwahlen 2018 trat er der Partei Acción Popular bei und wurde erneut zum Bürgermeister von San Borja gewählt. Er war dies vom 1. Januar 2019 bis zum 31. Dezember 2022.

Laufbahn als Fernsehsehmoderator
Seit dem März 2023 moderiert Tejada gemeinsam mit der Ärztin Roxana Cáceres das Gesundheits-Ratgebermagazin Cuerpo Médico. Die Sendung behandelt sowohl physische als auch psychische Gesundheit und wird auf dem Sender TV Perú ausgestrahlt.

Weblinks

 Tejadas Website

 Datenblatt vom Jurado Nacional de Elecciones

Einzelnachweise

Urologe
Mediziner (20. Jahrhundert)
Mediziner (21. Jahrhundert)
Fernsehmoderator
Gesundheitsminister (Peru)
Bürgermeister (Distrikt San Borja)
Politiker (21. Jahrhundert)
FIFA-Schiedsrichter (Peru)
Peruaner
Geboren 1956
Mann

Alberto Tejada


An Sporobolus macer in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Bernhard von Trinius, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Albert Spear Hitchcock. An Sporobolus macer in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus macer


පුරා විද්‍යාවේ අතීතය

ඉතිහාසය පිලිබද ගවේශණය දියුණුව පවතින වෘත්තියක් සහ දියුණුව පවතින  තාක්ෂණයේ වලංගුතාවය රදා පවතින්නේ පරික්ශා කරන භුමියේ ප්‍රමාණය මතය.
ගවේශණ මගින් සොයාගත් පුරණ ස්මාරක සහ වසර දහස් ගණන් පැරණි වස්තු එකතුව විශාල වටිනාකමක් හෝ ඉහළ කලාත්මක අගයක් ගනී..

සොයාගන්නා ලද නටඹුන් පිළිඹදව විධිමත් ලෙස අධයනය 19 වැනි ශතවර්ෂයෙදි පමණ ආරම්භ කරන ලදි. රෝමයේ  ඉතා ඉපැරණි විශිෂ්ට වු නිරමාණයන් පුරාවිද්‍යාව පිළිබඳ ලිපි හුවමරු ආයතනයේ  Eduard Gerhard සහ ඔහුගේ කණ්ඩායම මගින් 1829 දි සොයාගන්න ලදි.

පුරාවිද්‍යාවේ  ක්‍රමවේද කලාකාමී සහ වෘත්තිමය යන ආකර දෙකටම දියුණුව පවතින අතර මෙම ක්‍රියාවලිය Mortimer Wheeler වැනි පුද්ගලයන් ඉහළ සංයමයකින් යුතු මාර්ගයන් මගින් කරන ලද විශිෂ්ට ගවේශන නිසා 20 වැනි ශතවර්ශයේ සිට නොනවත්වා  දියුණු වෙමින්  පවතී.

නාගරික පුරාවිද්‍යාවේ සහ ගලවාගැනිමේ පුරාවිද්‍යාවේ දියුණුව පුරාවිද්‍යා දියුණුව කෙරෙහි ඉතා වැදගත් තොරතුරු ප්‍රමාණයක් ලබා දෙයි. ප්‍රාග් තාරක විද්‍යාව යනු පුරාවිද්‍යාව නොවන අතර වැඩිදුර අධ්‍යනයේදී අතීත ගැමි සංස්කෘතියට සම්බන්ධව පවතින බවට සාධක ඇත

පුරාවිද්‍යාව

පුරා විද්‍යාවේ අතීතය


Ernst Grünthal (* 26. Oktober 1894 in Beuthen, Oberschlesien; † 5. Januar 1972 in Bern) war ein deutsch-schweizerischer Psychiater und Neurologe.

Leben
Grünthal absolvierte das Gymnasium in Beuthen und studierte von 1913 bis 1920 Medizin an den Universitäten Lausanne, Heidelberg, Breslau und München. Er nahm zweieinhalb Jahre als Feldhilfsarzt am Ersten Weltkrieg teil und wurde mit dem Eisernen Kreuz I. Klasse ausgezeichnet. In München war er Assistent bei Emil Kraepelin; er wurde 1922 promoviert und erlangte 1924 das Staatsexamen. 1927 hatte Grünthal sich als Oberarzt in Würzburg für Neurologie und Psychiatrie habilitiert. 1934 wegen seiner jüdischen Herkunft entlassen, wurde er klinischer Mitarbeiter an der Psychiatrischen Universitätsklinik Waldau in Bern. Er gründete 1936 mit Hilfe der Rockefeller-Stiftung das Hirnanatomische Institut in der Psychiatrischen Klinik Waldau, das er bis 1965 leitete (sein Nachfolger wurde Giorgio Pilleri). Von 1943 bis 1970 leitete er auch das Psychopharmakologische Labor der J. R. Geigy AG in der Waldau. 1944 erhielt er die Venia docendi für Psychiatrie und Hirnanatomie. Ab 1954 war er ausserordentlicher Professor an der Universität Bern. 1965 wurde er emeritiert. Er verfasste Werke zur Hirnforschung sowie medizinhistorisch-philosophische Schriften.

Literatur
 Fritjof Hartenstein: Leben und Werk des Psychiaters Ernst Grünthal (1894–1972). Dissertation, Universität Mainz, 1976.
 Peter Kalus, Julia Bondzio und Werner K. Strik: Ernst Grünthal (1894–1972): Anmerkungen zum Titelbild. In: Der Nervenarzt. Bd. 74, Nr. 3, S. 298–300, DOI: 10.1007/s00115-002-1463-4.
 Alma Kreuter: Deutschsprachige Neurologen und Psychiater: Ein biographisch-bibliographisches Lexikon von den Vorläufern bis zur Mitte des 20. Jahrhunderts. 3 Bände. K. G. Saur, München 1996, ISBN 3-598-11196-7, Bd. 1, S. 478–481.

Weblinks

Einzelnachweise

Psychiater
Neurologe
Mediziner (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Julius-Maximilians-Universität Würzburg)
Hochschullehrer (Universität Bern)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
NS-Opfer
Emigrant aus dem Deutschen Reich zur Zeit des Nationalsozialismus
Schweizer
Deutscher
Geboren 1894
Gestorben 1972
Mann

Ernst Grünthal


Sindromul Guillain-Barré sau poliradiculonevrită acută este o neuropatie periferică inflamatorie demielinizantă disimunitară, caracterizată clinic prin afectarea bilaterală și simetrică a unui număr de rădăcini nervoase rahidiene și a nervilor periferici corespondenți, și histologic printr-un proces de demielinizare (distrugerea tecii de mielină care înconjoară fibrele nervoase) și care regresează cel mai adesea spontan. Sindromul Guillain-Barré apare în 2/3 din cazuri după un episod infecțios gastrointestinal (frecvent cu Campylobacter) sau respirator, care precede instalarea tabloului clinic cu 1-30 de zile (în medie 10-20 de zile)  și pare să fie consecința unui răspuns imunitar declanșat de o agresiune, cel mai frecvent virală. Pe lângă formele idiopatice, există forme secundare unei infecții,  vaccinări, hemopatii, unei afecțiuni disimunitare sau cu anticorpi antigangliozide. În declanșarea acestei afecțiuni au fost incriminate numeroase virusuri (herpesvirus, HIV, citomegalovirus, virusuri rujeolic, rubeolic, urlian, Zika  etc), bacterii (în special Campylobacter jejuni).

Tabloul clinic în faza de stare este caracterizat printr-o paralizie ascendentă simetrică care atinge cele patru membre (tetraplegie) și uneori nervii cranieni (diplegie facială, în ordinea frecvenței: IX, VII, X, III, VI), cu dureri frecvente, care pot persista timp îndelungat (mialgii, dureri la întinderea trunchiurilor nervoase și uneori dureri rahidiene), deficit senzorial moderat (parestezii sau disestezii) și areflexie osteotendinoasă. Sunt posibile complicații vitale: tulburări cardiorespiratorii, pandisautonomia acută Young și Adams (hipo- sau hipertensiune arterială, tulburări ale ritmului cardiac, tulburări ale sudorației), tulburările de deglutiție. Atingerea rădăcinilor cervicale și craniene antrenează o paralizie respiratorie și poate fi necesară ventilația mecanică. Boala evoluează în trei faze.

În prima fază, care durează în medie 12 zile (între 3 zile și 1 lună), apare o paralizie a membrelor inferioare, care se extinde simetric la membrele superioare (tetraplegie) și la nervii cranieni, provocând paralizie facială, tulburări oculomotorii și de deglutiție. Poate apărea și o paralizie a mușchilor respiratori.

A doua fază, perioadă în platou, cu durata medie de 11 zile (între 1 și 35 de zile), în care semnele precedente neurologice sunt stabile.

Cea de a treia fază, care poate dura de la câteva săptămâni la luni (în medie 24 de săptămâni), este cea de regresiune treptată a semnelor. Evoluția este cel mai frecvent favorabilă, cei mai mulți pacienți se refac considerabil după câteva luni; mai rar pot persista sechele motorii, aproximativ 30% din adulți și chiar mai mult dintre copii rămân cu pareză reziduală la 3 ani.

Incidența sindromul Guillain-Barré este de 1-2 cazuri/100.000 de locuitori pe an. Sunt descrise mai multe forme clinice: sindromul Miller-Fisher,  pandisautonomia acută, forme motorii pure, forme senzitive pure, forme axonale senzitivo-motorii etc. Sindromul Miller-Fisher  este rar (în 5% din cazuri) și se caracterizează prin triada: oftalmoplegie, ataxie și areflexie osteotendinoasă. Pandisautonomia acută Young și Adams interesa sistemul nervos autonom și se manifestă prin oboseală, vărsături, tulburări de tranzit, hipotensiune arterială, uneori sincopă, puls fix, tulburări ale salivației și sudorației, anomalii pupilare. Diagnosticul este confirmat prin existența unei proteinorahii izolate, fără hipercitoză, în LCR (disociație albuminocitologică), și prin electromiogramă (EMG) care arată o afectare a nervilor periferici, mai ales o afectare mielinică senzitivo-motorie, diminuarea francă a vitezei de conducere nervoasă motorie cu blocuri de conducere, etc.

Tratamentul include plasmafereza și perfuzii de imunoglobuline umane în doze mari. Corticosteroizii pot agrava evoluția și nu trebuie folosiți.

Note

Bibliografie
 Valeriu Popescu. Neurologie pediatrică. Volumul 2. Teora, 2001
 Elisabeta Racoș-Szabo, Gabriela Buicu, F. Buicu. Sindromul Guillain-Barré la copil: atitudine terapeutică, evoluție și sechele. Satu Mare – Studii și Comunicări Seria Științele Naturii. Vol IX (2008) pp: 138-141
 Luminița Lazăr, Janine Lazăr, Adriana Moisa. Discuții asupra unui caz de poliradiculonevrită acută la copil. Revista Română de Pediatrie – Vol. LVI, Nr. 4, an 2007
 Svetlana Hadjiu, N. Revenco, Cornelia Calcîi, N. Lupușor. Polineuropatia inflamatorie acută demielinizantă la copii. Revista de Neurologie și Psihiatrie a Copilului și Adolescentului din România – Septembrie 2014 – vol. 17 – nr. 3
 Allan Ropper, Martin Samuels, Joshua Klein. Adams and Victor's Principles of Neurology. 10th Edition.  McGraw-Hill Education, 2014
 Stephen Hauser, Scott Andrew Josephson. Harrison's Neurology in Clinical Medicin.  3rd Edition. Mc Graw Hill Education,  2013
 Robert B. Daroff, Gerald M Fenichel, Joseph Jankovic, John C Mazziotta. Bradley's Neurology in Clinical Practice, 2-Volume. 6th Edition. Saunders. 2012
 Charles Clarke, Robin Howard, Martin Rossor, Simon D. Shorvon.  Neurology: A Queen Square Textbook.  Wiley-Blackwell, 2009
 Christopher G. Goetz. Textbook of Clinical Neurology. 3rd Edition. Saunders, 2007
 David Orlikowski, Tarek Sharshar. Polyradiculonévrite aiguë : le syndrome de Guillain-Barré, diagnostic et traitements. Médecine thérapeutique. Volume 17, issue 1, Janvier-Mars 2011
  Said G et Goulon-Goeau C. Syndrome de Guillain-Barré. Encycl Méd Chir (Editions Scientifiques et Médicales Elsevier SAS, Paris), Neurologie, 17-095-A-10, 2002

Legături externe
 Guillain–Barré syndrome. Fact sheet. WHO. 14 March 2016
  Le syndrome de Guillain-Barré. Encyclopédie Orphanet Grand Public
 José Boucraut. Polyradiculonévrite Aiguë. Association des Collèges des Enseignants d'Immunologie des Universités de Langue Française (ASSIM)
 Polyradiculonévrite aiguë. Collège des Enseignants en Neurologie
 Scott Clubine - Journey through Guillain Barre Syndrome. Youtube

Boli ale sistemului nervos
Guillain-Barré

Sindromul Guillain-Barré


අහුන්ගල්ල රාජපක්ෂ මහා විද්‍යාලය ශ්‍රී ලංකාවේ පිහිටි පැරණිතම පාසලකි. ඒය ශ්‍රී ලංකාවේ දෙවැනි පැරණිතම බොදු පාසලද වේ. දැනට ළමුන් 1400 කට වඩා මෙහි අධ්‍යාපනය හදාරයි. විද්‍යාලයේ වර්තමාන විදුහල්පතිතුමිය වන්නේ ස්වර්ණා ද සිල්වා මහත්මිය වන අතර ගුරු මණ්ඩලය 62 ක් වේ. රාජපක්ෂ මහා විද්‍යාලයේ ප්‍රධාන අංශ අතර පරිගණක අංශය, ක්‍රීඩා කටයුතු, ආදිය ප්‍රධාන තැනක් ගනී. 1 සිට 13 ශ්‍රේණි දක්වා මෙම පාසලේ පන්ති (සමාන්තර පන්ති 3 බැගින් ) ඇති අතර කලා හා වාණිජ පන්ති උසස් පෙල සිසුන් සදහා පැවැත්වේ.

ඉතිහාසය
ක්‍රි.ව. 1879දී ආරම්භකර ඇත.

පරිගණක අංශය
පරිගණක අංශය ආසියානු සංවර්ධන බැංකු ආධාර යටතේ ක්‍රියාත්මක වන ද්විතීක අධ්‍යාපන නවීකරන ව්‍යාපෘතිය යටතේ මෙම විද්‍යාලයට පරිගණක අංශය ලැබිණි. ඒහි පරිගණක 16 ක් ඇති අංග සම්පූර්ණ විද්‍යාගාරයකි.

අඩවියෙන් බැහැර පිටු

වෙබ් අඩවිය

ශ්‍රී ලංකාවේ අධ්‍යාපන ආයතන
ශ්‍රී ලංකාවේ පාසල්
ශ්‍රී ලංකාවේ රජයේ පාසල්
බෞද්ධ පාසල් - ශ්‍රී ලංකා

රාජපක්ෂ මහා විද්‍යාලය


سي إتش-53 سي ستاليون  هو اسم عام لمجموعة مروحيات سيكورسكاي إس-65 وهي مجموعة مروحيات رفع ثقيلة وظيفتها التي تُستخدم من أجلها عادة هي نقل المروحيات الأخرى. في الأصل تم تصميمها وإنتاجها لكي تستخدمها قوات مشاة بحرية الولايات المتحدة، لكن حاليا يتم بيعها لألمانيا وإيران وإسرائيل والمكسيك. وإحدى طائرات هذه المجموعة وهي «سيكورسكاي إم إتش-53» استخدمتها القوات الجوية الأمريكية خلال حرب فيتنام المتأخرة.

الطرازات
واي سي إتش-53 إيه هما النموذجان الأصليان الأوليان الذين قد بدأت المجموعة بهما، ويعمل محركهما بقوة 2850 حصان.

سي إتش-53 إيه أنتجت لكي تستخدمها قوات مشاة بحرية الولايات المتحدة، صُنعت منها 139 مروحية.

آر إتش-53 إيه تم تطويرها عن «سي إتش-53 أ» لنقل الألغام جويا يعمل محركها بقوة 3925 حصان، تم إنتاجها من أجل بحرية الولايات المتحدة.

تي إتش-53 إيه تم تطويرها عن «سي إتش-53 أ» للنقل العسكري من أجل القوات الجوية الأمريكية.

سي إتش-53 دي هي مروحية «سي إتش-53 أ» مع جهاز نقل حركة مُطوّر (وهو الجهاز أو النظام الذي يُزود المروحية بسرعتها وقوّتها) بالإضافة إلى كابينة أوسع تتسع لـ55 جندي. أنتجت من أجل قوات مشاة بحرية الولايات المتحدة، وقد صُنعت 126 مروحية منها.

آر إتش-53 دي أنتجت لنقل الألغام من أجل بحرية الولايات المتحدة، صُنعت منها 30 لبحرية الولايات المتحدة وستة لطيران البحرية الإيرانية الملكية.

في إتش-53 دي أنتجت للنقل من أجل قوات مشاة بحرية الولايات المتحدة.

سي إتش-53 دي ياسَر يتم تصديرها إلى إسرائيل (سميت نسبة إلى مزرعة «ياسَر» اليهودية في شمال إسرائيل)، وقد قامت شركة إسرائيل لصناعات الطيران والفضاء بتطويرها عن «سي إتش-53 د» وصنعت منها طرازين متطورين وهما «ياسَر 2000» و«ياسَر 2025».

في إتش-53 إف هي ستة نماذج لقوات مشاة بحرية الولايات المتحدة لم يتم تصنيعها.

سي إتش-53 جي هي طراز من «سي إتش-53 دي» تم تطويره من أجل الجيش الألماني، وقد طور الألمان نموذجا منها اسمه «سي إتش-53 إس» كانت 89 منها في الخدمة في الجيش الألماني عام 2007، ويُخطط لتخفيض عددها إلى 80 بحلول عام 2014. ويُخطط الألمان لتزويد هذه المروحيات بمحركات «تي64-100». صُنعت 112 منها.

سي إتش-53 جي إس هي تطوير لمروحيات من طراز «سي إتش-53 جي»، تم تزويدها بصاروخ إضافي ووسائل اتصال أكثر تطورا ونظام ملاحة وعبوتي وقود خارجيتين إضافيتين وذلك في أواخر عام 1990م. وقد زودت لاحقا بمجموعة من محركات «تي64-100» لكي تعمل في ظروف الحرارة الشديدة والارتفاع الشاهق حيث أنها تُستخدم في أفغانستان.

سي إتش-53 جي إس إكس هي تطوير إضافي لمروحية «إس إتش-53 جي إس»، حيث أنها زُودت بأجهزة إلكترونية حديثة وعبوتي وقود خارجيتين إضافيتين ومصفاة للغبار للمحرك. مهمتها هي نقل الجنود في |أفغانستان وقد بدأت عملها عام 2009.

سي إتش-53 جي إيه هي تطوير إضافي لمروحية «إس إتش-53 جي إس»، سوف تزود بنظام طيران جديد وبطيار آلي وبنظامي اتصالات وملاحة جديدين وعبوة وقود داخلية احتياطية. وسوف يكتمل تصميمها وبناؤها في عام 2013.

لبقية الطرازات انظر: سيكورسكاي إم إتش-53 وسي إتش-53 إي سوبر ستاليون.

المستخدمون

 القوات الجوية النمساوية، اشترت مجموعة من المروحيات في عام 1968 وتسلمتها في عام 1970، لكنها باعتها لإسرائيل في عام 1981 بسبب كلفة تشغيلها المرتفعة.

 الجيش الألماني، في نوفمبر 2008 كانت 96 منها بالخدمة.

 القوات الجوية المكسيكية، اشترت أربع مروحيات «ياسَر 2000» من إسرائيل في عام 2005، وفي نوفمبر 2008 كانت جميعها في الخدمة.

 طيران بحرية جمهورية إيران الإسلامية، اشترت ستة مروحيات من طراز «آر إتش-53 دي»، وقد كانت 3 منها في الخدمة في نوفمبر 2008.

 القوات الجوية الإسرائيلية، كانت تملك 33 مروحية «سي إتش-53 إس» في الخدمة في نوفمبر 2008.

 قوات مشاة بحرية الولايات المتحدة، كانت تملك 178 مروحية «سي إتش-53 دي» مُخزنة في نوفمبر 2008.

انظر ايضًا
 سيكورسكي للطائرات
إيه إن/إيه آر سي-164

مراجع

طائرات الولايات المتحدة المروحية 1960–1969
طائرات حرب فيتنام
طائرات نقل عسكرية أمريكية 1960–1969
مروحيات بحث وإنقاذ
مروحيات ثنائية التوربينات
مروحيات سيكورسكي
مروحيات عسكرية أمريكية

سي إتش-53 سي ستاليون


Hertug Joachim Ernst af Anhalt (11. januar 1901 – 18. februar 1947) var den sidste hertug af det tyske hertugdømme Anhalt fra september 1918 til sin abdikation ved Novemberrevolutionen i 1918.

Biografi

Tidlige liv

Prins Joachim Ernst af Anhalt blev født den 11. januar 1901 i Dessau, hovedstaden i Hertugdømmet Anhalt, som det fjerde barn og ældste overlevende søn af den daværende Prins Eduard af Anhalt i hans ægteskab med Prinsesse Louise Charlotte af Sachsen-Altenburg. Hans far var den tredje søn af Hertug Frederik 1. af Anhalt, der herskede over det lille hertugdømme Anhalt i det centrale Tyskland. Hans far blev hertug af Anhalt i 1918, samme år som han døde, da begge hans to storebrødre døde uden mandlige arvinger.

Prins Joachim Ernst voksede op i Dessau. Han havde fem søskende, men hans to ældste søskende, Prinsesse Frederikke og Prins Leopold, døde som små. Han var lillebror til prinsesse Marie Auguste af Anhalt.

Regeringstid
Joachim Ernst efterfulgte sin far som hertug af Anhalt ved dennes død den 13. september 1918. På grund af hans unge alder, blev hans farbror prins Aribert af Anhalt udnævnt til regent på hans vegne. Joachim Ernsts korte regeringstid ophørte allerede den 12. november 1918, hvor prins Aribert abdicerede på hans vegne, da monarkierne blev afskaffet i Tyskland ved Novemberrevolutionen i 1918 umiddelbart før afslutningen af 1. verdenskrig. Hertugdømmet blev herefter republik under navnet Fristaten Anhalt.

Senere liv
Joachim Ernst døde den 18. februar 1947 i Buchenwald koncentrationslejr efter Anden Verdenskrig som fange af Sovjetunionen, hvor den blev kaldt NKVD speciallejr nr. 2.

Efter Joachim Ernsts død blev positionen som familieoverhovede for fyrstehuset Anhalt omstridt mellem hans ældste søn,
Prins Friedrich, og bror Prins Eugen.

Ægteskaber og børn

Joachim Ernst giftede sig første gang den 3. marts 1927 på Ballenstedt Slot med Elisabeth Strickroth (3. september 1903 – 5. januar 1971), datter af en operasanger. Hun fik tildelt titlen Grevinde af Askanien. Parret blev skilt i 1929.

Joachim Ernst giftede sig anden gang den 15. oktober 1929 med Edda-Charlotte von Stephani-Marwitz (20. august 1905 – 22. februar 1986), der som voksen blev adopteret af Bertha von Stephani, efter sigende mod en betaling på 10.000 mark, med det formål at forbedre hendes sociale status. I ægteskabet blev der født fem børn:
Marie Antoinette Elisabeth Alexandra Irmgard Edda Charlotte (14. juli 1930 – 22. marts 1993), gift første gang i 1957 (skilt 1968) med Karl-Heinz Guttmann og anden gang i 1974 (skilt 1976) med Max Riederer.
Anna Luise Marie Friederike Elisabeth Alice (26. marts 1933 – 1. november 2003), gift 1966 (skilt 1970) med Thomas Birch.
Leopold Friedrich Franz Sieghard Hubertus Erdmann (11. april 1938 – 9. oktober 1963).
Edda Adelheid Antoinette Emma Elisabeth (født 30. januar 1940), gift 1974 med Albert Darboven.
Eduard Julius Ernst August Erdmann (født 3 December 1941), gift i 1980 med Corinne Krönlein.

Anetavle

Se også
Anhalt
Anhalts regenter

Referencer

Eksterne links

 Slægten Askaniens officielle hjemmeside

Huset Askanien
Hertuger af Anhalt
Personer fra Dessau

Joachim Ernst af Anhalt (1901-1947)


Serbia este situată în cuprinsul a două regiuni istorico-geografice, Balcanii de Vest și partea de sud a Câmpiei Panoniei. Are granițe comune cu Albania, Muntenegru, Bosnia și Herțegovina, Bulgaria, Croația, Macedonia, România și Ungaria. Fără a avea ieșire directă la mare, Serbia are acces prin intermediul Dunării la Marea Neagră și Europa Centrală.

Clima este continentală în nordul țării, cu ierni reci și veri umede și calde, iar în partea sudică are influențe mediteraneene, cu veri secetoase. Precipitațiile, în medie, sunt cuprinse între 560–1900 mm anual, fiind aproximativ aceleași pe întreg teritoriul.

Cu un relief variat, câmpii fertile in partea de nord, Voivodina, dealuri și  munți in partea de sud-est, teritoriul Serbiei este străbătut de Dunăre si de râul Morava, afluent al fluviului.

Relieful Serbiei este predominant muntos în sud (aparținând Alpilor Dinarici, altitudine maximă 2656m în vf. Daravica) și est(Munții Serbiei, cu Defileul Dunării), colinar și de câmpie (Câmpia Moravei), în partea centrală, și numai de câmpie (Câmpia Dunării), în nord.
Din loc în loc, apar coline cu altitudini mari, cum ar fi Fruska Gora(539 m). În Câmpia Moravei(partea centrală), câmpie drenată de Morava, altitudinea maximă este de 250 m.

Hidrografia: Cele mai importante râuri sunt Dunărea(pătrunde în Serbia în dreptul localității Palanka, străbate statul de la NV la SE, trece prin orașele Novi Sad, Zemun, Belgrad, Smederevo și iese aproape de localitatea Ram) Tisa(afluent de stânga al Dunării), Drava, Sava și Morava(afluenți de dreapta ai Dunării).

Împărțire administrativă

Serbia este divizată în 29 de județe, 5 dintre ele în Kosovo, și orașul Belgrad. Județele au în componență 108 diviziuni administrative. Serbia cuprinde, de asemenea, 2 provincii autonome: Kosovo și Metohija, aflată în partea de sud a țării, actualmente aflată în administrarea Națiunilor Unite, și Voivodina în partea de nord.

Orașe

Orașele importante cu peste 100.000 de locuitori potrivit recensământului din anul 2002:
 Belgrad: 1.119.642 și 1.576.124 în zona metropolitană
 Novi Sad: 216.582
 Priština: 200.000 (estimare 2002), 262.686 (estimare 2006)
 Niš: 173.724
 Kragujevac: 146.373
 Prizren:121.000 (estimare 2002), 165.227 (estimare 2006)
 Subotica: 99.981.

Geografia Serbiei
Serbia

Geografia Serbiei


Kirsten Moesgaard Sørensen (født 30. maj 1957) er dansk kommunalpolitiker, der har siddet i byrådet i Vesthimmerlands Kommune siden 2010. Hun var medlem af regionsrådet i Region Nordjylland i to valgperioder fra 2010 til 2017. Moesgaard brød med Det Konservative Folkeparti i 2016, men fortsatte i såvel by- som regionsråd perioden ud. Ved kommunalvalget i 2017 blev hun valgt til byrådet i Vesthimmerlands Kommune for Vesthimmerlandslisten.

Moesgaard har været medlem af byrådet i den forhenværende Farsø Kommune valgt for lokallisten "Den Alternative Liste".

Referencer

Regionsrådsmedlemmer fra Det Konservative Folkeparti
Kommunalbestyrelsesmedlemmer fra Det Konservative Folkeparti

Kirsten Moesgaard


Novais Portekiz'de Vila Nova de Famalicão belediyesine bağlı olan, 1,13 km² yüzölçümüne sahip, 898 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila Nova de Famalicão

Novais (Vila Nova de Famalicão)


Casa Editrice Nerbini a fost fondată de Giuseppe Nerbini la Florența în 1897. În anii 1930 editura a publicat în Italia mai multe reviste celebre de benzi desenate cu format de ziar, cum ar fi Topolino și L'Avventuroso, publicații care au adus în Italia benzile desenate americane și au fost vândute în sute de mii de exemplare săptămânal și împreună cu revista Jumbo a fost prima care a prezentat benzi desenate completate cu baloane, asemănătoare cu norii din benzile americane originale, care au înlocuit legendele plasate până atunci în partea de jos a vinietei.

Istoric

Începuturi
Giuseppe Nerbini și-a început activitatea ca vânzător de ziare în anii '80 ai secolului al XIX-lea. Prima broșură, tipărită de Nerbini, a apărut în 1897 și a fost intitulată La redenzione della donna nel socialismo. Ulterior, el a publicat romane istorice, cum ar fi Reali di Francia, Vespri siciliani, Ettore Fieramosca și Giovanni delle Bande Nere.
"Unul dintre obiectivele prioritare ale lui Nerbini, [...] a fost" [...] [acela de] "a răspândi în rândul maselor miturile și eroii care au animat publicațiile la un preț scăzut, [...] [ca un] instrument [...] de educație populară".

Anii 1930
În anii anteriori apariției regimului fascist în Italia și în perioada de început ai acestuia, editura a publicat mai multe serii de benzi desenate care au fost ulterior adunate în volum. În aceste publicații nu s-a simțit, însă, influența fascismului și chiar mai puțin cea a monarhiei, pentru că Nerbini era animat de spiritul republican.

În 1932 a apărut primul număr al Topollino, revistă ilustrată care a profitat de succesul noului personaj al lui Walt Disney, distins în 1932 cu un premiu Oscar special pentru crearea lui Mickey Mouse (în italiană Topolino); Nerbini a decis să-i dedice o revistă de benzi desenate care a început pe 31 decembrie 1932, precedând cu o lună prima publicație americană, Mickey Mouse Magazine. Revista avea  un format similar cu acela al Corriere dei Piccoli. Nerbini a obținut drepturile pentru publicarea benzilor desenate realizate zilnic în America de Floyd Gottfredson și a obținut, de asemenea, permisiunea de a publica alte benzi desenate realizate în Italia. În iulie 1935 Nerbini a fost forțat să-și vândă revista și drepturile de publicare către editura Mondadori. Potrivit unor ipoteze Nerbini și Mondadori au apelat la arbitrajul guvernului fascist, unul pentru a se apăra de atacul companiei Mondadori, iar celălalt pentru a obține revista lui Nerbini, iar arbitrajul fascist l-a obligat atunci pe Nerbini să vândă revista companiei Mondadori, care trebuia să-i plătească lui Nerbini o sumă foarte mare de bani. Nerbini a continuat să publice reviste de benzi desenate ca Giornale di Cino e Franco.

Într-un format care era chiar mai mare decât cel al revistei Topolino, Nerbini a publicat L'Avventuroso, publicat din 14 octombrie 1934 până pe 28 februarie 1943 în 439 numere pentru a fi cedat ulterior, ca urmare a dificultăților economice, către compania Mondadori, cunoscută pe atunci sub numele de API (Azienda Periodici Italiani), care a continuat doar o scurtă perioadă publicarea revistei. L'Avventuroso a adus în Italia cele mai importante personaje din cărțile de benzi desenate americane ale epocii, cum ar fi Flash Gordon și Mandrake.

Note

Bibliografie

Legături externe
 http://www.treccani.it/enciclopedia/topolino/
 https://www.collezionismofumetti.com/fumetti.php?idx=7

Edituri din Italia

Casa Editrice Nerbini


حورية عرفات (1972 -)، ممثلة بحرينية. هي شقيقة الممثلة زهرة عرفات، بدأت العمل الفني في عام 1998، وفي عام 2006 أعلنت أعتزالها التمثيل.

أعمالها

من المسلسلات
 الخطر معهم.
 داووديات - برنامج كوميدي.
 السرايات.
 عائلة خاصة جدا.
 طاش ما طاش (مسلسل)- طاش 9.
 من ملفات المحاكم.
 الحياة امرأة.
 القدر المحتوم.
 الناس للناس.
 بعد الشتات.
 ان فات الفوت.
 بقايا ليل.
 أسوار.
 طاش ما طاش الأصلي.

من المسرحيات
 النوخذة الصغير.
 عالباب يا شباب.

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
مواليد 1972
ممثلات تلفزيون بحرينيات
ممثلات مسرح بحرينيات

حورية عرفات


The Darkest Minds  é um filme de ficção científica estadunidense de 2018 dirigido por Jennifer Yuh Nelson. Este filme é uma adaptação do romance de mesmo nome de 2012 (volume I da série Darkest Minds) de Alexandra Bracken.

Sinopse
Num futuro próximo, a maioria das crianças foi dizimada por um vírus desconhecido. Sobreviventes, com poderes psíquicos incontroláveis, são codificados por cores (de verde a vermelho, azul, amarelo e laranja) com base em seus poderes e no perigo que representam para a sociedade (mais a cor é "quente" e quanto mais fortes os poderes), e presos em campos de trabalho. Ruby, um dos mais poderosos deles (um "laranja"), consegue fugir para se juntar a um grupo de jovens em fuga em busca de refúgio. Rapidamente, essa nova "família" percebe que fugir não será suficiente em um mundo onde os adultos no poder os traíram. Liderarão uma rebelião, unindo seus poderes para recuperar o controle de seu futuro.

Elenco

Recepção

Recepção da critica

No agregador estadunidense Rotten Tomatoes, o filme ganhou 16% de opiniões favoráveis para 136 revisões. No Metacritic, tem uma classificação média de  de 28 críticos.

No Brasil, o site AdoroCinema oferece uma classificação média de  com base na interpretação de resenhas de 13 críticas de imprensa. Em Portugal, o site CineCartaz oferece uma classificação média de  com base na interpretação de resenhas de 35 leitores.

Notas

Filmes em língua inglesa
Filmes gravados na Geórgia (Estados Unidos)
Ficção sobre poderes psíquicos
Filmes sobre telecinese
Filmes de ficção científica dos Estados Unidos
Filmes de ficção científica da década de 2010
Filmes dos Estados Unidos de 2018

The Darkest Minds


Die Kaspische Gleditschie (Gleditsia caspica) ist eine Art aus der Gattung der Gleditschien (Gleditsia) in der Unterfamilie der Johannisbrotgewächse (Caesalpinioideae) innerhalb der Familie der Hülsenfrüchtler (Fabaceae). Das natürliche Verbreitungsgebiet liegt im Iran und in Aserbaidschan. Sie wird selten als Zierstrauch gepflanzt.

Beschreibung
Die Kaspische Gleditschie ist ein sommergrüner, breitkroniger, kleiner Baum, der Wuchshöhen von bis zu 12 Metern erreicht. Es sind zahlreiche, bis zu 15 Zentimeter lange, stark verzweigte und abgeflachte Dornen vorhanden. Die Jungen Triebe sind leuchtend grün und kahl. Die Laubblätter sind 15 bis 25 Zentimeter lang und meist einfach gefiedert. Die Blattspindel und die Blättchenstiele sind behaart. Die doppelt gefiederte Blattspreite besitzt sechs bis acht Fiedern erster Ordnung. Die zwölf bis 24 Blättchen sind glänzend, bis zu 5 Zentimeter lang, eiförmig bis elliptisch, abgerundet bis ausgerandet mit fein gekerbtem Blattrand.

Die Blütezeit liegt im Juni und im Juli. Die dichten, behaarten, traubigen Blütenstände sind 5 bis 10 Zentimeter lang. Die fast sitzenden, zwittrigen Blüten sind zygomorph und fünfzählig mit doppelter Blütenhülle. Die Blütenkronblätter stehen in der typischen Form der Schmetterlingsblüte zusammen. Die Hülsenfrüchte sind 20 Zentimeter lang, dünn und säbelartig gebogen.

Vorkommen
Das natürliche Verbreitungsgebiet liegt in Aserbaidschan und im nördlichen Iran am Kaspischen Meer und an den unteren Flussläufen des Talysch-Gebirges. In der Ukraine ist Gleditsia caspica verwildert. Die Kaspische Gleditschie wächst in artenreichen Wäldern, in Trockenwäldern und Steppen auf mäßig trockenen bis frischen, schwach sauren bis alkalischen, nährstoffreichen Böden an sonnigen bis lichtschattigen Standorten.

Taxonomie
Die Erstbeschreibung von Gleditsia caspica erfolgte 1809 durch René Louiche Desfontaines. Das Artepitheton caspica verweist auf das Verbreitungsgebiet am Kaspischen Meer. Synonyme für Gleditsia caspica  sind Gleditsia caspia  und Gleditsia horrida subsp. caspia .

Verwendung
Die Kaspische Gleditschie wird sehr selten wegen ihrer bemerkenswerten Früchte und der auffallenden Herbstfärbung als Zierstrauch verwendet. Sie ist stadtklimaverträglich, wärmeliebend und etwas frostempfindlich. Sie dient manchmal auch als Bienenweide.

Nachweise

Literatur
 Andreas Roloff, Andreas Bärtels: Flora der Gehölze. Bestimmung, Eigenschaften und Verwendung. Mit einem Winterschlüssel von Bernd Schulz. 3., korrigierte Auflage. Eugen Ulmer, Stuttgart (Hohenheim) 2008, ISBN 978-3-8001-5614-6, S. 319.

Weblinks

 Thomas Meyer: Datenblatt mit Bestimmungsschlüssel und Fotos bei Flora-de: Flora von Deutschland (alter Name der Webseite: Blumen in Schwaben)

Einzelnachweise

Johannisbrotgewächse

Kaspische Gleditschie


An Habenaria welwitschii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Habenaria welwitschii in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria welwitschii


25890 Louisburg este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
25890 Louisburg este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Olathe (Kansas) de Larry Robinson (astronom). Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,80 ua, o excentricitate de 0,15 și o înclinație de 8,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 25001-26000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

25890 Louisburg


Atleții Olimpici Independenți au participat la Jocurile Olimpice de vară din 2016 de la Rio de Janeiro în perioada 5 – 21 august 2016. Echipa a avut în componența nouă atleți kuweitieni care au concurat sub drapelul olimpic, după ce Comitetul Olimpic Kuweitian a fost suspendat de Comitetul Internațional Olimpic în octombrie 2015 pe motive de imixtiune a guvernului în mișcarea olimpică. Trăgătorul de tir Fehaid Al-Deehani a devenit primul atlet independent care a cucerit o medalie de aur; imnul olimpic s-a audiat la ceremonia sa de premiere.

Participanți

Medaliați

Note

Legături externe
 Atleții Olimpici Independenți la Jocurile Olimpice de vară din 2016  pe rio2016.com

Atleții independenți la Jocurile Olimpice
Țări la Jocurile Olimpice de vară din 2016


Francis Augustus Nelson junior (* 24. Januar 1910 in New York City, New York; † 9. März 1973 in Upper Montclair, New Jersey) war ein US-amerikanischer Eishockeyspieler.

Karriere
Francis Nelson besuchte die Yale University. Während seines Studiums von 1927 bis 1931 spielte er dort neben vier Jahren Eishockey auch regelmäßig Fußball und Baseball. Darüber hinaus war er Mitglied der Rudermannschaft an der Yale University. Unmittelbar im Anschluss an sein Studium stieg er ins Versicherungsgeschäft ein, in dem er bis zu seinem Tod arbeitete, wobei er jedoch seine Tätigkeit für die Teilnahme an den Winterspielen 1932 unterbrach.

International
Für die USA nahm Nelson an den Olympischen Winterspielen 1932 in Lake Placid teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Silbermedaille gewann. Er selbst erzielte im Turnierverlauf in fünf Spielen ein Tor.

Erfolge und Auszeichnungen
 1932 Silbermedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Vereinigte Staaten)
Eishockeyspieler (Yale Bulldogs)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1932
US-Amerikaner
Geboren 1910
Gestorben 1973
Mann

Francis Nelson (Eishockeyspieler)


Baron Terrington, of Huddersfield in the County of York, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1918 for the former Liberal Member of Parliament for Huddersfield, Sir James Woodhouse, Kt. He was succeeded by his eldest son, the second Baron. His wife Vera Woodhouse, Lady Terrington, was one of the first female Members of Parliament. She represented Wycombe as a Liberal from 1923 to 1924. On the second Baron's death the titles passed to his younger brother, the third Baron. He notably served as a Deputy Speaker and Deputy Chairman of Committees in the House of Lords. His son, the fourth Baron, was also Deputy Chairman of Committees in the House of Lords. He had no sons and was succeeded by his younger brother, the fifth Baron. Known as Monty Woodhouse, he was a Conservative politician and an expert on Greek affairs.  the titles are held by his eldest son, the sixth Baron, who succeeded in 2001. He is a urologist.

Barons Terrington (1918)
James Thomas Woodhouse, 1st Baron Terrington (1852–1921)
Harold James Selborne Woodhouse, 2nd Baron Terrington (1877–1940)
Horace Marton Woodhouse, 3rd Baron Terrington (1887–1961)
(James Allen) David Woodhouse, 4th Baron Terrington (1915–1998)
(Christopher) Montague Woodhouse, 5th Baron Terrington (1917–2001)
Christopher Richard James Woodhouse, 6th Baron Terrington (born 1946)

The heir apparent is the present holder's son, the Hon. Jack Henry Lehmann Woodhouse (born 1978).

Male-line family tree

Arms

Notes

References

Kidd, Charles & Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1918
Noble titles created for UK MPs

Baron Terrington


Flora otočja Ashmore i Cartier, Na popisu je 16 biljnih vrsta, 15 autohtonih i jedna uvezena. Na dvosupnice otpada 12 vrsta, 2 na jednosupnice.
 Amaranthus interruptus R. Br.
 Boerhavia acutifolia (Choisy) J. W. Moore
 Boerhavia burbidgeana Hewson
 Boerhavia tetrandra G. Forst.
 Cassytha filiformis L.
 Cocos nucifera L.
 Cordia subcordata Lam.
 Guettarda speciosa L.
 Gynandropsis gynandra (L.) Briq.
 Heliotropium foertherianum Diane & Hilger
 Ipomoea pes-caprae subsp. brasiliensis
 Ipomoea violacea L.
 Portulaca pilosa var. tuberosa
 Scaevola sericea G. Forst.
 Sesbania cannabina (Retz.) Pers.; uvezena
 Suriana maritima L.
 Thalassia hemprichii (Solms) Asch.

Izvori

Flora Zapadne Australije

Flora otočja Ashmore i Cartier


În economie, protecționismul este o politică economică ce promovează restricția comerțului între țări, prin metode cum ar fi tarife vamale ale mărfurilor importate, cote de import și alte reglementări guvernamentale concepute pentru a permite (spun susținătorii) concurență loială între importuri și bunurile și serviciile produse pe plan intern. Potrivit susținătorilor, politicile protecționiste protejează întreprinderile și muncitorii dintr-o țară prin restricționarea și reglementarea comerțului cu țările străine. În ultimii ani, protecționismul s-a manifestat prin mișcări anti-globalizare și anti-imigrație.

Doctrina protecționismului este în contrast cu doctrina de liber schimb, unde guvernele caută să reducă pe cât posibil barierele din calea comerțului. Majoritatea economiștilor consideră că protecționismul afectează negativ creșterea economică și în general, bunăstarea economică.

Politicile protecționiste
Cele mai des întâlnite politici protecționiste sunt implementate prin:
 Tarife de import și export: Acestea sunt tarife (sau impozite) impuse mărfurilor importate, ce variază în funcție de tipul de bunuri importate. Tarifele de import cresc costul produselor importate pe piețele locale, reducând astfel cantitatea de mărfuri importate în favoarea producătorilor locali. Tarifele pot fi, de asemenea, impuse mărfurilor exportate, iar într-o economie cu rate de schimb flotante, tarifele de export au efecte similare precum tarifele de import. Cu toate acestea, tarifele de export sunt rareori puse în aplicare deoarece sunt percepute ca fiind 'dăunătoare' industriilor locale, în timp ce tarifele de import sunt percepute că "ajută" industriile locale.
 Contingentele de import reprezinta plafonul cantitativ sau valoric de marfa ce poate fi importata dintr-un alt stat, pentru a reduce cantitatea și, prin urmare, prețul de piață al bunurilor importate. Efectele economice ale unui contingent de import sunt similare cu cele ale a unui tarif de import, cu excepția faptului că veniturile fiscale obținute de la un tarif sunt distribuite celor care primesc licențe de import. Economiștii de multe ori sugerează ca licențele de import să fie scoase la licitație, celui care dă mai mult, sau contingentele de import să fie înlocuite cu un tarif echivalent.
 Barierele Administrative: Țările sunt uneori acuzate de utilizarea unor diverse norme administrative (de exemplu, în ceea ce privește siguranța alimentară, standarde de mediu, de siguranță electrică, sanitară, etc.) ca o modalitate de a introduce bariere în calea importurilor.
 Legislația antidumping: Susținătorii legilor anti-dumping susțin că acestea împiedică "invazia" unor bunuri străine mai ieftine, care ar duce la închiderea unor firme locale. Cu toate acestea, în practică, legile anti-dumping sunt de obicei utilizate pentru a impune tarife comerciale exportatorilor străini.
 Subvenții directe: Acestea sunt subvenții guvernamentale precum sume de bani sau credite ieftine care sunt oferite firmelor locale ce nu pot concura bine împotriva importurilor. Aceste subvenții sunt pretinse pentru a "proteja" locuri de muncă locale și pentru a ajuta firmele locale se adapteze la piețele mondiale.
 Subvenții de export: Acestea sunt adesea folosite de guverne pentru a crește volumul de exporturi. Subvențiile de export au efectul opus tarifelor de export întrucât exportatorii primesc sume de bani, de obicei un procent din valoarea exportată. Subvențiile de export măresc volumul de comerț, iar într-o țară cu rate de schimb flotante au efecte similare cu subvențiile de import.
 Manipularea ratei de schimb valutar : Un guvern poate interveni pe piața valutară pentru a reduce valoarea monedei sale prin vânzare. Acest lucru va crește costul importurilor și va reduce costul exporturilor, ceea ce duce la îmbunătățirea balanței comerciale.
 Sistemele internaționale de brevete de invenție: Există un argument pentru identificarea sistemelor naționale de brevetare ca o mantie pentru politici comerciale protecționiste la nivel național. Brevete deținute de o țară fac parte dintr-un sistem de avantaje relative ce pot fi folosite în negocierile comerciale cu alții. De asemenea, aderarea la un sistem mondial de brevete de invenție conferă un statut de "bun cetățean" în ciuda protecționismului inerent.
 Restricții privind nivelul de imigrație sau accesul la piața muncii. Aceste măsuri pot include limite numerice cu privire la vize de munca sau necesitatea obținerii unor certificate de atestare profesionala care asigura ca lucrătorii domestici nu sunt forțați sa își schimbe locul de munca din cauza imigranților.
 Campanii politice ce pledează pentru consumul intern (de exemplu campania "Buy American" din Statele Unite) sunt privite ca promotori ai protecționismului.
 Preferențiale guvernamentale de cheltuieli, cum ar fi Buy American Act, legislația federală care a solicitat guvernului Statelor Unite să prefere produsele făcute în SUA pentru achizițiile sale.
De asemenea, în procesul de negociere al acordurilor de liber schimb sunt incluse clauze protecționiste referitoare la proprietate intelectuală, drepturi de autor și restricții de brevete de invenții ce beneficiază marile corporații. Aceste clauze limitează comerțul în muzică, filme, medicamente, produse software sau alte bunuri ce necesită protejarea proprietății intelectuale, fiind afectați în special producătorii low-cost.

Argumente pentru protecționism
 Cu toate că majoritatea economiștilor sunt împotriva politicilor protecționiste, multi susținători ai protecționismului susțin că este nevoie de restricții în comerț pentru a proteja economia locală și standardul de viata al oamenilor. De exemplu, președintele SUA William McKinley spunea in 1892:"Conform doctrinei de liber schimb, comerciantul este stăpânul iar producătorul este sclavul. Protecția este așadar o lege a naturii, o lege a autoconservării, a dezvoltării de sine și de a obține cel mai nobil destin al rasei umane. Se spune că protecționismul este imoral.... Dar de ce? dacă protecționismul ridică standardul de viata al celor 63,000,000 de oameni [populația SUA], iar influenta acelor 63,000,000 ridică restul lumii. "

Argumentul industriei infantile
Protecționiștii consideră că industriile infantile trebuie protejate pentru a le permite să crească până la un punct de unde pot să facă față competiției cu alte industrii mult mai mari și mai mature din alte țări. Aceștia consideră că fără această protecție, industriile infantile vor dispărea până să ajungă la un nivel la care economia de scală, infrastructura industrială și skill-urile de manufactură asigură competitivitatea necesară în piața globală.

Argumente împotriva protecționismului
Protecționismul este deseori criticat de economiști, aceștia considerând că protecționismul afectează în mod negativ persoanele care ar fi trebuit protejate. Majoritatea economiștilor preferă în schimb comerțul liber. Principiul avantajului comparativ arată că avantajele obținute prin comerțul liber compensează pierderile, întrucât comerțul liber creează mai multe locuri de muncă decât distruge, permițând statelor să se specializeze în producerea de bunuri și servicii în care au un avantaj comparativ față de alte state. Protecționismul rezultă în ineficiență de alocare (a bunurilor și serviciilor), ceea ce duce la o pierdere de bunăstare, în timp ce aceste ineficiente nu există într-un sistem de liber schimb. Conform economistului Stephen P. Magee, beneficiile comerțului liber acoperă pierderile într-un raport destul de mare, chiar și de 100 to 1.

Economiștii, inclusiv laureați ai premiului Nobel precum Milton Friedman și Paul Krugman, sunt de părere că sistemul comerțului liber ajută lucrătorii din țările în curs de dezvoltare, chiar dacă aceștia nu sunt supuși la același norme de sănătate și de muncă precum în țările dezvoltate. Acest lucru este datorat "creșterii volumului de exporturi — și de nenumărate alte locuri de muncă care sunt create de noile exporturi, ceea ce duce la un efect în lanț în întreaga economie", care creează o concurență între producători, ridicând salariile și condițiile de viață. În plus, lucrătorii din țările mai puțin dezvoltate acceptă cele mai bune locuri de muncă disponibile, existând beneficii atât de partea angajatorului cât și a angajatului, altfel ei nu ar încheia contractul în mod liber. Faptul că ei acceptă locuri de muncă cu salarii foarte scăzute din țările dezvoltate arată că perspectivele de angajare din țara natală sunt chiar mai rele.

Alan Greenspan, fostul președinte al Fondului Federal American, a criticat propunerile protecționiste ca fiind "o atrofie a capacității noastre competitive. ... Dacă este urmat traseul protecționist, atunci industrii mai noi și mai eficiente nu vor putea să se extindă și per ansamblu, bunăstarea economică va avea de suferit."

Protecționismul a fost acuzat ca fiind una dintre cauzele majore de război. Susținătorii acestei teorii se referă la războiul constant din secolele al XVII-lea și XVIII-lea între țările Europene ale căror politici economice au fost predominant mercantiliste și protecționiste. De asemenea, revoluția americană a pornit din cauza tarifelor și taxelor impuse de britanici. Înainte de izbucnirea primului Război Mondial și celui de-al doilea Război Mondial, multe state au avut politici protecționiste. Potrivit unui slogan al lui Frédéric Bastiat (1801-1850), "atunci când mărfurile nu pot trece frontierele, armatele le vor trece."

Tendințe globale
De la sfârșitul celui de - al doilea Război Mondial, politica declarată a țărilor dezvoltate a fost de eliminare a protecționismului prin tratate internaționale și cu ajutorul unor organizații precum Organizația Mondială a Comerțului Cu toate acestea, anumite politici ale acestor guverne au fost criticate ca fiind protecționiste, cum ar fi Politica Agricolă Comună din Uniunea Europeană sau subvențiile agricole și programele de tipul "Buy American"  din pachete de redresare economică ale Statelor Unite ale Americii.

Vezi și
 Globalizare
 Comerț
 Comerț internațional

Referințe

Ideologii economice
Politică comercială

Protecționism


Begova džamija se nalazi u Brezovom Polju kod Brčkog, u Bosni i Hercegovini, trenutačno u sastavu Tuzlanskog muftiluka.

Povijest
Begova džamija se nalazi se u mjestu Brezovo Polje kod Brčkog. Sagrađena je 1750. godine, a srušena u toku agresije na Bosnu i Hercegovinu od srpskog agresora 21. svibnja 1993. godine. Obnovljena je 30. srpnja 2005. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
 Džemat Brezovo Polje Brčko

Džamije u Brčkom

Begova džamija u Brčkom


Fox Interactive a fost divizia de creatori de jocuri video al companiei 20th Cenutury Fox.Acesta a fost înființat în albul 1994 și desființat în 2006.Ințial acesta a fost o dizizie a lui Fox,iar apoi al diviziei de gaiming a companiei Viendi în 2003.

Acesta a creat următoarele serii:The Simpons,Croc,etc.

20th Century Fox
Companii de jocuri video
Companii din Statele Unite ale Americii
Fondări în 1994
Desființări în 2006

Fox Interactive


تفاعل غرينيار هو تفاعل عضوي فلزي تقوم فيه هاليدات المغنيزيوم العضوية R-Mg-X، (يمكن أن يكون الباقي العضوي R ألكيل أو أريل)،والتي تسمى بكواشف غرينيار وهي محبة للنوى، بالهجوم على ذرات الكربون المحبة للإلكترونات والداخلة في روابط قطبية (مثل مجموعة الكربونيل في المثال أدناه)، ليتشكل لدينا رابطة كربون-كربون جديدة، مغيرة بالتالي التهجين حول مركز التفاعل. . يعد تفاعل غرينيار من الوسائل المهمة لتشكيل رابطة كربون-كربون جديدة  ولتشكيل روابط مع الكربون لكل من العناصر: الفوسفور والقصدير والسليكون، والبورون .

سمي التفاعل نسبة للكيميائي الفرنسي فيكتور غرينيار.

المراجع

اختبارات كيميائية
تفاعلات ازدواج
تفاعلات تشكيل روابط كربون-كربون
غرينيار
كيمياء عضوية فلزية
مغنيسيوم

تفاعل غرينيار


Diastereoizomerii (câteodată denumiți diastereomeri sau "izomeri de distanță") reprezintă un tip particular de stereoizomeri. Diastereoizomeria apare atunci când doi sau mai mulți stereoizomeri au configurații diferite la unul sau mai mulți centri stereogenici, nefiind în relație de obiect-imagine în oglindă (vezi și enantiomer). Când doi diastereoizomeri diferă între ei la un singur centru stereogen, atunci se numesc epimeri.

Diastereoizomerii permit separarea componenților optic activi dintr-un amestec racemic.

Izomeri Cis și Trans

Izomeri eritro și treo

Vezi și
 Enantiomer
 Stereoizomerie
 Chiralitate (chimie)
 Regulile Cahn-Ingold-Prelog

Referințe

Bibliografie
 C. D. Nenițescu, Chimie Organică, vol. II, ediția a VIII-a, Editura Didactică și Pedagogică, 1980

Stereochimie

Diastereoizomer


Geijera salicifolia, es una especie de planta perteneciente a la familia de las rutáceas. Se encuentra en Australia, Nueva Caledonia, y Papúa Nueva Guinea. Está considera en peligro de extinción por la pérdida de hábitat.

Descripción
Es un árbol que alcanza un tamaño de 25 metros de altura, las ramas y algunas veces la superficie inferior de las hojas minuciosamente peludas. Las hojas son oblongo-elípticas o angosto-elípticas a ovadas, de 6-13 cm de largo, 5.1 cm de ancho, el ápice acuminado, la base cuneada o redondeada, el pecíolo de 3-22 mm de largo con los márgenes de curvados. Las inflorescencias de 9 cm de largo. Sépalos 0.5-1.2 mm de largo, glabros a escasamente peludos, ciliados. Pétalos 2-3 mm de largo, valvados, blancos y glabros. El fruto es globoso ± a obovoides u ovoide, ligeramente comprimido,de 6.5 mm de diámetro.

Taxonomía
Geijera salicifolia fue descrita  por  Heinrich Wilhelm Schott  y publicado en Rutaceae 1834: 7, t. 4, en el año 1834.
Variedades aceptadas
Geijera salicifolia var. latifolia (Lindl.) Domin
Sinonimia
Geijera salicifolia var. angustifolia Maiden & Betche
var. latifolia
Geijera latifolia Lindl.
Geijera salicifolia var. salicifolia Schott

Referencias

Enlaces externos

Geijera

Geijera salicifolia


Talijanska mornarica (skraćeno MM) je mornarica Talijanske Republike. To je jedna od četiri grane talijanskih oružanih snaga i formirana je 1946. od onoga što je ostalo od Regia Marine (Kraljevske mornarice) nakon Drugog svjetskog rata. Od 2014  godine, talijanska mornarica imala je snagu od 30.923 djelatnika, s približno 184 plovila u službi, uključujući manja pomoćna plovila. Smatra se multiregionalnom i mornaricom plavih voda.
Ratna mornarica po državama

Oprema
Današnja talijanska mornarica je moderna mornarica s brodovima svih vrsta. Flota je u kontinuiranoj evoluciji, a od danas prekooceanske jedinice flote uključuju: 2 laka nosača zrakoplova, 3 amfibijska jurišna broda, 4 razarača, 11 fregata i 8 jurišnih podmornica. Ophodne i obalne ratne postrojbe uključuju: 10 obalnih ophodnih brodova, 10 brodova za protuminske mjere, 4 obalna ophodna broda, a u službi je i raznolika flota pomoćnih brodova.

Glavni brod flote je nosač zrakoplova Cavour.

Budućnost

 2 x fregate opće namjene klase Bergamini (poboljšane, s ASW sposobnostima), koje se grade kako bi zamijenile dva broda iz talijanskog programa gradnje klase FREMM koji su prebačeni u Egipat 2020. i 2021.; isporuka se očekuje u razdoblju 2025–26.

 1 x klasa Trst, dok za desantni helikopter (L9890), puštanje u rad 2022. (s 4 desantne čamce Vittoria LC23 i 2 borbena čamca Baglietto MNI15).
 7 x izvanobalni ophodni brod / fregata klase Thaon di Revel, puštanje u rad između 2021. i 2026., s još tri u opciji

 2 x U212NFS jurišne podmornice, puštanje u pogon 2027.-2029., s još dvije na opciji za održavanje flote od osam podmornica.

 2 x 11 000 tona razarača klase DDX, razvoj klase Horizon koji će zamijeniti razarače klase Durand de la Penne s vođenim projektilima do 2028. do 2030.
 3 broda za logističku podršku klase Vulcano, koji će zamijeniti Vesuvio(A5329) i Etnu(A 5326).
 1 x UBOS, plovilo za podršku ronjenju
 10 x MTC, obalni transportni brodovi koji će zamijeniti Gorgona klasu i Ponzu klasu
 4 x plovila za obuku
 MLU Mid-Life Update razarača klase Horizon

 9 x pomorskih ophodnih zrakoplova (trenutno 4 x ATR 72 MP u službi)
 30 teških helikoptera (trenutno 22 x AW101 u službi)
 12 lakih namjenskih helikoptera, nova nabava helikoptera AW169
 16 x taktičkih bespilotnih letjelica (trenutno 10 x ScanEagle u službi)

Izvori

Mornarica

Talijanska mornarica


1860 (MDCCCLX) pazar günü başlayan bir artık yıldır.

Olaylar
 21 Mayıs 1864'te Çerkes Sürgünü başladı.
 Sezyum elementi keşfedildi
 Çalışan bir içten yanmalı motor Jean Joseph Etienne Lenoir tarafından yapıldı
 Fransa'da Ren Nehri üzerindeki Karlsruhe'de ilk uluslararası bilimsel konferans kimyagerler tarafından düzenlendi. Konferansta Avogadro Hipotezi kabul edildi
 Abraham Lincoln ABD'nin 16. başkanı oldu
 22 Ekim - Türkiye'nin ilk Gazetesi olan Tercüman-ı Ahval basıldı
 20 Aralık – Güney Karolina, ABD birliğinden ayrıldı

Doğumlar
 3 Ocak - Kato Takaaki, Japonya başbakanı (d. 1926)
 29 Ocak - Anton Çehov, Rus yazar (ö. 1904)
 25 Mayıs - James McKeen Cattell, Amerikalı bilim insanı (ö. 1944)
 29 Mayıs - Isaac Albéniz,  İspanyol besteci ve piyanist (ö. 1909)

Doğduğu gün ve ay bilinmeyenler
 Frédéric Courtois, Fransız misyoner ve doğa bilimci (ö. 1928)
 Miralay Sadık Bey, Türk asker ve siyaset adamı. (ö. 1941)
 Florence Esté, Amerikalı Ressam. (ö. 1926)

Ölümler
 29 Haziran - Thomas Addison, İngiliz hekim (d. 1793).
 21 Eylül - Arthur Schopenhauer, Alman filozof ve düşünür (d. 1788).
 24 Ekim - Élie Louis Decazes (ve Glücksberg Dükü), Fransız siyasetçi (d. 1780).

1860


An oven is a tool which is used to expose materials to a hot environment. Ovens contain a hollow chamber and provide a means of heating the chamber in a controlled way. In use since antiquity, they have been used to accomplish a wide variety of tasks requiring controlled heating. Because they are used for a variety of purposes, there are many different types of ovens. These types differ depending on their intended purpose and based upon how they generate heat.

Ovens are often used for cooking, where they can be used to heat food to a desired temperature. Ovens are also used in the manufacturing of ceramics and pottery; these ovens are sometimes referred to as kilns. Metallurgical furnaces are ovens used in the manufacturing of metals, while glass furnaces are ovens used to produce glass.

There are many methods by which different types of ovens produce heat. Some ovens heat materials using the combustion of a fuel, such as wood, coal, or natural gas, while many employ electricity. Microwave ovens heat materials by exposing them to microwave radiation while electric ovens and electric furnaces heat materials using resistive heating. Some ovens use forced convection, the movement of gases inside the heating chamber, to enhance the heating process, or, in some cases, to change the properties of the material being heated, such as in the Bessemer method of steel production.

History

The earliest ovens were found in Central Europe, and date back to 29,000 BC. They were roasting and boiling pits inside yurts used to cook mammoth. In Ukraine from 20,000 BC they used pits with hot coals covered in ashes. The food was wrapped in leaves and set on top, then covered with earth. In camps found in Mezhirich, each mammoth bone house had a hearth used for heating and cooking.  Ovens were used by cultures who lived in the Indus Valley and in pre-dynastic Egypt. By 3200 BC, each mud-brick house had an oven in settlements across the Indus Valley. Ovens were used to cook food and to make bricks. Pre-dynastic civilizations in Egypt used kilns around 5000–4000 BC to make pottery.

Tandır ovens used to bake unleavened flatbread were common in Anatolia during the Seljuk and Ottoman eras, and have been found at archaeological sites distributed across the Middle East. The word tandır comes from the Akkadian tinuru, which becomes tanur in Hebrew and Arabic, and tandır in Turkish. Of the hundreds of bread varieties known from cuneiform sources, unleavened tinuru bread was made by adhering bread to the side walls of a heated cylindrical oven. This type of bread is still central to rural food culture in this part of the world, reflected by the local folklore, where a young man and woman sharing fresh tandır bread is a symbol of young love, however, the culture of traditional bread baking is changing with younger generations, especially with those who reside in towns showing a preference for modern conveniences.

During the Middle Ages, instead of earth and ceramic ovens, Europeans used fireplaces in conjunction with large cauldrons. These were similar to the Dutch oven. Following the Middle-Ages, ovens underwent many changes over time from wood, iron, coal, gas, and even electric. Each design had its own motivation and purpose. The wood-burning stoves saw improvement through the addition of fire chambers that allowed better containment and release of smoke. Another recognizable oven would be the cast-iron stove. These were first used around the early 1700s when they themselves underwent several variations including the Stewart Oberlin iron stove that was smaller and had its own chimney.

In the early part of the 19th century, the coal oven was developed. It was cylindrical in shape and made of heavy cast iron. The gas oven saw its first use as early as the beginning of the 19th century as well. Gas stoves became very common household ovens once gas lines were available to most houses and neighborhoods. James Sharp patented one of the first gas stoves in 1826. Other various improvements to the gas stove included the AGA cooker invented in 1922 by Gustaf Dalén. The first electric ovens were invented in the very late 19th century, however, like many electrical inventions destined for commercial use, mass ownership of electrical ovens could not be a reality until better and more efficient use of electricity was available.

More recently, ovens have become slightly more high-tech in terms of cooking strategy. The microwave as a cooking tool was discovered by Percy Spencer in 1946, and with the help from engineers, the microwave oven was patented. The microwave oven uses microwave radiation to excite the water molecules in food causing friction, thus producing heat.

Types

 Double oven  A built-in oven fixture that has either two ovens, or one oven and one microwave oven. It is usually built into the kitchen cabinet.
 Earth oven  An earth oven is a pit dug into the ground and then heated, usually by rocks or smoldering debris. Historically these have been used by many cultures for cooking. Cooking times are usually long, and the process is usually cooking by slow roasting the food. Earth ovens are among the most common things archaeologists look for at an anthropological dig, as they are one of the key indicators of human civilization and static society.
 Ceramic oven  The ceramic oven is an oven constructed of clay or any other ceramic material and takes different forms depending on the culture. The Indians refer to it as a tandoor, and use it for cooking. They can be dated back as far as 3,000 BC, and they have been argued to have their origins in the Indus Valley. Brick ovens are also another ceramic type oven. A culture most notable for the use of brick ovens is Italy and its intimate history with pizza. However, its history also dates further back to Roman times, wherein the brick oven was used not only for commercial use but household use as well.
 Gas oven  One of the first recorded uses of a gas stove and oven referenced a dinner party in 1802 hosted by Zachaus Winzler, where all the food was prepared either on a gas stove or in its oven compartment. In 1834, British inventor James Sharp began to commercially produce gas ovens after installing one in his own house. In 1851, the Bower's Registered Gas Stove was displayed at the Great Exhibition. This stove would set the standard and basis for the modern gas oven. Notable improvements to the gas stove since include the addition of the thermostat which assisted in temperature regulation; also an enamel coating was added to the production of gas stoves and ovens in order to help with easier cleaning.
 Electric oven  These produce their heat electrically, often via resistive heating.
 Toaster oven  Toaster ovens are small electric ovens with a front door, wire rack and removable baking pan. To toast bread with a toaster oven, slices of bread are placed horizontally on the rack. When the toast is done, the toaster turns off, but in most cases the door must be opened manually. Most toaster ovens are significantly larger than toasters, but are capable of performing most of the functions of electric ovens, albeit on a much smaller scale.
 Masonry oven  Masonry ovens consist of a baking chamber made of fireproof brick, concrete, stone, or clay. Though traditionally wood-fired, coal-fired ovens were common in the 19th century. Modern masonry ovens are often fired with natural gas or even electricity, and are closely associated with artisanal bread and pizza. In the past, however, they were also used for any cooking task that required baking.
 Microwave oven  An oven that cooks food using microwave radiation rather than infrared radiation (typically a fire source). Conceptualized in 1946, Dr. Percy Spencer allegedly discovered the heating properties of microwaves while studying the magnetron. By 1947, the first commercial microwave was in use in Boston, Massachusetts.
 Wall oven  Wall ovens make it easier to work with large roasting pans and Dutch ovens. A width is typically 24, 27, or 30 inches. Mounted at waist or eye level, a wall oven eliminates bending. However, it can be nested under a countertop to save space. A separate wall oven is expensive compared with a range.
 Steam oven  An oven that cooks food using steam to provide heat.

Some ovens can perform in multiple ways, sometimes at once. Combination ovens may be able to microwave and conventional heating such as baking or grilling simultaneously.

Uses

Cooking

Ovens are used as kitchen appliances for roasting and heating. Foods normally cooked in this manner include meat, casseroles and baked goods such as bread, cake and other desserts. In modern times, the oven is used to cook and heat food in many households around the globe.

Modern ovens are typically fueled by either natural gas or electricity, with bottle gas models available but not common. When an oven is contained in a complete stove, the fuel used for the oven may be the same as or different from the fuel used for the burners on top of the stove.

Ovens usually can use a variety of methods to cook. The most common may be to heat the oven from below. This is commonly used for baking and roasting. The oven may also be able to heat from the top to provide broiling (US) or grilling (UK/Commonwealth). A fan-assisted oven that uses a small fan to circulate the air in the cooking chamber, can be used. Both are also known as convection ovens. An oven may also provide an integrated rotisserie.

Ovens also vary in the way that they are controlled. The simplest ovens (for example, the AGA cooker) may not have any controls at all; the ovens simply run continuously at various temperatures. More conventional ovens have a simple thermostat which turns the oven on and off and selects the temperature at which it will operate. Set to the highest setting, this may also enable the broiler element. A timer may allow the oven to be turned on and off automatically at pre-set times. More sophisticated ovens may have complex, computer-based controls allowing a wide variety of operating modes and special features including the use of a temperature probe to automatically shut the oven off when the food is completely cooked to the desired degree.

Toaster ovens are essentially small-scale ovens and can be used to cook foods other than just toasting. A frontal door is opened, horizontally-oriented bread slices (or other food items) are placed on a rack that has heat elements above and below it, and the door is closed. The controls are set and actuated to toast the bread to the desired doneness, whereupon the heat elements are switched off. In most cases, the door must be opened manually, though there are also toaster ovens with doors that open automatically. Because the bread is horizontal, a toaster oven can be used to cook toast with toppings, like garlic bread, melt sandwiches, or toasted cheese. Toaster ovens are generally slower to make toast than pop-up toasters, taking 4–6 minutes as compared to 2–3 minutes. In addition to the automatic-toasting settings, toaster ovens typically have settings and temperature controls to allow use of the appliance as a small oven.

Extra features on toaster ovens can include:

 Heating element control options, such as a "top brown" setting that powers only the upper elements so food can be broiled without heat from below.
 Multiple shelf racks – Having options for positioning the oven shelf gives more control over the distance between food and the heating element.

Industrial, scientific, and artisanal

Outside the culinary world, ovens are used for a number of purposes:

 A furnace can be used either to provide heat to a building or used to melt substances such as glass or metal for further processing. A blast furnace is a particular type of furnace generally associated with metal smelting (particularly steel manufacture) using refined coke or similar hot-burning substance as a fuel, with air pumped in under pressure to increase the temperature of the fire. A blacksmith uses a temporarily blown furnace, the smith's heart to heat iron to a glowing red to yellow temperature.
 A kiln is a high-temperature oven used in wood drying, ceramics and cement manufacturing to convert mineral feedstock (in the form of clay or calcium or aluminum rocks) into a glassier, more solid form. In the case of ceramic kilns, a shaped clay object is the final result, while cement kilns produce a substance called clinker that is crushed to make the final cement product. (Certain types of drying ovens used in food manufacture, especially those used in malting, are also referred to as kilns.)
 An autoclave is an oven-like device with features similar to a pressure cooker that allows the heating of aqueous solutions to higher temperatures than water's boiling point in order to sterilize the contents of the autoclave.
 Industrial ovens are similar to their culinary equivalents and are used for a number of different applications that do not require the high temperatures of a kiln or furnace.

See also

 Beehive oven
 Clome oven
 Convection microwave
 Cook stove
 Egyptian egg oven
 Fridge
 Gas Mark
 Horno
 Kitchen cabinetry cut-outs
 Kitchen stove
 List of cooking appliances
 Oven glove
 Reflector oven
 Russian oven
 Self-cleaning oven
 Solar oven
 Tandoor
 Trivection oven

References

Sources
Roper, Frances. "Chilean Baking-Oven." Antiquity Publications. Great Britain: 1937. 355–356.
Sopoliga, Miroslav. "Oven and Hearth in Ukrainian Dwellings of Eastern Slovakia." Acta Ethnografica Academiae Scientiarium Hungaricae. Budapest: 1982. 315–355
Silltoe, Paul. "The Earth Oven: An Alternative to the Barbecue from the Highlands of Papua New Guinea." The Anthropologists'Cook Book: 1997. 224–231.
 Roger Curtis. "Peruvian or Polynesian: The Stone-Lined Earth Oven of Easter Island." New Zealand Archaeological Association Newsletter. 22, no.3: 1979. 92–96.
Bauhoff, Gunter. "History of Cast-Iron Oven Plate." Offa Bd. 40: 1983. 191–197.
Bellis, Mary. "History of the Oven from Cast Iron to Electric."
National Academy of Engineers. "Household Appliances-Cooking."
Gallawa, Carlton J. "How do Microwaves Cook."

External links

Cooking appliances
Fireplaces

Firing techniques

Oven