Unterbreitenau ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Geslau im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Der Weiler liegt am Hirtenbachl, der ein linker Zufluss des Froschbächleins ist, der mit weiteren Bächen zum Hagenbach zusammenfließt, der wiederum ein rechter Zufluss der Altmühl ist. 0,75 km nordwestlich liegt das Waldgebiet Prell, 0,25 km südwestlich liegt das Roßholz. 0,75 km nordöstlich erhebt sich der Ameisberg (). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt zur Kreisstraße AN 7 bei Oberbreitenau (0,6 km westlich) bzw. nach Morlitzwinden (1,2 km südöstlich).

Geschichte
Im 16-Punkte-Bericht des brandenburg-ansbachischen Oberamts Colmberg aus dem Jahr 1608 wurden für Unterbreitenau acht Mannschaften verzeichnet, die alle die Reichsstadt Rothenburg als Grundherrn hatten. Das Hochgericht übte das Vogtamt Colmberg aus. Im 16-Punkte-Bericht des Oberamts Colmberg aus dem Jahr 1681 waren die grundherrschaftlichen Verhältnisse für Unterbreitenau unverändert. Das Hochgericht wurde jedoch von Hohenlohe-Schillingsfürst strittig gemacht, was erst 1710 durch einen Vertrag zugunsten des Vogtamts Colmberg beigelegt werden konnte.

Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es in Unterbreitenau 7 Anwesen (1 Hof, 1 Halbhof, 5 Köblergüter) und ein Brechhaus der Kommune. Das Hochgericht übte das Vogtamt Colmberg aus. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft und die Grundherrschaft über alle Anwesen hatte die Reichsstadt Rothenburg. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justizamt Leutershausen und Kammeramt Colmberg.

Im Rahmen des Gemeindeedikts wurde Unterbreitenau dem 1808 gebildeten Steuerdistrikt Schwabsroth und der 1810 gegründeten Ruralgemeinde Schwabsroth zugeordnet. Am 1. Januar 1972 wurde Unterbreitenau im Zuge der Gebietsreform nach Geslau eingemeindet.

Baudenkmäler
 Haus Nr. 3: Bauernhof; stattliches breitgelagertes Wohnstallhaus, bezeichnet 1849; Scheune und Austragshaus, mit Relieftafel (bez. 1923).
 Haus Nr. 6: Bauernhof; stattliches erdgeschossiges Wohnstallhaus, Fachwerk, bez. 1840; Fachwerkscheune mit Schopfwalm, bez. 1856.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und war ursprünglich nach St. Maria und Michael (Kirnberg) gepfarrt, seit Ende des 19. Jahrhunderts ist die Pfarrei St. Maria Magdalena (Gastenfelden) zuständig. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Johannis (Rothenburg ob der Tauber) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Geslau)
Ort im Landkreis Ansbach
Weiler in Mittelfranken

Unterbreitenau (Geslau)


Los Buscadores de audio se tratan de motores de búsqueda especializados en sonidos. Cuentan con grandes bases de datos que contienen todo tipo de archivos de sonido.

Tipo de búsqueda

Búsqueda de audio a partir de texto
En una barra de búsqueda se introduce un término de búsqueda (texto) y posteriormente, tras analizar la base de datos, muestra los resultados que coinciden con nuestro término. Dichos resultados irán acompañados de una breve descripción del contenido del archivo de sonido y sus características, como por ejemplo: duración, frecuencia de muestreo, bit rate o tipo de archivo. Finalmente el usuario tendrá la opción de descargarse aquel archivo que más se ajuste a sus preferencias.

Búsqueda de audio a partir de una imagen
Los sistemas de consulta por ejemplo (multimedia) es una técnica de consulta que implica dotar al sistema CBIR con una imagen de ejemplo, donde ésta, servirá para realizar la búsqueda.
Una vez se analiza la imagen, se extrae información de la misma. Por ejemplo, palabras clave referentes al contenido de la imagen. Estas palabras se utilizan para la búsqueda de audios dentro del banco de datos de sonido. Como en el caso anterior, según la aplicación, los resultados de la búsqueda se mostrarán según las preferencias del usuario en cuanto al tipo de archivo (wav, mp3, aiff...) u otras características.

Aplicación
Todavía no hay ningún software que trabaje este tipo de búsquedas. En un futuro podrían aparecer aplicaciones que se basaran en este método que serían útiles para técnicos de postproducción de sonido. Es decir, el técnico que debe ambientar de forma sonora una escena, podría escoger un fotograma que corresponda a un plano conjunto de la escena, arrastrar la imagen a la barra de búsqueda del buscador y que el software le mostrara como resultados efectos de sonidos correspondientes a los elementos de los cuales se compone la escena.

Búsqueda de audio a partir de audio

Se utiliza comúnmente en el campo de la música. En la aplicación el usuario deberá reproducir el audio de una canción a través de algún reproductor de música o bien cantándola o tarareándola para que el micrófono del ordenador o del móvil lo capte y se grabe el sonido. Posteriormente, el sonido captado corresponderá a un patrón A que se define por su forma de onda y su representación frecuencial a partir de su Transformada de Fourier. Dicho patrón será comparado con un patrón B que se corresponde con los archivos sonoros que se encuentran en el banco de datos, de los cuales se conoce su forma de onda y su transformada. Todos aquellos archivos de audio de la base de datos cuyos patrones sean similares al patrón de búsqueda, se mostrarán como resultados de la búsqueda.

Aplicación
Midomi  se trata de un software que te permite encontrar resultados referentes a una canción a partir del audio que has introducido al haberla cantado o tarareado previamente.

Base de datos de sonido
Una base de datos de sonido es un conjunto de archivos sonoros almacenados sistemáticamente para su posterior uso. En este sentido, una biblioteca de sonido puede considerarse una base de datos compuesta de archivos sonoros indexados para su consulta. Actualmente, y debido al desarrollo tecnológico de campos como la informática y la electrónica, la mayoría de las bases de datos están en formato digital (electrónico), que ofrece un amplio rango de soluciones al problema de almacenar datos.

Véase también
 bases de datos
 Indexación audiovisual
 Consulta de imágenes mediante ejemplo (CBIR)
 Sistemas de consulta por ejemplo (multimedia)
 Búsqueda multimodal

Motores de búsqueda de Internet
Multimedia

Buscador de audio


Møkstrafjorden er en fjord i Austevoll kommune i Vestland fylke i Norge. Den har indløb mellem øerne Horgo og Møkster, som den er opkaldt efter, og strækker sig cirka 12 kilometer mod sydøst, på vestsiden af Huftarøy og nordsiden af Selbjørn. I syd kommer Skoltafjorden ind fra vest.

Mellem Huftarøy og Selbjørn ligger Bekkjarviksundet, som bliver krydset af en cirka 400 meter lang bro. På sydsiden af sundet ligger Selbjørnsfjorden. Lunnøya ligger lige nord for Selbjørn.

Horgefjorden ligger nord for Møkstrafjorden.

Referenser

Fjorde i Vestland
Austevoll

Møkstrafjorden


Showdown in Little Tokyo es una película estadounidense de 1991, dirigida por Mark L. Lester. Protagonizada por Dolph Lundgren, Brandon Lee, Tia Carrere, Cary-Hiroyuki Tagawa, Toshishiro Obata, Philip Tan y Rodney Kageyama en los papeles principales.  Esta película marcó el debut de la carrera cinematográfica de Brandon Lee en los Estados Unidos.

Argumento
La Yakuza, una poderosa organización ancestral japonesa, trata de implantarse en Los Ángeles extorsionando a los comerciantes de la pequeña Tokio, así como hacerse con el mercado de la droga americano introduciendo para ello una droga sofisticada envasada en botellas de cerveza. También han cometido asesinatos para ese propósito.

Dos jóvenes policías,
Chris Kenner y Johnny Murata, especializados en combatir crímenes cometidos por japoneses, tendrán que desarticular el brazo armado de la Yakuza, la 'Garra de hierro', cuyo jefe, Yoshida,  mató a los pardres de uno de ellos, cuando era un niňo.

Reparto
 Dolph Lundgren ... Sgt. Chris Kenner
 Brandon Lee ... Johnny Murata
 Cary-Hiroyuki Tagawa ... Funekei Yoshida
 Tia Carrere ... Minako Okeya
 Toshishiro Obata ... Sato
 Philip Tan ... Tanaka
 Rodney Kageyama ... Eddie
 Ernie Lively ... Detective Nelson
 Renee Griffin ... Angel Mueller
 Reid Asato ... Muto
 Takayo Fischer ... Mama Yamaguchi
 Simon Rhee ... Ito
 Vernee Watson-Johnson	... Nonnie Russell - Coroner
 Lenny Imamura	... Kickboxer #1
 Roger Yuan ... Kickboxer #2

Comentarios
 Para la escena de sexo y donde sale desnuda Tia Carrere se utilizó una doble.
 Hay una escena donde Dolph Lundgren sale desnudo.
 Buena película, con esencia de las antiguas películas de artes marciales.

Recepción
La película no tuvo éxito en taquilla. Aun así se ve como una buena película de acción, con esencia de las antiguas películas de artes marciales.

Referencias

Enlaces externos

Películas de 1991
Películas sobre la Yakuza
Películas de Warner Bros.
Japón en la cultura no japonesa

Showdown in Little Tokyo


Olaylar
 Pisonia Tertibi, Roma İmparatoru Neron'a karşı gerçekleştirilen tertip

Doğumlar

Ölümler
 Gaius Calpurnius Piso, Romalı devlet adamı
 Lucius Annaeus Seneca, Romalı düşünür, devlet adamı, oyun yazarı (d. MÖ 4)
 Marcus Annaeus Lucanus, Romalı şair (d. 39)
 Poppea Sabina, Roma İmparatoriçesi (d. 30)
 Quintus Petilius Secundus, Romalı asker (d. 40)
 Simon Magus, Yeni Ahit'te adı geçen bir kişi

als:60er#65

65


Aspindza (), Gürcistan'ın güney kesiminde, Samtshe-Cavaheti bölgesinde, Aspindza Belediyesi'nin merkezi kasabadır (daba). Kura ırmağının sağ yakasında, Ahalkalaki ile Ahaltsihe arasında yer alır. Tedavi merkezi kaplıcalarıyla ünlüdür. Nüfusu yaklaşık 2.793'tür (2014).

Mesheti bölgesinde yetişen, şaraplık ve sofralık siyah üzüm cinsinden biri "Aspindzuri şavi" adını taşımaktadır.

Tarihçe
Aspindza adı, Gürcüce "samaspindzlo" (სამასპინძლო) kelimesiyle ilişkilidir ve "konaklama yeri anlamına geir. Eskiden burada bir konaklama, han bulunduğu için bu adla anıldığı tahmin edilmektedir.

Aspindza, 9. yüzyıldan itibaren Gürcü kaynaklarında söz edilen bir yerdir. Gürcü Bagrationi hanedanı üyeleri arasındaki iktidar mücadelesine sahne oldu. I. Davit Kurapalati'yi öldürüp Konstantinopolis'e kaçmış olan Nasra, yıllar sonra Davit Kurapalati'nin oğlu Adarnase'ye yenildi ve 888'de Aspindza köyünde öldürüldü. Aspindza, birleşik Gürcü krallığının zayıflaması sonucunda bağımsız devlete dönüşen Samtshe-Saatabago'nun yönetimindeyken, 1578 yılında Osmanlıların eline geçti. Bu tarihten 17 yıl sonra, 1595 yılında Osmanlı idaresinin gerçekleştirdiği tahrire göre, bir köy olarak kaydedilmiş olan Aspindza'nın nüfusu 50 haneden (yaklaşık 250 kişi) oluşuyordu. Ahısha livasına bağlı Aspinza nahiyesinin merkezi olan köyü Osmanlı idaresi "Rabat-i Kale-i Aspinza" (رباط قلعۀ اسپنزە) biçiminde kaydetmiştir. İspenç vergisi vermekle yükümlü hane reisleri Guraza, Çolağa, Aslana, Zurab, Laşkara, Vardzel, İsfendiyar, Badura, Mamuka, Pavlia, İordane, Abrama, Varazgul, Nurali, Ramaza, Grigol ve Zuraba gibi adlar taşıyordu. Köyde buğday, arpa, çavdar, darı, mercimek, keten tarımı, şarapçılık ve arıcılık yapılıyor, domuz besleniyordu.

1625 ve 1770 yıllarında, Gürcüler ile Osmanlılar arasında, Aspindza savaşları olarak bilinen çarpışmalara sahne olmuştur. Kent 1829'da, 1828-1829 Osmanlı-Rus Savaşı sırasında, Çarlık Rusya'sının bir parçası olan Gürcistan'a katılmıştır.

Aspindza yakınında, Aziz Giorgi'ye adanmış olan Hvilişi Kilisesi, 8-9. yüzyılda inşa edilmiştir. Kilise zaman içinde hasar görmüş, 1970'lerde üst duvarlarındaki yıkılmış bölümler ve kayıp tonoz yenilenmiştir. Aspindza'daki bir başka önemli tarihsel yapı, Aspindza Kalesi'dir. Surlarla çevrili olan kalede üç kule bulunmaktadır. Büyük ölçüde zarar görmüş olan kale, 10-11. yüzyıllarda inşa edilmiş, 13-14. yüzyıllarda yenilenmiştir.

Nüfus

Galeri

Kaynakça

Gürcistan'daki şehirler

Aspindza


غوخان ماسيرا إنلر  ، من مواليد 27 يونيو 1984 في أولتين في سويسرا ، لاعب كرة قدم سويسري من اصول تركية.

يلعب مع نادي نابولي الإيطالي منذ عام 2011.

بدأ باللعب مع منتخب سويسرا لكرة القدم في عام 2007.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية أتراك
لاعبو كرة قدم رجالية سويسريون
لاعبو كرة قدم رجالية سويسريون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من أولتن
رياضيون أتراك مغتربون في إنجلترا
رياضيون أتراك مغتربون في إيطاليا
رياضيون سويسريون مغتربون في إنجلترا
رياضيون سويسريون مغتربون في إيطاليا
رياضيون سويسريون مغتربون في تركيا
سويسريون من أصل تركي
لاعبو أضنة دمير سبور
لاعبو أودينيزي
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو بشكتاش
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو دوري السوبر السويسري
لاعبو زيورخ
لاعبو كأس العالم 2010
لاعبو كأس العالم 2014
لاعبو كرة قدم أتراك
لاعبو كرة قدم أتراك مغتربون
لاعبو كرة قدم سويسريون
لاعبو كرة قدم سويسريون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو ليستر سيتي
لاعبو منتخب تركيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب تركيا لكرة القدم للشباب
لاعبو منتخب سويسرا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب سويسرا لكرة القدم
لاعبو منتخب سويسرا لكرة القدم للشباب
لاعبو نابولي
لاعبو نادي آراو
لاعبو نادي إسطنبول باشاكشهر
لاعبو نادي بازل
مواليد 1404 هـ
إنلر
مواليد في أولتن
رياضيون من كانتون سولوتورن
لاعبو كرة قدم من كانتون سولوتورن

غوخان إينلر


Sex este un film dramatic american din 1920, regizat de Fred Niblo. În rolurile principale joacă actorii Louse Glaum și Irving Cummings.

Prezentare

Distribuție
 Louise Galum: Adrienne Renault
 Irving Cummings: Dave Wallace
 Viola Barry: Daisy Henderson (ca Peggy Pearce)
 Myrtle Stedman: Mrs. Overman
 William Conklin: Philip Overman
 Jean Murat: Minor Role

Note

Legături externe

Filme din 1920
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Fred Niblo
Filme mute
Filme alb-negru
Filme dramatice
Filme dramatice americane

Sex (film)


Hepatitis C er en smitsom sygdom forårsaget af hepatitis C-virus (HCV), der primært påvirker leveren.

Tidligt i infektionsforløbet har smittede ofte milde, eller ingen symptomer. Lejlighedsvis har de feber, mørk urin, mavesmerter, og gul farvet hud. Virusen lever videre i leveren i omkring 75% til 85% af alle der bliver inficeret. Tidligt i forløbet har kronisk infektion typisk ingen symptomer. Med tiden, over mange år, kan det ofte føre til leversygdom og i nogle tilfælde levercirrose (skrumpelever). Nogle patienter med skrumpelever udvikler komplikationer såsom leversvigt, leverkræft, eller esophageal og gastriske varicer. Da nogle infektioner udvikler sig til leverkræft, benævnes hepatitis C virus også som en oncovirus.

Der er ingen vaccine mod hepatitis C. Forbyggende aktiviteter omfatter skadebegrænsende indsats for mennesker, der bruger intravenøs medicin, og ved at teste donorblod. Kronisk infektion kan helbredes i omkring 90% af tiden så længe patienten bliver behandlet med medicin såsom sofosbuvir og simeprevir. Tidligere blev hepatitis C behandlet med en kombination af pegyleret interferon og ribavirin, som virkede i omkring 50%, og havde større bivirkninger. Adgang til de nyere behandlinger kan være dyrt. Dem, der udvikler skrumpelever eller leverkræft kan muligvis få brug for en levertransplantation. Hepatitis C er den hyppigste årsag til levertransplantation, selv om virus normalt opstår igen efter transplantation.

Amerikanerne Harvey J. Alter, Charles M. Rice og briten Michael Houghton fik Nobelprisen i fysiologi eller medicin i 2020 for opdagelsen af Hepatitis C virus.

Forekomst

I Danmark regner man med at ca 10.000 lever med hepatitis C (2021), men men næsten halvdelen ved ikke selv, at de er smittet (se dansk selskab for infektionsmedicin). Flere tusinde er blevet helbredt de foregående ca 3 år. Det anslås at omkring 130–200 millioner mennesker på verdensplan er inficeret med hepatitis C. Virusen forekommer hyppigst i Afrika og Central-og Østasien. Omkring 343.000 dødsfald tilskrives leverkræft og 358.000 dødsfald på grund af skrumpelever forårsaget af hepatitis C blev registeret i 2013 . Eksistensen af hepatitis C – oprindeligt identificerbare kun som en type af non-A, non-B hepatitis – blev foreslået i 1970'erne og dokumenteret i 1989. Hepatitis C kan kun smitte mennesker og chimpanser.

Spredning

HCV spredes primært ved blod til blod kontakt, der er forbundet med intravenøs stofbrug, dårligt steriliseret medicinsk udstyr, nålestiksskader i sundhedsvæsenet, og blodtransfusion. Screening af blod reducerer risikoen fra en transfusion til mindre end én per to millioner. Virusen kan også sprede sig fra en smittet mor til hendes barn under fødslen. Hepatitis C spredes ikke ved normal kontakt. Det er en af fem kendte hepatitis vira: A, B, C, D, og E. Diagnosen stilles via en blodtest for at konstatere enten antistoffer til virusen eller dets RNA. Testen anbefales for alle mennesker, der er i risikogrupperne.

Se også
 Hepatitis

Noter

Leversygdomme

Hepatitis C


"Ding-a-dong" este un cântec al trupei olandeze Teach-In. Țările de Jos au participat cu această piesă la Concursul Muzical Eurovision 1975 și au câștigat concursul. Melodia a fost scrisa de Dick Bakker, Will Luikinga și Eddy Ouwens. Cântecul a ajuns pe locul 1 in clasamentele elvețiene și norvegiene.

Clasamente

Legături externe
 Official Eurovision Song Contest site, history by year, 1975
 Detailed info and lyrics, Diggiloo Thrush, "Ding-A-Dong"

Cântece la Concursul Muzical Eurovision 1975

Ding-a-dong


හබන් කුකුළා (, විද්‍යාත්මක නාමය: Galloperdix bicalcarata) යනු ශ්‍රී ලංකාවේ ඝන වැසි වනාන්තරවලට ආවේණික, pheasant පවුලේ සාමාජිකයෙකි.

පහත රට තෙත් කලාපීය වනාන්තර වල හා කඳූකරයේ මීටර් 1800 දක්වා ඉහළටත් වියළි කලාපීය වනාන්තර වලත් වාසය කරයි. අතිශය වනවාසී, තුළෑටි, භූමිවාසී පක්‍ෂියෙකි. විවිධ බීජ වර්ග, බිම වැටුණු පළතුරු, වේයන් සහ වෙනත් කෘමීන් ආහාරයට ගනී. ආහාර සොයමින් ප්‍රබල ලෙස වනයේ බිම පහුරුගායි. හබන් කුකුළා ප්‍රමාණයෙන් අඩක් වැඩුණු ගම් කුකුළෙකු තරම්ය. නොවැම්බර්-මාර්තු සහ ජුලි-සැප්තැම්බර් කාලවලදී අභිජනනය කරන හබන් කුකුළාගේ කැදැල්ල ගලක් හෝ පඳුරක් යට බිම සූරා සාදා ගනු ලබන මඳ අවපතනයකි. මෙය තුළ සාමාන්‍යයෙන් බිත්තර දෙකක් (2) හෝ තුනක් (3) දමනු ලැබේ. කිතුල්ගල සහ සිංහරාජ වනාන්තර මෙ‍ම පක්‍ෂියා දැකගැනීමට ඇති හොඳම ප්‍රදේශයන් ලෙස වාර්ථා වී ඇත.

කුරුල්ලෝ
ශ්‍රී ලංකා‍වට ආවේනික සතුන්
ශ්‍රී ලංකා‍වේ පක්ෂීන්

හබන් කුකුළා


Hervé Vernhes est un sculpteur français né en  à Peyrusse-le-Roc (Aveyron).

Biographie

Né en 1933 à Peyrusse-le-Roc dans une famille paysanne, Hervé Vernhes se passionne très jeune pour le dessin.

Il vit, travaille et expose en ses ateliers à Peyrusse-le-Roc (Aveyron) et à Massy (Essonne).

Autodidacte, il sculpte la pierre, le bois et peint des fresques sur toile. Il s'adonne également à la poésie.

Expositions

 1999 : Exposition à la Galerie Sainte-Catherine à Rodez (Aveyron).
 2010 : Exposition au Moulin de Roupeyrac à Durenque (Aveyron), maison natale du poète aveyronnais François Fabié (1846 - 1928).

Œuvre
Connu pour ses nombreuses réalisations en Aveyron et ailleurs dans des églises (autels, retable, tympans, calvaires, statues et grandes fresques), et autres lieux publics (stèles commémoratives et funéraires, fontaines, calvaires...), il travaille aussi pour ses collectionneurs et un large public.

Son œuvre, composée de sculptures et de fresques, se caractérise par son style rural et l'esprit d'enfance d'Hervé Vernhes. Elle se rattache, pour l'essentiel, à l'art religieux.

Quelques œuvres d'Hervé Vernhes :
 Fontaine de Montbazens.
 Stèle de saint Dominique à La Fouillade.
 Tableau de la crucifixion et retable en pierres de l'église Saint-Martin de Saint-Rome-de-Tarn.

Prix et distinctions
 1995 : Prix Cabrol de la Société des Lettres, Sciences et Arts de l'Aveyron pour l'ensemble de son œuvre.

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1933
Sculpteur français du XXe siècle
Sculpteur français du XXIe siècle
Sculpture chrétienne

Hervé Vernhes


<DIV ALIGN="justify">
El Jardín Shazdeh (persa: باغ شازده), que significa Jardín del Príncipe, es un histórico jardín persa ubicado cerca (a 6 km.) de Mahan en la provincia de Kermán, en Irán.

El jardín mide 5,5 hectáreas, tiene forma rectangular (400 metros de largo y 120 de ancho) y está rodeado por un muro que lo separa del desierto. Está formado por una estructura de entrada con puerta en su extremo inferior y un edificio residencial de dos plantas en el extremo superior. El espacio entre los dos extremos está decorado con fuentes de agua que funcionan gracias a la inclinación natural del suelo, además de diferentes especies de árboles que aprovechan el agua que baja de nivel en nivel y que es devuelta al nivel superior desde el estanque situado al final. El jardín es un gran ejemplo de como los jardines persas sacan partido de las mejores condiciones de un lugar y de su clima.

Abdolhamid Mirza Naserodollehand construyó el jardín a lo largo de sus once años de gobierno durante la dinastía kayar pero no llegó a finalizar debido a la muerte de Abdolhamid Mirza a principios de la década de 1890. Los edificios fueron renovados por completo en 1991 para la celebración de la ceremonia de conmemoración de Khaju Kermani. El complejo sufrió daños durante el terremoto de Bam de 2003-2004 pero a pesar de ello el 27 de junio de 2011 éste y otros jardines representativos fueron inscritos en la lista de Patrimonio de la Humanidad bajo la denominación común de El jardín persa.

Referencias

Enlaces externos
 Jardín Shazdeh (en inglés)

Bienes individuales inscritos Patrimonio de la Humanidad en Irán (El jardín persa)
Arquitectura de Irán del siglo XIX
Jardines de Irán
Jardines persas
Provincia de Kermán

Jardín Shazdeh


NGC 195 este o galaxie spirală barată situată în constelația Balena. A fost descoperită în anul 1876 de către Ernst Wilhelm Tempel. De asemena, a fost observată încă o dată în 16 decembrie 1897 de către Guillaume Bigourdan.

Note

Vezi și
 NGC 194
 NGC 196

Legături externe
 NGC 195 pe spider.seds.org
 NGC 195 pe WikiSky

Galaxii spirale barate
Obiecte NGC
Constelația Balena
Obiecte astronomice descoperite în 1876
Obiecte astronomice descoperite de Ernst Wilhelm Leberecht Tempel

NGC 195


Rjukanbanen, oprindeligt Vestfjorddalsbanen, er en jernbane mellem Mæl (oprindeligt Rollag) ved Tinnsjå og Rjukan (oprindeligt Saaheim) i Norge. Hele strækningen ligger i Vestfjorddalen i Telemark og var oprindeligt en del af en sammenhængende transportkæde mellem Rjukan og Skien. Den blev åbnet i 1909, elektrificeret i 1911 som en af de første normalsporede jernbaner i Norge og nedlagt i 1991. Banen var en privatbane ejet og drevet af Hydro-selskabet Norsk Transportaktieselskab (Hydro Transport fra 1973) med forkortelsen Rj.B. (R.B. før 1921).

Navnet Rjukanbanen eller Rjukanbanene (flertal) blev oprindeligt benyttet om alle jernbanestrækningerne mellem Rjukan og Notodden, mens det der nu kaldes for Rjukanbanen hed Vestfjorddalsbanen. Efter at Tinnosbanen blev overført til Tinnoset-Porsgrunnbanen (T.P.B.) i 1920, blev betydningen gradvist ændret.

I 1996 oprettedes Stiftelsen Rjukanbanen med henblik med at etablere kørsel med veterantog på banen, en opgave der overgik til Norsk Industriarbeidermuseum i 2012. Ordinær trafik med turister om sommeren begyndte i 2016. Banen er en af de grundlæggende dele af Rjukan–Notodden industriarv, som blev optaget på UNESCO's liste over verdensarv i 2015.

Historie
Rjukanbanerne blev bygget i forbindelse med Norsk Hydro store anlægsprojekter i Rjukan. Der var behov for at få transporteret råstoffer ind i landet og produkter ud til kysten. Hydro-selskabet A/S Rjukanfos begyndte allerede i 1904 at planlægge en industribane mellem Rjukan og Notodden, alene med det formål at dække Hydros egne behov. Det stødte imidlertid på stærk lokal politisk modstand, idet man var bange for, at de store udbygninger ikke ville komme området til gode. Det blev krævet at det skulle være en almindelig jernbane med person- og godstrafik.

Udbygningen af industrien i Vestfjorddalen med tilhørende trafikforbindelser blev formelt sat i gang, da Hydro sammen med en tysk investorgruppe ledet af Badische Anilin- und Soda-Fabrik oprettede de såkaldte "Rjukanselskapene", Norsk Kraftaktieselskab og A/S De Norske Salpeterverker, 13. april 1907. Norsk Transportaktieselskab blev oprettet 21. juni 1907 som et eget driftsselskab for jernbane- og færgedriften og var et datterselskab af Norsk Kraftaktieselskab. Samarbejdet med tyskerne viste sig ikke at fungere, og allerede i oktober 1911 blev de købt ud, mens det der tidligere hørte ind under Rjukanselskaberne blev overført til Rjukanfos.

Etableringen af Vestfjorddalsbanen, jernbanefærgen på Tinnsjå og Tinnosbanen til Notodden startede i 1907, efter at der var givet koncession 17. juli. Banen skulle oprindeligt have stået færdig i løbet af sommeren 1908, men den blev forsinket af flere årsager, først og fremmest af en storstrejke blandt anlægsarbejderne, der varede fra 29. juni til 6. oktober. Fra 18. februar 1909 kunne de første interne transporter køres med anlægstog på hele banen. Da jernbaneforbindelsen blev indviet af kong Haakon 7. udgjorde den sammen med Østkanalen mellem Notodden og Skien en sammenhængende forbindelse på 130 kilometer.

Selvom Rjukanbanerne blev bygget til drift med damplokomotiverne, lå det allerede ved den oprindelige koncessionsansøgning i kortene, at man ønskede at benytte sig af elektriciteten fra vandkraftværkerne, der var under bygning, til at drive banen med. 7. juni 1910 blev der givet koncession til at elektrificere banen, mens Norsk Transportakteselskab gav tyske AEG opgaven med elektrificeringen og levering af alt udstyr, herunder fem lokomotiver. Vestfjorddalsbanen blev åbnet for elektrisk drift 30. november 1911 som Norges anden normale jernbane, knap fem måneder efter Tinnosbanen der var den første. Den første smalsporede normale jernbane i Norge med elektrisk drift var Thamshavnbanen som åbnede i 1908, mens Skotfosbanen som åbnede i 1892 var den første industribane. Banen benyttede oprindeligt 10 kV,  Hz vekselstrøm, men spændingen blev øget til 15 kV som på resten af det norske jernbanenet 18. marts 1966.

Den største omlægning af banen fandt sted i 1912, da der blev anlagt en tunnel for at komme bag om den planlagte Såheim kraftstasjon.

Banens driftsleder fra 1912 til 1929 var ingeniøren Kristoffer Andreas Holmboe (1871–1956), der stod bag bygningen af Tinnosbanen. Rjukanbanen vil for altid være knyttet til den moderne industris indtog i Norge men også til norsk krigshistorie. Kampen om tungt vand under anden verdenskrig blev afsluttet, da norske sabotører sænkede dampfærgen DF Hydro på 430 meters dybde i Tinnsjøen 20. februar 1944.

Vemorksporet
Det 5,22 km lange sidespor fra Rjukan Station til Vemork stod færdig i januar 1909. Strækningen har en stigning på 257 meter, svarende til 50 ‰ i gennemsnit, men med en største stigning på 55,6 ‰ og en mindste kurveradius på 56 meter. Til sammenligning har strækningen fra Mæl til Rjukan en største stigning på 18 ‰ og mindste kurveradius på 180 meter. Flåmsbanen, der siden fjernelse af Vemorksporet i 1991 er den stejleste normalsporede jernbane i Norge, har til sammenligning en største stigning på 55 ‰.

Nedlæggelse, fredning og verdensarv
Persontrafikken på banen blev nedlagt allerede 31. maj 1970, fordi trafikbehovet efterhånden blev for lille. Togene blev erstattet med busser fra den lokale busselskab Tinn Billag, der fortsat korresponderende med færgerne.

Det sidste ordinære tog på Rjukanbanen kørte 4. juli 1991, og 5. juli blev den nedlagt officielt. Norsk Hydro havde flyttet produktionen andre steder hen og havde ikke længere brug for et storstilet transportsystem. Sporet fra Rjukan til Vemork blev fjernet, kort tid efter at trafikken på Rjukanbanen blev indstillet.

Anlægget blev fredet af Riksantikvaren i 2014, og i 2015 blev det optaget på UNESCO's verdensarvsliste som en del af Rjukan–Notodden industriarv.

Rullende materiel

Det første damplokomotiv, bygget hos Sächsische Maschinenfabrik i 1901, blev købt brugt fra privatbaneselskabet Valdresbanen i maj 1908 og fik følgelig tilnavnet "Valdresmerra". Det andet, bygget hos Henschel & Sohn i 1907, blev erhvervet hos A/S Lorentzen & Wettre i Oslo. De fik henholdsvis nummer 1 og 2. Lokomotiv nummer 3 og 4 blev leveret fra henholdsvis fra hhv. A. Borsig og Orenstein & Koppel i 1908. Sidstnævnte fik tilnavnet "Odin". Hen mod slutningen af 1910'erne blev der desuden anskaffet et par rangerlokomotiver af type 25b.

Efter at banen blev elektrificeret i 1911, blev damplokomotiverne hovedsageligt benyttet til rangering. Nogle overgik desuden til interne brug på fabrikkerne, der til en vis grad havde egne lokomotiver, der adskilte sig fra de, der kørte på banen. Blandt andet fandtes der flere fyrløse damplokomotiver, der kørte på overskudsdamp produceret på fabrikkerne.

I forbindelse med elektrificeringen, der udførtes af AEG, blev det bestilt tre store og to små ellokomotiver. Det elektriske blev leveret af AEG, mens det mekaniske og vognkasserne blev leveret af Skabo. De tre store fik numrene 1, 2 og 3, mens de to små, der teknisk var halvt så store og først leverede i 1912, fik numrene 4 og 5. Der leveredes yderligere tre lokomotiver af den store type; nummer 6 i 1914 og 7 og 8 i 1918.

De første år benyttedes det samme materiel på både Vestfjorddalsbanen og Tinnosbanen, indtil sidstnævnte blev overført til T.P.B. 1. juli 1920 sammen med en del af materiellet. Damplokomotiverne 2 og 3 og ellokomotiverne 1, 3 og 4 skiftede ejer og fik med tiden NSB-litra. Nummer 1 blev dog købt tilbage i 1932.

I 1958 leveredes ellokomotiverne nummer 9 og 10 fra schweiziske Sécheron og tyske Jung, og de blev derefter de primære lokomotiver på banen. I 1961 kom der for første gang diesellokomotiver, nummer 20, 21 og 22 fra Henschel-Werke, der egnede sig til både rangering og tog. I forbindelse med at det sidste ellokomotiv af første generation blev taget ud af drift i 1966, blev spændingen ændret til den, som NSB brugte, og der blev købt to brugte lokomotiver af type El 1a, der fik numrene 14 og 15. Desuden blev det lejet et elektrisk museumslokomotiv af type El 5a for at varetage driften den sidste tid før nedlæggelsen i 1991, fordi de to lokomotiver fra Sécheron/Jung havde større fejl.

Veteranbane

Efter nedlæggelsen i 1991 blev der gjort flere forsøg på at etablere kørsel med veterantog på Rjukanbanen. I 1996 blev Stiftelsen Rjukanbanen oprettet af ejerne Telemark fylkeskommune, Notodden kommune og Tinn kommune for at kunne bevare banen og drive den som veteranbane. I løbet af årene 1997-2002 blev banen, materiellet, færgerne og de tilhørende ejendomme overført fra Hydro Transport til stiftelsen.

Det materiel stiftelsen overtog omfattede ellokomotiverne 9 og 10, diesellokomotiverne 9 og 10, arbejdskøretøjer og en del godsvogne. Fra Rjukan Salpeterfabriker overtog man en lille rangertraktor af typen Schöma CFL 40 VR fra Christoph Schöttler Maschinenfabrik. Traktoren var fra 1971 men købt brugt til brug i Rjukan i midten af 1980'erne. Da den ikke havde noget kendt nummer, fik den nummer 23, som var det første ledige nummer efter Henschel-lokomotiverne. Fra Eidanger Salpeterfabriker overtog man et diesellokomotiv af typen Henschel DH 360 fra 1956 med nummer 18, og nummer 19, der blev leveret samtidig med og var identisk med 20–22.

Der blev også anskaffet gammelt materiel fra NSB, der ikke havde nogen speciel tilknytning til Rjukanbanen. Rangertraktoren Skd 213.65 blev anskaffet og givet nummer 24, efter Schöma-traktoren. Der blev også anskaffet flere motor-, mellem- og styrevogne type 67 og type 68, da der ikke fandtes brugbart persontogsmateriel tilbage på banen. Norsk Jernbanemuseums El 9.2064 blev deponeret hos stiftelsen men blev overtaget af jernbaneselskabet Norsk Transport AS i 2008.

I forbindelse med banens 100 års jubilæum blev der kørt veterantog på både Rjukanbanen og Tinnosbanen 8. og 9. august 2009 i samtrafik med færgen Storegut. Togene blev kørt af Norsk Museumstog med materiel fra Norsk Jernbaneklubb og Norsk Jernbanemuseum, der dog ikke havde nogen historisk tilknytning til banen. På Rjukanbanen blev togene trukket af diesellokomotivet Di 2.841, mens de på Tinnosbanen blev trukket af damplokomotivet 30a.271, med trævogne fra NSB på begge baner.

1. december 2012 overtog Norsk Industriarbeidermuseum (NIA) ansvaret for og ejerskabet af jernbaneanlægget, med materiel og bygninger, samtidig med at stiftelsen blev afviklet. Lokomotiv nummer 20 blev sendt til Marienborg i Trondheim for en større revision i 2013 og returnerede til Rjukan i 2015. I foråret 2016 fik NIA godkendelse fra Statens jernbanetilsyn til at drive veteranbane, så fra og med juli 2016 kunne man endelig kommer i gang med at køre med ordinære veterantog to dage om ugen i sommersæsonen, hvortil kom muligheden for at tilbyde særtog. Dermed gik en drøm i opfyldelse for Rjukanbanens venner, der havde taget sig af banen, efter at driften ophørte i 1991.

Noter

Litteratur

 Jan Roger Birkelund: Rjukanbanen 100 år (1909–2009), 2009

Eksterne henvisninger

 Stiftelsen Rjukanbanen
 Rjukanbanen – på sporet av et industrieventyr
 Rjukanbanen i openstreetmap.org

Nedlagte jernbanestrækninger i Norge
Veteranjernbaner i Norge
Telemark
Etableret i 1909
Verdensarvsområder i Norge

Rjukanbanen


A temple garment, also referred to as garments, the garment of the holy priesthood, or Mormon underwear, is a type of underwear worn by adherents of the Latter Day Saint movement after they have taken part in the endowment ceremony. Garments are required for any individual who previously participated in the endowment ceremony to enter a temple. The undergarments are viewed as a symbolic reminder of the covenants made in temple ceremonies and are seen as a symbolic and/or literal source of protection from the evils of the world.

The garment is given as part of the washing and anointing portion of the endowment. Today, the temple garment is worn primarily by members of the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints (LDS Church) and by members of some Mormon fundamentalist churches. Adherents consider them to be sacred and not suitable for public display. Anti-Mormon activists have occasionally publicly displayed or defaced temple garments to express their opposition to the LDS Church.

Temple garments are sometimes derided as "magic underwear" by non-Mormons, but Mormons view this terminology to be both misleading and offensive.

Purpose

According to the LDS Church, the temple garments serve a number of purposes. First, the garment provides the member "a constant reminder" of the covenants they made in the temple. Second, the garment "when properly worn ... provides protection against temptation and evil." Wearing the garment is also "an outward expression of an inward commitment" to follow Jesus Christ. General authority Carlos E. Asay adds that the garment "strengthens the wearer to resist temptation, fend off evil influences, and stand firmly for the right."

The nature of the protection believed to be afforded by temple garments is ambiguous and varies between adherents. Researchers who interviewed a sample of Latter-day Saints who wear the temple garment reported that virtually all wearers expressed a belief that wearing the garment provided "spiritual protection" and encouraged them to keep their covenants. Some of those interviewed "asserted that the garment also provided physical protection, while others seemed less certain of any physical aspect to protection." In Mormon folklore, tales are told of Latter-day Saints who credit their temple garments with helping them survive car wrecks, fires, and natural disasters.

In 2015, the LDS Church released an explanatory video online that showed photographs of both temple garments and the outer clothing used in temple worship. The video states that there "is nothing magical or mystical about temple garments."

Sanctity among members

To members of the LDS Church, the temple garment represents the sacred and personal aspects of their relationship with God. Church president Joseph F. Smith taught that the garment was to be held as "the most sacred of all things in the world, next to their own virtue, next to their own purity of life." For this reason, most church members feel uncomfortable discussing the garment in a casual or disrespectful manner. Some church leaders have compared the garment to the clerical vestments worn by clergy of other churches. Church leaders have publicly discussed the above principles and beliefs in general terms since the mid-1840s. Many Latter-day Saints view the garment associated with the temple rites as sacred. Some church members have criticized the sale of garments on online auction sites.

Garment origins and evolution

The garment as first described in the 1840s was a one-piece undergarment extending to the ankles and the wrists, resembling a union suit, with an open crotch and a collar. It was made of unbleached cotton and was held together with ties in a double knot. Most garments were home-made.

Garment markings

The original garment had four marks that were snipped into the cloth as part of the original Nauvoo endowment ceremony. These marks were a reverse-L-shaped symbol on the right breast, a V-shaped symbol on the left breast, and horizontal marks at the navel and over the right knee. These cuts were later replaced by embroidered or screen-printed symbols.

The marks in the garments are sacred symbols.
Thus, the V-shaped symbol on the left breast was referred to as "The Compasses", while the reverse-L-shaped symbol on the right breast was referred to by early church leaders as "The Square".

According to a description by church president John Taylor in 1883, the "Square" represents "the justice and fairness of our Heavenly Father, that we will receive all the good that is coming to us or all that we earn, on a square deal", and the "Compasses" represents "the North Star". In addition to the Square and Compasses, Taylor described the other symbols as follows: the collar represented the idea that the Lord's "yoke is easy and [his] burden is light", or the "Crown of the Priesthood"; the double-knotted strings represented "the Trinity" and "the marriage covenant"; the navel mark represents "strength in the navel and marrow in the bones"; and the knee mark represents "that every knee shall bow and every tongue confess that Jesus is the Christ".

In 1926, LDS Church apostle David O. McKay offered an updated description that was later incorporated into  the church's endowment ceremony. According to McKay's explanation, the "mark of the Compass" represents "an undeviating course leading to eternal life; a constant reminder that desires, appetites, and passions are to be kept within the bounds the Lord has set; and that all truth may be circumscribed into one great whole"; the "mark of the Square" represents "exactness and honor" in keeping the commandments and covenants of God; the navel mark represents "the need of constant nourishment to body and spirit"; and the "knee mark" represents "that every knee shall bow and every tongue shall confess that Jesus is the Christ". Unlike Taylor, McKay did not describe the symbolism of the collar or the tie-strings because those elements of the garment had been eliminated in 1922.

Garment color

In 1893, the church expressed an official preference for white garments, which has since become the standard color, with the exception of military garments. Members of the military may purchase desert sand-colored garments and can submit regulation military T-shirts of any color to the church for custom addition of the symbolic markings.

Design

For several decades after its introduction in the 1840s, the original 19th-century union-suit style was accepted within Mormon doctrine as being unalterable. In 1906, church president Joseph F. Smith characterized as a "grievous sin" any attempt, in the name of changing fashion trends, to modify the 1840s garment pattern, which he characterized as "sacred, unchanged, and unaltered from the very pattern in which God gave them." However, while the original pattern of the garment is still in use by some Mormon fundamentalists, the LDS Church has updated the original pattern, which the fundamentalists denounce.

In 1923, a letter from church president Heber J. Grant to stake and temple presidents, stated that after careful and prayerful consideration the First Presidency and Quorum of the Twelve Apostles of the LDS Church had unanimously decided that specific modifications would be permitted to the garments: sleeves could end at the elbow; legs could be shortened to just below the knee; and buttons could be used instead of strings. The collar was eliminated and the open crotch closed. Other changes were made after 1923 which shortened the sleeves and legs further and eliminated buttons.

In the 1930s, the LDS Church built Beehive Clothing Mills, which was responsible for manufacturing and selling garments. This led to a more standardized design. During this time women's garments were one-piece designs that ended just above the knees and had a cap sleeve. In the 1970s, the first two-piece garment became available and Mormons generally accepted the change. Today, garments are made in both styles with a variety of different fabrics. Feminine styles are sold with either a rounded or a sweetheart neckline with cap sleeves, with sweetheart necklines usually following the line of the bra. There are also two styles of necklines for men.

Endowed church members can purchase garments through church distribution centers worldwide, through the mail, and online. They are sold at a moderate price that is assumed to be near cost. To purchase temple garments, members must have received their temple endowment. To purchase garments online, they must provide their membership record number. Endowed members can find their membership record number on their temple recommend or by obtaining a copy of their Individual Ordinance Summary.

As late as 1977, church members were instructed they could make their own garments with the approval of their local leaders. As of 2010, the official documentation of church institutional policies known as Handbook 2: Administering the Church states that, of both garments and temple clothing in general, only temple aprons may be hand made, and only then using "the approved apron embroidery and sewing kit that is available through Church Distribution Services."

LDS Church teachings

In the church's General Handbook, leaders are instructed to tell members they should wear garments throughout their lives, and that they should not alter them. In the temple recommend interview, members are asked if they wear the garment as instructed in the temple. Members are told that they should not partially or completely remove any portion of the garment to participate in activities that can "reasonably be done with the garment worn properly beneath the clothing".

Garment wearers are also instructed that they should not adjust garments or wear them in a way that would accommodate the wearing certain styles of clothing. This includes uncovering areas of the body that would normally be covered by the garment, such as the shoulders and lower thighs. Prior to the disposal of old garments, members are instructed to cut out the markings on them.

Biblical references and LDS scholarship

The temple garment is usually identified by Mormon scholars with the sacred "linen breeches" (michnasayim/mikhnesei bahd) and the "coat of linen" (kuttoneth) that ancient Israelite priests were commanded to wear, as referenced in Exodus 28:39-43. The michnasayim were undergarments that reached from the hips to the thighs and served the purpose of hiding the wearer's "nakedness" and maintaining modesty. These garments symbolized the abolition of the distinction between the heavenly and mortal part of man, and, like the LDS temple garment, were worn by the Israelite priest even when he was not actually officiating in the temple. The kuttoneth was probably a white, tight-fitting, shirt-like undergarment worn in conjunction with the michnasayim. According to the Talmud, worn-out undergarments and priestly sashes were burned, being used as torch wicks in the temple.

Additionally, the temple garment has been compared to the modern tallit katan, a sacred undershirt of Orthodox and ultra-Orthodox Judaism. Both the temple garment and the tallit katan are meant to be worn all day under regular clothing as a constant reminder of the covenants, promises, and obligations the wearer is under.

Use in protests

Some church opponents have used public occasions, like the biannual church conferences, to publicly mock and parody the wearing of temple garments. During the October 2003 LDS Church General Conference, some anti-Mormon demonstrators outside the LDS Conference Center reportedly spat and stomped on garments in view of those attending the conference. One protester blew his nose into a garment he wore around his neck. A scuffle broke out between a protester and two members of the church who attempted to take the garments from him. To avoid a repeat of the conflict, the municipality of Salt Lake City planned new protest buffer zones for the April 2004 conference in Salt Lake City.

See also

 Kacchera, a Sikh undergarment
 Sedreh, a Zoroastrian undergarment
 Cilice, a Christian coarse undergarment worn for penance
 Hijab, a Muslim woman's headcovering
 Head covering for Jewish women, a Jewish woman's headcovering
 Christian head covering, a Christian woman's headcovering

References
Notes

Bibliography

.
.
.
.
.
 .
. Tribune reprinted this on 1879-10-05 and 1881-08-14. Modern online reprint by LDSEndowment.org.
.
.
.
 .
.
.
.
.
.  Adapted from longer chapter in: .
.
.
.
.
.
.

External links

 "Garments", churchofjesuschrist.org
 "Mormon Underwear or Garments" (MormonStudies.net) – an explanation of Mormon temple garments.
 Mormon Garments (MormonWiki.com) – article about the temple garment.
 Mormon Garments (LDSChurchTemples.com) – Information on how garments relate to temple worship.
 Sacred Temple Clothing (YouTube) – Video published by the LDS Church in 2014 showing and describing temple clothing.

History of clothing (Western fashion)
Latter Day Saint ordinances, rituals, and symbolism
Latter Day Saint religious clothing
Latter Day Saint temple practices
Latter Day Saint terms
Non-clerical religious clothing
Undergarments
Mormonism and Freemasonry

Temple garment


Norbert Oberhauser (* 6. März 1972 in Graz) ist ein österreichischer Radio- und Fernsehmoderator.

Leben
1990 legte Oberhauser seine Matura ab und begann anschließend ein Studium in Germanistik, Anglistik und Publizistik an der Karl-Franzens-Universität Graz. Nebenher startete er 1992 seine berufliche Karriere als Redakteur des ORF Steiermark. Anschließend war er als Moderator im Hörfunk bei Antenne Steiermark und KroneHit tätig. Er wechselte danach zum Fernsehen und moderierte mehrere Sendungen auf Puls TV.

2004 moderierte er die Formate VIP Lounge und Austria Top News, später auch Google Trends und das Wissensmagazin Wiff Österreich. Einer breiten Öffentlichkeit bekannt wurde Oberhauser durch das Frühstücksfernsehen Café Puls, das er ab 2005 an der Seite von Johanna Setzer moderierte. Seit einer beruflichen Auszeit Oberhausers im Sommer 2012 ist Florian Danner an seiner Stelle im Frühstücksfernsehen zu sehen.

Ab Jänner 2013 moderierte Oberhauser an der Seite Corinna Milborn und Thomas Mohr das Vorabend-Magazin Guten Abend Österreich auf Puls 4. Er übernahm dabei neben den beiden Nachrichtenmoderatoren die Lifestyle- und Society-Themen innerhalb der Sendung.

Oberhauser war von 2010 bis 2012 in drei aufeinanderfolgenden Jahren als "beliebtester Moderator" für den Romy nominiert, die letzten beiden Male (2011 und 2012) gemeinsam mit Co-Moderatorin Johanna Setzer.

Gemeinsam mit Volker Piesczek, Eric Papilaya und Pepe Schütz tritt er seit 2013 mit der Gruppe "The Rats Are Back" auf.

Seit Jänner 2019 präsentiert er auf ORF 2 gemeinsam mit Verena Scheitz das Vorabendmagazin "Studio 2".

2020 nahm er gemeinsam mit Catharina Malek an der ORF-Tanzshow Dancing Stars teil, wo er in 7. Sendung am 13. November 2020 ausschied. Aufgrund eines positiven COVID-19-Tests von Moderator Klaus Eberhartinger, vertrat Oberhauser ihn und moderierte – an der Seite von Kristina Inhof – das Finale von Dancing Stars 2020.

Privates

Oberhauser ist seit 2014 mit seiner Frau Sarah verheiratet. Ein gemeinsamer Sohn kam 2013 zur Welt. Oberhausers Vater war der Unterhaltungschef des ORF Steiermark Pert Oberhauser (1934–2020). Sein um zehn Jahre jüngerer Bruder ist Pilot. Oberhauser selbst spielte in seiner Kindheit Schlagzeug und sang in einer Band. Als Jugendlicher arbeitete er im Sommer am Bau und wollte sich damit Geld für eine Popmusiker-Karriere ansparen.

Weblinks

 Offizielle Website
 Norbert Oberhauser auf der Website des ORF

Einzelnachweise

Hörfunkmoderator
Fernsehmoderator (Österreich)
Teilnehmer bei Dancing Stars
Person (Puls 4)
Person (Graz)
Österreicher
Geboren 1972
Mann

Norbert Oberhauser


Massestart for damer bliver afviklet over 16 omgange på den 400 meter lange ovale bane. Konkurrencen bliver afholdt 24. februar 2018.

Konkurrencen
Der kan maximalt konkurrere 24 deltagere, der startes i en samlet start.  Der er indlagt tre spurter undervejs, der ligger efter hver fjerde omgang. Points tildelingen efter disse indlagte spurter er 5 points til første skøjteløber, 3 points til den anden skøjteløber og 1 point til den tredje skøjteløber. Efter alle 16 omgange er den afsluttende spurt, hvor points-tildelingen er 60 points til første skøjteløber, 40 points til den anden skøjteløber og 20 point til den tredje skøjteløber.

Resultater

Semifinaler

Semifinale 1

Semifinale 2

Finale

Medaljeoversigt

Referencer

Eksterne Henvisninger
 Qualification Systems på isu.org
 Hurtigløb på skøjter  på pyeongchang2018.com
 Speed Skating / Calendar of Events / Olympic Winter Games 2018 på isu.org

Massestart damer

Hurtigløb på skøjter under vinter-OL 2018 – Massestart damer


Nakhon Chai Si ( est un amphoe de la province de Nakhon Pathom, dans le centre de la Thaïlande

Histoire

Géographie

Démographie

Points d'intérêt
 Wat Bang Phra

Références

Liens externes

Nakhon Chai Si

Amphoe Nakhon Chai Si


El llorón verdoso (Schiffornis virescens), también denominado flautín, flautín verde y bailarín oliváceo, es una especie de ave de la familia Tityridae, que tradicionalmente había sido incluida en la familia Pipridae pero que fue reclasificada por el SACC.

Distribución y hábitat
Se encuentra en el sur de Brasil, oriente de Paraguay y el extremo noreste de Argentina. Su habitat natural son los bosques húmedos, la Mata Atlántica y los bosques de araucarias.

Descripción
Mide en promedio 15,5 cm de longitud. El plumaje del cuerpo es verde oliva; las alas son de color marrón. Se distingue por el anillo ocular blancuzco.

Alimentación
Se alimenta de frutos e insectos. Generalmente busca alimento desde ramas verticales cerca del suelo del bosque, rico en materia orgánica.

Referencias

Enlaces externos

 "Greenish Mourner" videos; Internet Bird Collection
 Greenish Schiffornis photo gallery VIREO Photo-High Res
 Photo-High Res; Article USP.

Aves de América del Sur
virescens
Taxones descritos por Frédéric de Lafresnaye
Animales descritos en 1838

Schiffornis virescens


Teese ist der Familienname folgender Personen:

 Dita Von Teese (* 1972), US-amerikanische Tänzerin und Schauspielerin
 Frederick Halstead Teese (1823–1894), US-amerikanischer Politiker

Siehe auch
 Tese
 These

Teese


Tro Bro Leon er et cykelløb i Finistère, Bretagne, Frankrig. Løbet er rangeret som 1.Pro og er en del af UCI ProSeries i landevejscykling. Løbet var for amatører frem til 2000, men har været for professionelle siden. Løbet er ofte blevet kaldt Den lille Paris-Roubaix og Helvedet i vest, fordi løbet indeholder 24 sektioner med mudder, brosten og grusveje.

Vindere

Eksterne henvisninger

Etableret i 1984

Tro Bro Leon


Die Henschel DHG 700 C ist eine dieselhydraulische Lokomotive, die von den  Henschel-Werken gebaut wurde. Sie war vor allem für den Einsatz im Werksdienst vorgesehen. Sie hat drei über Gelenkwellen angetriebene Achsen.

Geschichte
Die Bezeichnung wurde für Typen verschiedener Modellreihen angewandt. In der sogenannten vierten Generation von Diesellokomotiven ab 1962 wurde unter dieser Bezeichnung eine im Aufbau der Henschel DHG 500 C entsprechende Lokomotive angeboten, deren Motor mit vergrößertem Hubraum 507 kW (690 PS) leistete.
In dieser ersten Version wurden 20 Exemplare gefertigt

In der ab 1973 angebotenen fünften Generation der Henschel-Loks war es die dreiachsige Standardlok. Im Gegensatz zu den Vorgängerbauarten hatte diese Lokgeneration einen kantigen Aufbau sowohl beim Führerhaus als auch bei den Vorbauten.
In dieser zweiten Version wurden 55 Exemplare gefertigt. Die Loks gingen vornehmlich an Bergbaugesellschaften (Saarbergwerke: sieben Stück) und Stahlproduzenten sowie Chemieunternehmen, aber auch Unternehmen wie Volkswagen (sieben Stück) in den Werken Wolfsburg, Braunschweig und Baunatal. Die übliche Farbe war nicht mehr das Henschel-Blau, sondern ein Reinorange mit gelbem horizontalen Steifen an den Vorbauten.

Schließlich gab es auch in der sechsten Generation eine DHG 700 C.
Fahrwerk und Aufbauten wurden, soweit möglich, von der dieselelektrischen DE 500 C übernommen. Äußerlich auffallend das geräumigere Führerhaus mit Einstiegen an der Frontseite sowie großzügigere Rangiertritte, wie es das BDE-Lastenheft vorsah. Andere Anbieter hatten solche Typen aber bereits eher angeboten, so dass von diesem Typ in den Jahren 1986/1987 nur fünf Stück gebaut wurden.

DHG 700 C ab 1973

Außer den Aufbauten hatte sich auch der Rahmen gegenüber der Vormodell verändert. Der Achsstand war um 300 mm größer, die Achsen nicht mehr mit Blattfedern, sondern ab 1975 mit Schrauben- und Megifedern abgestützt. Statt einer Klotzbremse wurde eine Scheibenbremse verwendet.

Als Getriebe wurde ein Voith-Bremsreversiergetriebe verwendet, das über zwei Wandlergänge verfügte und so ein mechanisches Nachschaltgetriebe für einen Wechsel des Ganges überflüssig machte.

Im Jahre 1985 lieferte Henschel eine Serie von 10 Lokomotiven mit den Seriennummern 32840 bis 32849 und einer Spurweite von 1000 mm
an die  State Railway of Thailand (SRT), denen – bis auf wenige Ausnahmen – keine lange Dienstzeit beschieden war. Sie hatten dort die Nummern SRT 70–79.

Die letztgebaute DHG 700 C wurde 1985 in die Schweiz an den Chemin de fer Orbe–Chavornay geliefert und dort als Em 3/3 Nr. 3 bezeichnet. Als Streckenlok im Bestand einer öffentlichen Eisenbahn kann diese – für den Einsatz auf Industrie- und Hafenbahnen konzipierte – Lokomotive als ein Unikat angesehen werden.

Literatur
 Helmut Petrovitsch: Kassler Klassiker für Werkbahnen. In: Eisenbahn Magazin 4/2012, S. 6–15.

Weblinks

 Henschel DHG 700 C bei rangierdiesel.de

Einzelnachweise

Dieselhydraulische Lokomotive
Schienenfahrzeug (Henschel)

Henschel DHG 700 C


An Philodendron rugosum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Josef Bogner ngan George Sydney Bunting. An Philodendron rugosum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Philodendron

Philodendron rugosum


Jacques Weber (París, Francia; 23 de agosto de 1949) es un actor, guionista y director de cine francés.

Jacques Weber nació en París en una familia burguesa con un padre de origen suizo. Estudiante en el Liceo Carnot, sus compañeros Francis Huster y Jacques Spiesser con el que entró en el Conservatorio Municipal en París. Siguió sus clases de teatro en la escuela de la rue Blanche y luego se unió al Conservatorio en 1969. Es en este momento que conoce a Pierre Brasseur quien se convierte en su mentor, viviendo a su lado un año y medio. Se negó a entrar en la Comedie-Française. En 1972, es Haroun en Faustine y el bel verano y desempeña el papel de Hugo en Estado de sitio de Costa-Gavras. En Placer maligno (Le Malin Plaisir), seducido por actriz Claude Jade, actor Jacques Weber juega completamente desnudo. Se convierte en un símbolo sexual en el cine de los años 70. En 1982 es Bel-Ami de Guy de Maupassant en la adaptación de Pierre Cardinal. En televisión interpretó, entre otros, l conde de Monte Cristo de Denys de La Patellière y el juez Antoine Rives en la serie de Gilles Béhat.

Él ha interpretado 500 veces el papel titular de Cyrano de Bergerac, pero en la película Cyrano de Bergerac, en 1990, es De Guiche quien interpreta.

Filmografía

Cine

1970-1979
 1971: Raphaël ou le Débauché - Michel Deville
 1972: Faustine et le bel été - Nina Companeez
 1972: L'Humeur vagabonde - Édouard Luntz
 1973: Estado de sitio - Costa-Gavras
 1973: R.A.S. - Yves Boisset
 1973: Projection privée - François Leterrier
 1974: La mujer con botas rojas - Juan Luis Buñuel
 1975: Placer maligno - Bernard Toublanc-Michel
 1975: Une femme fatale - Jacques Doniol-Valcroze
 1975: I Baroni - Gian Paolo Lomi
 1975: Aloïse - Liliane de Kermadec
 1977: Un amour de sable - Christian Lara
 1979: L'Adolescente - Jeanne Moreau

1980-1989

 1984: Rive droite, rive gauche - Philippe Labro
 1985: Adolescente, sucre d'amour - Jocelyne Saab
 1985: Escalier C - Jean-Charles Tacchella
 1986: Suivez mon regard - Jean Curtelin
 1986: Un homme et une femme : Vingt ans déjà - Claude Lelouch
 1988: La Visione del Sabba - Marco Bellocchio
 1989: À deux minutes près - Éric Le Hung
 1989: Le Crime d'Antoine - Marc Rivière

1990-1999
 1990: Cyrano de Bergerac - Jean-Paul Rappeneau
 1990: Lacenaire - Francis Girod
 1993: Rupture(s) - Christine Citti
 1995: Le Petit Garçon - Pierre Granier-Deferre
 1996: Beaumarchais, l'insolent - Édouard Molinaro
 1998: Don Juan - Jacques Weber
 1998: Que la lumière soit ! - Arthur Joffé
 1999: Tôt ou tard - Anne-Marie Étienne

2000-2009
 2002: La Panne - Pierre Pampini (Cortometraje)
 2003: 7 ans de mariage - Didier Bourdon
 2006: Le Poids du silence Cortometraje de David Benmussa
 2006: Les Aristos - Charlotte de Turckheim
 2007: Les Ambitieux - Catherine Corsini
 2007: Odette Toulemonde - Éric-Emmanuel Schmitt
 2008: Intrusions - Emmanuel Bourdieu
 2009: Le Bal des actrices - Maïwenn
 2009: Fais-moi plaisir ! - Emmanuel Mouret

2010-
 2010: Ensemble, c'est trop - Léa Fazer
 2012: Sur la piste du Marsupilami - Alain Chabat
 2012: Arrête de pleurer Pénélope - Corrine Puget
 2012: Bienvenue parmi nous - Jean Becker

Televisión

1970-1979
 1970: Lancelot du lac - Claude Santelli
 1970: Au théâtre ce soir : Un ange passe (Pierre Brasseur) director : Pierre Sabbagh
 1971: Tartuffe (Molière director : Marcel Bluwal
 1972: Mauprat - Jacques Trébouta
 1973: Hilda Muramer - Jacques Trébouta
 1977: Les Rebelles - Pierre Badel
 1977:  Le Loup blanc - Jean-Pierre Decourt
 1979: Bernard Quesnay - Jean-François Delassus
 1979: Le Comte de Monte-Cristo - Denys de La Patellière

1980-1989
 1981: Le Mariage de Figaro - Pierre Badel
 1983: Les Poneys sauvages - Robert Mazoyer
 1983: Bel ami - Pierre Cardinal
 1987: Vaines recherches - Nicolas Ribowski
 1989: Adieu Christine - Christopher Frank

1990-1999
 1990: Haute tension - Meurtres en douce - Patrick Dromgoole
 1991: Le Dernier mot - Gilles Béhat
 1993: Antoine Rives, juge du terrorisme - Gilles Béhat y Philippe Lefebvre
 1994: Le Misanthrope - Mathias Ledoux
 1994: Bari (Baree) - Arnaud Sélignac
 1996: La Femme de la forêt - Arnaud Sélignac
 1996: Chienne de vie - Bernard Uzan
 1996: Papa est un mirage - Didier Grousset

2000-2009
 2000: Bérénice - Jean-Daniel Verhaeghe
 2001: L'Affaire Kergalen - Laurent Jaoui
 2001: Tel père, tel flic - Éric Woreth
 2001: Mausolée pour une garce - Arnaud Sélignac
 2002: Ruy Blas - Jacques Weber
 2007: La Lance de la destinée - Dennis Berry
 2008: Figaro (Beaumarchais) - Jacques Weber con Denis Podalydès y Isabelle Adjani
 2008: Les Héritières - Harry Cleven
 2009: Folie douce - Josée Dayan

2010-
 2011: Le Grand Restaurant II - Gérard Pullicino
 2011: Mystère au Moulin Rouge - Stéphane Kappes
 2011: Joseph l'insoumis - Caroline Glorion
2012: Sur la piste du Marsupilami - Alain Chabat
2012: Arrête de pleurer Pénélope - Juliette Arnaud, Corinne Puget
2012: Bienvenue parmi nous - Jean Becker
2012: Bad Girl - Patrick Mille - Patrick Mille
2013: Un prince (presque) charmant - Philippe Lellouche
2013: Le grand retournement - Gérard Mordillat
2013: Désolée pour hier soir - Hortense Gelinet
2014: Les Yeux jaunes des crocodiles - Cécile Telerman
2015: Quand je ne dors pas - Tommy Weber
2015: Le passager - Jérôme Cornuau
2015: Les Bêtises - Rose and Alice Philippon
2016: Death in Sarajevo -
2017: La Mante - Rose and Alice Philippon

Teatro

 1969 : Tchao (Marc-Gilbert Sauvajon) PeS Jacques-Henri Duval.

1970-1979
 1971: La Convention Belzébir (Marcel Aymé) PeS René Dupuy.
 1971: Crime et Châtiment (Fiodor Dostoievski) PeS Robert Hossein.
 1972: Les Bas-fonds (Máximo Gorki) PeS Robert Hossein.
 1973: Jean-Baptiste Poquelin PeS Jacques Weber.
 1973: Los enredos de Scapin (Molière) PeS Jacques Weber.
 1975: Crimen y castigo (Fiódor Dostoyevski) PeS Robert Hossein.
 1976: Le Neveu de Rameau (Denis Diderot) PeS Jacques Weber.
 1977: La Putain respectueuse (Jean-Paul Sartre) PeS Jacques Weber.
 1977: Le Nouveau Monde (Villiers de l'Isle-Adam) PeS Jean-Louis Barrault.
 1977: Arrête ton cinéma - Gérard Oury.
 1978: Maître Puntila et son valet Matti (Bertolt Brecht) PeS Guy Rétoré.
 1979: La fierecilla domada (William Shakespeare) PeS Jacques Weber.

1980-1989
 1980: Las bodas de Fígaro (Beaumarchais) PeS Françoise Petit y Maurice Vaudaux.
 1980: Les Amours de Jacques le Fataliste (Denis Diderot) PeS Francis Huster.
 1980: Deux heures sans savoir PeS Jacques Weber.
 1980: Spartacus (Bernard-Joseph Saurin) PeS Jacques Weber.
 1982: Une journée particulière (Ettore Scola) PeS Françoise Petit.
 1983: Le Rêve de d'Alembert (Denis Diderot) PeS Jacques Kraemer.
 1983: Cyrano de Bergerac (Edmond Rostand) PeS Jérôme Savary.
 1985: Deux sur la balançoire (William Gibson) PeS Bernard Murat.
 1985: À vif PeS Jacques Weber.
 1987: Monte Cristo (Alexandre Dumas) PeS Jacques Weber.
 1987: Dom Juan (Molière) PeS Francis Huster.
 1988: Monte Cristo (Alexandre Dumas) PeS Jacques Weber.
 1988: Nocturnes (Stefan Zweig) PeS Jacques Weber, Serge Marzolff.
 1988: El misántropo (Molière) PeS Jacques Weber.

1990-1999
 1990: Le Chant du départ (Ivane Daoudi) PeS Jean-Pierre Vincent.
 1990: El misántropo (Molière) PeS Jacques Weber.
 1991: Seul en scène PeS Jacques Weber.
 1991: Maman Sabouleux y 29 degrés à l'ombre (Eugène Labiche) PeS Isabelle Nanty.
 1991: La escuela de las mujeres (Molière) PeS Jean-Luc Boutté.
 1992: Mystification (Denis Diderot) PeS Jacques Weber.
 1993: La fierecilla domada (William Shakespeare) PeS Jérôme Savary.
 1994: Tartufo (Molière) PeS Jacques Weber.
 1995: Tartufo (Molière) PeS Jacques Weber.
 1996: La torre de Nesle (Roger Planchon a partir de Alexandre Dumas) PeS Roger Planchon.
 1996: Gustave et Eugène (Gustave Flaubert) PeS Jacques Weber, Arnaud Bédouet.
 1997: La torre de Nesle (Roger Planchon a partir de Alexandre Dumas) PeS Roger Planchon.
 1998: Une journée particulière (Ettore Scola) PeS Jacques Weber.
 1999: La Controverse de Valladolid (Jean-Claude Carrière) PeS Jacques Lassalle.

2000-2009
 2000: La Vie de Galilée (Bertolt Brecht) PeS Jacques Lassalle.
 2002: Fedra (Jean Racine) PeS Jacques Weber.
 2002: Le Limier (Anthony Shaffer) PeS Didier Long.
 2003: Jacques Weber raconte... Monsieur Molière ! desde Mikhaïl Boulgakov.
 2004: L'Évangile selon Pilate (Éric-Emmanuel Schmitt) PeS Christophe Lidon.
 2004: Seul en scène.
 2004: Ondine (Jean Giraudoux).
 2006: Cyrano Christine Weber PeS André Serré.
 2006: Love letters (Albert Ramsdell Gurney) PeS Sandrine Dumas.
 2007-2008: Débats 1974-1981 desde los debates TV entre Valéry Giscard d'Estaing y François Mitterrand en 1974 y 1981 PeS Jean-Marie Duprez.
 2008: Sacré nom de dieu (Arnaud Bédouet desde (Gustave Flaubert) PeS Loïc Corbery.
 2009: César, Fanny, Marius desde Marcel Pagnol PeS Francis Huster.
 2009: Seul en scène.

2010-
 2010: Solness le constructeur (Henrik Ibsen) PeS Hans-Peter Cloos.
 2010: Éclats de vie Escrito y PeS Jacques Weber.
 2011: Quelqu'un comme vous (Fabrice Roger-Lacan) PeS Isabelle Nanty.

Premios
 1991: Cesar al mejor actor secundario por Cyrano de Bergerac.

Enlaces externos

Actores de cine de Francia
Guionistas de cine de Francia
Actores de teatro de Francia
Actores de París
Actores de televisión de Francia
Directores de cine de Francia
Oficiales de la Legión de Honor
Nacidos en París

Jacques Weber


Arica, Şili'nin kuzeyinde Tarapacá Bölgesi'nde bir şehir. Güherçile Savaşı sırasında bu şehri kaybeden komşu Peru ile bir bağlantı noktasıdır. Arica, 186.000 nüfusa sahiptir.

Coğrafya
Arica, Şili'nin en kuzeydeki şehri olup Peru sınırından sadece birkaç kilometre uzakta, Pasifik kıyısındadır. Başkent Santiago ile arasındaki mesafe 2051 kilometredir. Şehir, Río Lluta ve Río San José de Azapa nehirlerinin denize döküldükleri ağız kenarında bulunur.

Şehirde çöl iklimi hüküm sürer. Yıl içinde sıcaklık 19 °C civarında oynar. Pratikte hiç yağmur yağmaz. Su, yeşil parklar için Andlar'dan temin edilir ve nehir vadilerinde yayılmış tarım alanına imkân kılar.

Tarihçe
Arica'nın vadisinde, daha M.Ö. 8000 yıllarında, M.Ö 2000 yılına kadar Chinchorro halkı yaşamıştır. 1450'den itibaren İnkalar kuzey Şili'yi istila eder. Diego de Almagro 1536'da Arica çevresindeki bölgeye ulaşır. Lucas Martínez Vegazo 25 Nisan 1540 tarihinde Arica'yı kurar.

Şehir ve İspanyol filosu, 16. yüzyılın sonlarında İngiliz korsanlarının tehdidi altında kalır. 5 Kasım 1580'de İngiliz korsan Bartholomew Sharp 140 adamla şehre saldırır. Ancak Arica İspanyollar tarafından çok yüksek kayıplara rağmen savunulur. Bunu, 9 Şubat 1581'de 92 adamla korsan John Watling'in başka bir saldırısı takip eder. Watling bu saldırıda ölür.

16 Ağustos 1868'de 1868 Arica depremi ve sonrasında oluşan bir tsunami sonucu büyük bir yıkıma uğrar. Bu yıkımda 25.000 kişi hayatını kaybeder. 9 Mayıs 1877'deki bir sonraki depremde, şehirde 5 kişi ölür.

Arica, Güney Amerika'daki bsğımsızlık savaşlarından sonra önce Peru^ya aitti. Atacama Çölü'ndeki zengin güherçile rezervlerinin keşfinden sonra Peru, Bolivya ve Şili arasında Güherçile Savaşı meydana geldi. Ağır muharebelerden sonra 7 Haziran 1880'in sabah saatlerinde Şilililer, Arica ve Morro'daki o zamana kadar Peruluların kontrolünde bulunan kaleyi feth ederler.

Savaşın bitiminde 1883 yılında, Arica Şili'nin ülke sınırları içine dahil olur. Buna rağmen Arica ve 60 km kuzayde kalan Peru şehri Tacna 1929 yılına kadar tartışmalı bölge içinde kalırlar.

Görülmeye değer yerleri

Şehrin gümrük binası Gustave Eiffel tarafından tasarlanmıştır. Aynı şekilde 1875 yılında Plaza Colón 'da (Colón Meydanı) kurulan kilise San Marcos da bir çelik konstrüksiyondur.

Şehir turizme açık bir şehir olup, birkaç plaja sahiptir. Ancak şehir daha çok çevreye yapılacak gezilere uygundur. Mesela Andlar'a Putre şehrine, Lauca Milli Parkı'na veya İnka yerleşimlerine.

Morro de Arica 'da (260 m) bütün şehir üzerinde güzel bir manzarayı elde etmek mümkündür. Yukarıda Pasifiğe bakan bir İsa heykeli bulunur. Tepe, Güherçile Savaşı sırasında sembolik bir karaktere sahip olmuştur. Yukarıdan, şehrin küçük yat limanlı yarımadası Isla del Alacrán görülür.

San Miguel de Azapa'da arkeoloji müzesi Museo Arqueológico San Miguel de Azapa vardır. Burada ağırlıklı olarak çok eski Chinchorro-kültürü söz konusudur. Yakınlardaki mezarlık dünyanın en eskisi olarak tanımlanır. Mezarlar koloniyal zamanda hala daha korunmuş durumdayken insanlar Chincorro-Kültürü esnasında gömülmüşlerdir. Zeytin ve sebze yetiştirmeciliğinin şekil verdiği Río San José de Azapa'nın (San José de Azapa Nehri) bulunduğu vadi Valle de Azapa mükemmel yürüyüş imkânları sunar. Yukarı kısmında küçük bir köy olan Ausipar bulunur. Ayrıca Valle de Lluta'ta (Lluta Vadisi)çok ilginiç geoglyph ve petroglyphleri (insanlar tarafından karaya çizilmiş şekilller) görmek mümkündür.

Arica'nın yaklaşık 25 km güneyinde Panamerikan Karayolu yakınlarında, çölün ortasında, Tutelares diye adlandırılan heykeltıraş Juan Diaz Fleming'e ait modern devasa heykeller bulunur. Bunlar And halklarının kökenini ve ay ile güneşin kozmik ilişkilerini sembolize eder.

Ekonomi
Nehir vadisi Valle de Azapa, çok kollu sulama sistemiyle, geniş alanlı ve tüm yıla yayılan meyve ve sebze özellikle de zeytin yetiştirme imkânı sunar. Birçok tarımsal ürün Terminal Agropecuario 'da pazarlanır.

Arica, Şili mineralleri için önemli bir limandır. 1953'te şehir serbest ticaret bölgesi statüsünü almıştır. 1970'li yıllara kadar burada çalışan endüstriler-özellikle otomobil endüstrisi- devletçe teşvik edilmiştir.

Ticaretin yanında turizm şehrin en önemli gelir kaynaklarından biridir. Plajları, durumları iyi Bolivyalılar ve güney bölgelerindeki Şilililer için, uygun su sıcaklığı sebebiyle çekicidir.

Arica Panamerikan Karayolu kıyısında bulunur. Şehrin kuzeyinde Aeropuerto Internacional Chacalluta isimli havaalanı bulunur Arica ile Peru şehri Tacna arasında bir demiryolu bağlantısı 1855'den beri işletmededir. Bolivya'nın başkenti La Paz ile de bir demiryolu bağlantısı vardır. Bununla birlikte işletici şirket müflis durumdadır (Ocak 2006).

Ayrıca bakınız
 Şili'deki şehirler listesi

Dış bağlantılar

 Homepage von Arica (isp.)
 Online-Zeitung "El Morrocotudo" (isp.)
 Webfotos von Arica ve çevresi
 The Arica school founded in Arica by Oscar Ichazo

Tarapacá bölgesi'ndeki şehirler

Arica


An Kionophyton pyramidalis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Kionophyton pyramidalis in nahilalakip ha genus nga Kionophyton, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kionophyton

Kionophyton pyramidalis


Fællesskab...? En tegnefilm om Danmark er en dansk tegnet dokumentarfilm fra 1998 med instruktion og manuskript af Anders Sørensen.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1998
Tegnefilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark

Fællesskab...? En tegnefilm om Danmark


මාතංගේශ්වර දේවාලය (හෙවත් මාතංගේශ්වර මන්දිරය) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉන්දියාවේ මධ්‍ය ප්‍රදේශ්හි ඛජුරාහෝ නගරයේ පිහිටි ශිව දේවාලයකි. මෙය පිහිටියේ ඛජුරාහෝ දේවාල සංකීර්ණයේ බටහිර දේවාල සමූහයේ ය. ඛජුරාහෝවේ පිහිටි චන්දේල යුගයට අයත් ස්මාරක අතුරින් වර්තමානයේ ද ක්‍රියාකාරීව පවතින, වන්දනාමාන කටයුතු සඳහා භාවිතා වන එකම හින්දු දේවාලය මෙයයි.

ඉතිහාසය

ඉන්දියාවේ පුරාවිද්‍යා සමීක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව (ASI) විසින් මාතංගේශ්වර දේවාලය ක්‍රි.ව. 900-925 පමණ කාලයට අයත් යැයි යෝජනා කොට ඇත. එයට හේතුව ඛජුරාහෝවේ පසුකාලීන දේවාල මෙන් නොව මෙහි සැලැස්ම ඉතා චාම් ස්වභාවයක් ගැනීමයි. කෙසේනමුත්, විද්වතකු වන රානා පී. බී. සිං විසින් මෙය ක්‍රි.ව. 1000 අවට කාලයට අයත් යැයි සඳහන් කොට ඇත.

මෙම දේවාලය ඉන්දියාවේ පුරාවිද්‍යා සමීක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව විසින් ජාතික වැදගත්කමක් සහිත ස්මාරකයක් ලෙස වර්ගීකරණය කොට ඇත.

පුරාණෝක්ති වාර්තා අනුව මාතාංග නැමැති තාපසයකු ලිංගයක් ස්වරූපයෙන් පෙනී සිට ප්‍රේමයේ දේවතාවා පාලනය කළේ ය. ඔහුගේ ආශ්‍රම ඛජුරාහෝ, කේදාර්නාත්, වාරානාසි සහ ගයාවේ පිහිටා ඇත. මේවා වර්තමානයේ සිව් මාතංගේශ්වර ("මාතාංගට අධිපති") දේවාල බිම් ලෙස සැලකේ. වෙනත් වාර්තාවක් අනුව කියැවෙන්නේ මෙම දේවාලය නම් කෙරුණේ ප්‍රේමයට අධිපති දෙවියන්ව පාලනය කළ ශිවගේ ස්වරූපයක් අනුව බවයි.

කලාව සහ ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය

මාතංගේශ්වර දේවාලය එහි බිම් සැලැස්ම සහ ආකෘතිය අතින් බ්‍රහ්ම දේවාලයේම ප්‍රමාණයෙන් විශාල ප්‍රභේදයක් වැනි ය. මෙහි බිම් සැලැස්ම සමචතුරස්‍රාකාර හැඩැති ය. මෙම දේවාලය තුළ මීටර 2.5ක් උසැති ශිව ලිංගයක් තැන්පත් කොට ඇත. මෙම ලිංගය පිහිටුවා ඇති පාදක මණ්ඩපයේ උස මීටර 1.2ක් වන අතර, එහි විෂ්කම්භය මීටර 7.6කි. මෙම ලිංගයේ නගරි සහ පර්සියානු අභිලේඛන දැකගත හැකි ය.

මාතංගේශ්වර දේවාලය ඛජුරාහෝවේ පිහිටි වැලිගල් පාෂාණයෙන් නිම කළ දේවාල අතුරින් වඩාත්ම චාම් සේ පෙනෙන දේවාලය වේ. මෙය අතිශයින් කැටයම්වලින් අලංකාර කොට නැත. දේවාලයේ ඇතුළත බිත්ති, පිටත බිත්ති සහ වක්‍රරේඛීය කුළුණ කැටයම්වලින් තොර ය. මෙහි සිවිලිම තුළ මූලික ලියවැල් රටා සහිත ශිඛර දක්නට ලැබේ.

වර්තමාන භාවිතය

ඛජුරාහෝවේ හින්දු දේවාල අතුරින් තවමත් සක්‍රීයව වන්දනාමානයට පාත්‍ර වන එකම දේවාල භූමිය මාතංගේශ්වර දේවාලයයි. ශිවරාත්‍රී දිනය ආසන්නයේ පෙබරවාරියෙහි හෝ මාර්තු මාසයෙහි ශිවගේ විවාහ මංගල්‍යය සැමරීම වෙනුවෙන් දින තුනික් යුත් විශේෂ උත්සවයක් සංවිධානය කෙරේ. මෙයට ජනයා 25,000ක් පමණ සහභාගී වේ. මෙම මංගල්‍යයේ දී ශිව ලිංගය ජලයෙන් නහවා මිනිස් මනමාලයකු මෙන් වස්ත්‍රාභරණවලින් එය සැරසවීම සිදු කෙරේ.

ආශ්‍රේයයන්

ග්‍රන්ථාවලිය

ඛජුරාහෝවේ හින්දු දේවාල
මධ්‍ය ප්‍රදේශ්හි ශිව දේවාල
11වන සියවසේ හින්දු දේවාල
ඉන්දියාවේ වැලිගල් ගොඩනැගිලි

මාතංගේශ්වර දේවාලය, ඛජුරාහෝ


Viver de Morrer é um filme brasileiro de drama de 1972, dirigido e escrito Jorge Ileli. Nos papéis principais estão Odete Lara,Mário Benvenutti, Carlo Mossy, Sônia Clara e Amiris Veronese, além das participações de Yara Cortes, Myriam Pérsia, Fregolente e Jorge Dória. O filme foi distribuído pela Metro-Goldwyn-Mayer do Brasil, com estreia em 19 de junho de 1972 .

Sinopse
Maria (Odete Lara), após anos de irrealização conjugal com Marcelo (Mário Benvenutti), está prestes a continuar sozinha sua batalha contra uma situação financeira precária. O marido, no entanto, forjou um plano que pode livrá-los de todos os embaraços. Pretende dar um golpe numa companhia de seguros: o crime perfeito. É preciso encontrar a vítima. Eventualmente, numa estrada, dá carona a um vagabundo que tem as medidas necessárias para - com o rosto desfeito - passar por ele, dando a Marcelo uma morte civil. Transferida a identidade e cometido o crime, Maria receberá o dinheiro do seguro. Depois do reconhecimento do cadáver e de um enterro que não passa de uma farsa, a mulher - com o dinheiro nas mãos - liquida Marcelo. Está matando uma sombra, já que o marido perdera a identidade social. Agora, Maria poderá levar uma vida livre, ao lado do jovem amante Carlos, com que pensa ter descoberto o caminho da realização. Carlos (Carlo Mossy) procura uma terceira vítima para continuar a mecânica do golpe infalível. O cadáver para a morte civil de Maria é encontrado em Regina (Amiris Veronese), uma mulher solitária às portas do suicídio. O jogo de viver morrer prosseguirá, em seu ciclo imprevisível, envolvendo uma personagem misteriosa e maquiavélica, que surge ao redor de todas essas vidas como um anjo do extermínio

Elenco

 Odete Lara como Maria
 Mário Benvenutti como Marcelo
 Carlo Mossy  como Carlos
 Amiris Veronese como Regina
 Sônia Clara como Estela
 Myriam Pérsia
 Fregolente
 Yara Cortes
 Jorge Dória
 Angelito Mello
 Labanca

Ligações externas

Filmes do Brasil de 1972
Filmes de drama do Brasil
Filmes em língua portuguesa
Filmes de drama da década de 1970

Viver de Morrer


RaeLynn, nom de scène de Racheal Lynn Woodward (née le  à Baytown) est une chanteuse américaine.

Carrière
Racheal Lynn Woodward grandit à Baytown et veut avoir une carrière musicale à 15 ans.

En 2012, RaeLynn auditionne pour la deuxième saison de The Voice après avoir été encouragée par un concurrent de l'équipe Adam qui a écrit des chansons avec elle. Adam Levine et Blake Shelton la veulent dans leurs équipes, mais elle choisit finalement Blake. Elle est éliminée en quarts de finale.

En 2012, elle signe chez Republic Nashville. Elle écrit des chansons avec Natalie Hemby, Jon Randall, John Wiggins et les autres concurrents de Voice Nicolle Galyon et Hailey Steele.

Elle interprète une chanson co-écrite avec Miranda Lambert intitulée Lie et revient avec les autres finalistes Chris Mann et Juliet Simms pour se produire lors de l'émission des résultats des demi-finales de la troisième saison de The Voice, interprétant son nouveau single, Boyfriend. Le single se vend à  exemplaires lors de sa première semaine.

Elle a interprété des chœurs pour le single de 2013 de Blake Shelton, Boys 'Round Here. La chanson figure également sur l'album de Shelton, Based on a True Story…. Elle signe avec le label de Dr. Luke, Prescription Songs, en .

Le premier single de RaeLynn pour les radios country, God Made Girls, sort le . Le , elle interprète son single dans la saison 7 de The Voice. Il entre dans le Top 10 du Hot Country Songs. Le , RaeLynn sort un EP chez Valory Music Co. intitulé Me, qui est septième du  Top Country Albums chart, avec  exemplaires vendus la première semaine. For a Boy sort le  en tant que deuxième single de RaeLynn pour les radios country. Il a eu moins de succès que son prédécesseur et un an plus tard, en , RaeLynn se sépare de Valory Music Co.

Le , RaeLynn signe un nouveau contrat d'enregistrement avec Warner Records Nashville. Love Triangle sort le  comme son premier single pour le label. Il sert de premier extrait à son premier album, WildHorse, sorti le . Il est numéro un du Billboard Country Albums Chart, RaeLynn est la première artiste country féminine à le faire depuis Hero de Maren Morris.

Le , elle sort le single Bra Off et annonce avoir signé avec Round Here Records, le label de Florida Georgia Line. Keep Up suit en  et est diffusé par les radios country comme son premier single sous le label en .

Vie privée
En , RaeLynn se fiance au conseiller financier Joshua Davis. Ils se marient le . Un an après leur mariage, RaeLynn révèle que Davis s'est enrôlé dans l'armée. En , le couple annonce qu'il attend son premier enfant, une fille. Elle donne naissance le  à sa fille Daisy Rae.

Elle a le diabète de type 1.

Discographie
Albums
 2017 : WildHorse
 2021 : Baytown

EPs
 2015 : Me
 2020 : Baytown

Singles
 2012 : Boyfriend
 2014 : God Made Girls
 2015 : For a Boy
 2016 : Love Triangle
 2017 : Lonely Call
 2018 : Queens Don't
 2018 : Tailgate
 2020 : Keep Up
 2021 : Small Town Prayer

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Naissance en mai 1994
Naissance à Baytown
Chanteuse américaine du XXIe siècle
Chanteuse américaine de country
Participant à The Voice (États-Unis)
Nom de scène

RaeLynn


Swahilispurv () er en fugleart, der lever i sydlige Kenya og Tanzania.

Kilder
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Fugle fra Østafrika
Spurve

Swahilispurv


Ficus racemosa, පොකුරු අත්තික්කා, රතු ගංගා අත්තික්කා යනු මොරේසි පවුලේ ශාක විශේෂයකි. එහි නිජබිම ඕස්ට්රේලියාව සහ නිවර්තන ආසියාව වේ. එය විශාල, ඉතා රළු කොළ සහිත වේගයෙන් වර්ධනය වන ශාකයකි, සාමාන්‍යයෙන් විශාල පඳුරක ප්‍රමාණයට ළඟා වේ, නමුත් පැරණි නිදර්ශක තරමක් විශාල හා ගොරෝසු ලෙස වර්ධනය විය හැකිය. එහි අත්තික්කා ගස් කඳ මත හෝ ආසන්නව වැඩීම අසාමාන්‍ය දෙයක් වන අතර එය වට්ටක්කා ලෙස හැඳින්වේ.

පලතුරු සාමාන්‍යයෙන් එළවළු ලෙස අනුභව කරනු ලබන්නේ බීජ ඉවත දැමූ පසු කලවම් සහ ව්‍යංජන බවට පත් කිරීමෙන් පසුවය. පලතුරු සාමාන්‍ය ඉන්දියානු මැක්කාගේ ප්‍රියතම ප්‍රධාන ආහාරය වේ. එය උතුරු ඕස්ට්‍රේලියාවේ වෙළඳනාම දෙකකින් යුත් කාක සමනලයාගේ (යුප්ලෝයා සිල්වෙස්ටර්) දළඹුවන් සඳහා ආහාර ශාකයක් ලෙස සේවය කරයි.

අට්ටික්කා


ජනවාර්ගිකත්වය පිළිබඳව අධ්‍යයනය කිරීම ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය නමින් හඳුන්වයි. මානව විද්‍යාව, ඉතිහාසය, ඉංග්‍රීසි, ආසියානු අධ්‍යයනයන් සහ ප්‍රාචීන විද්‍යාවන් වැනි සම්ප්‍රදායික විෂයන්හි ඇති ඉහළ වියදම් නිසා 20 වැනි සියවසේ දෙවෙනි අර්ධයේ දී ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය බිහිවිණි. මෙම අධ්‍යයනයේ දි සුළු ජාතීන්ගේ සංස්කෘතිය පිළිබඳව ඔවුන්ගේම ව්‍යවහාරයෙන්, ඔවුන්ගේම  භාෂවෙන්, ඔවුන්ගේ වටිනාකම් පිළිගෙන අධ්‍යයනය කරයි.

ඉතිහාසය

ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය, 1960 සහ 1970 මුල්භාගයේ දී එක්සත් ජනපදයේ සිවිල් අයිතිවාසිකම් ව්‍යාපාරය මඟින් ඇති කරන ලදි. එයට හේතුව වුයේ එවකට අප්‍රිකානු ඇමරිකානුවන් තුළ, ආසියානු ඇමරිකානුවන් තුළ, ස්පාඤ්ඤ ඇමරිකානුවන් තුළ සහ ඇමරිකානු ඉන්දියානුවන් තුළ ස්වයං සම්ප්‍රජානනයක්  වර්ධනය වීමයි.  අප්‍රිකාණු ඇමරිකානු අධ්‍යයනය, ආසියානු  ඇමරිකානු අධ්‍යයනය, ලතින් අධ්‍යයනය, චිකාගෝ අධ්‍යයනය, සහි දේශිය ඇමරිකානු අධ්‍යයනය යන අධ්‍යයනයන් වලට සාපේක්ෂව ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය දෙපාර්තමේන්තු විශ්වවිද්‍යාල තුළ බිහි කරන ලදි. ජනවාර්ගික අධ්‍යයනයේ මුලාරම්භය 1968 දී සිදුවිණි. (එය 3 වැනි ලෝකයේ නිදහස් පෙරමුණෙන් මෙහෙයවන ලද අතර, Afro -  ඇමරිකානු ශිෂ්‍ය සංගමයේත්, මෙක්සිකානු ඇමරිකානු  ශිෂ්‍ය සංගමයේත්, ආසියානු ඇමරිකානු දේශපාලන මිතුරු සන්ධානයේත්, පිලිපීන, ඇමරිකානු ජ්‍යෙෂ්ඨ වෑයම මඟිනුත් සහ (ෆ්‍රැන්සිස්කො ප්‍රාන්ත විශ්වවිද්‍යාලයේ දේශිය ශිෂ්‍ය සංගමයේත් සාමුහික වෑයමකි) ශිෂ්‍ය විරෝධතාවයක් මඟින් පළමු ජනවාර්ගික අධ්‍යයන පාසල බිහිවූ අතර, ජනාධිපති එස්. අයි. හයකාවා මහතා විසින් එහි පීඨාධිපති වශයෙන් ආචාර්ය  ජේම්ස් හිරා බායාෂී (James Hirabayashi)  මහතා පත් කරන ලදි. විරෝධතා වැඩි වනවාත් සමඟම ජාතිභේදයකින් තොරව එයට ළමුන් ඇතුලත් කරන ලදි. ජනවාර්ගිකත්වයේ ජාතික හා අන්තර්ජාතික මාන ගැන, උගතුන්ට අන්තර් ක්ෂේත්‍ර අධ්‍යයනයේ යෙදවීමට ජනවාර්ගික අධ්‍යයන සංගමය පිහිටුවන ලදි.

බර්ක්ලි(Berkley) විසින් පිළිගත් ජනවාර්ගික අධ්‍යයන දෙපාර්ත‍මේන්තුව සඳහා හිට්ච් (Hitch) ජනාධිපතිතුමා 1969 දී අවසර දෙන ලදි.

මුදලට නැඹුරුවීම නිසා ඇමරිකානු ඉතිහාසයේ ආසියානු ඇමරිකානුවන්ගේ,  කළු ලතින් ජාතිකයන්ගේ සහ දේශිය ඇමරිකානුවන්ගේ ක්‍රියාවන් අවතක්සේරු කළ අතර එය පිළිබඳ විචාරය කිරීමට ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය බිහි විය. ස්ත්‍රී පුරුෂ භාවය, පංති සහ ලිංගිකත්වය මුලික කොට ගෙන බොහෝ විට ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය සිදු කරයි.
වර්තමානයේ දී ඇමරිකාවේ අප්‍රිකා‍නු ඇමරිකානු, ආසියානු ඇමරිකානු, ලතින් අධ්‍යයන දෙපාර්තමේන්තු සියගණන් ඇති අතර, දේශිය ඇමරිකානු අධ්‍යයන දෙපාර්තමේන්තු 50 ක් ද,  ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය වැඩ සටහන් සුළු වශයෙන් ද, ආරම්භ කොට ඇත. මෙම අධ්‍යයනය කරන ආකාරය ස්ථානය අනුව වෙනස් වන අතර උදාහරණයක් වශයෙන්  UC බර්ක්ලි හි පිහිටි ජනාවාර්ගික  අධ්‍යයන දෙපාර්තමේන්තුව උප කොටස් වලට වෙන් කර ඇති අතර, UC සැන් ඩියොගෝ දෙපාර්තමේන්තුව එසේ කර නොමැත.
පෙර ජනවාර්ගික අධ්‍යයනට අදාල ශිෂ්‍යත්ව, ඉතිහාස සහ ජාතිවාද කණ්ඩායම් වල අනන්‍යතාවයන් මත රඳා පැවති අතර, ජාතිවාදයෙන් ඔබ්බට ගිය අධ්‍යයනයක් සිදු කිරීමට තරම් වර්තමානයේ එය පුළුල් වී ඇත.  සමාජ විද්‍යාවේ, ඉතිහාසයේ , සාහිත්‍යයේ සහ  සිනමාවේ එන නොයෙකුත් න්‍යායන් සහ ක්‍රම උපායන් මත ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය රාමු වී පැවතුණි. වර්තමානයේ ඒ සඳහා ජාතික මෙන්ම අන්තර්ජාතික සම්බන්ධතාවයන් වෙනස් දෘෂ්ඨිකෝණ වලින් නිරීක්ෂණය කොට උගතුන් විසින් අධ්‍යයනය කරනු ලබයි. වර්තමානයේ දී ජාතිය ගොඩනැගීම ගැන සහ සමාජ පැහැයන් ගැන සාම්ප්‍රදායික ශ්‍රාස්ත්‍රීය අධ්‍යයනයට 'සුදු ගතිය' ගැන අධ්‍යයනය එකතු කර ඇත. මෙම සුදු ගතිය  ජනවාර්ගික අධ්‍යයනයේ එක් අංගයක් ලෙස ඇතුලත් නොකරයි. අනෙකුත් ජාතිවාදීන් සමඟ සම්බන්ධකම් පවත්වමින් දේශපාලනික සහ නෛතික අංශ කෙසේ ගොඩනැගුවේද යන්න ගැන සුදු ගතිය ගැන අධ්‍යයනයේදී සිදුකෙරේ. උගතුන්  පවසන පරිදි වර්ගවාදය කේන්ද්‍රිය විෂයකි. ඒ සඳහා  ජාතිය ගොඩනැගීමට මුලික වු සමාජ, දේශපාලනික හා ආර්ථික  තත්ත්වයන් ගැන අවධානය යොමු කළ යුතුයි. අද වනවිට ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය ඉතා පහසු විෂයක් බවට පත්ව ඇත. මක් නිසාද උගතුන් ජාතිය සහ ජනවාර්ගිකත්වය ගැන අධ්‍යයනය, මානව විද්‍යාව සහ සමාජ විද්‍යාව  පිළිබඳව තොරතුරු එකතු කරගෙන ඇති බැවිනි. ජනවාර්ගික අධ්‍යයනය, විවිධ කණ්ඩායම් ගැන අධ්‍යයනය ලෙස පොදුව අර්ථකතනය කළ හැකිය.

සටහන්

{|

|-

|Ethnic_studies
|-

ජනවාර්ගික අධ්‍යයනයන්


Birgitte Karlsen Hagen (født d. 19. april 1994 i Bergen, Norge) er en norsk håndboldspiller, der spiller for Silkeborg-Voel KFUM i Danmark. Hun har tidligere optrådt for Tertnes IL og Fana IL i hjemlandet.

Hun har op til flere U-landsholdskampe på cv'et.

Referencer
 Profil hos DHDb

Håndboldspillere fra Silkeborg-Voel KFUM
Håndboldspillere fra Norge

Birgitte Karlsen Hagen


O Campeonato Catarinense de Futsal de 2022 foi a 63ª edição da principal competição da modalidade no estado, sua organização foi de competência da Federação Catarinense de Futebol de Salão. O campeão teve vaga garantida na Taça Brasil de Futsal.

O título dessa temporada ficou com o clube do norte do estado que venceu fora de casa no primeiro jogo pelo placar de 1 a 0 e na partida de volta jogando em casa, venceu novamente por 2 a 1, se consagrando campeão e batendo o recorde de maior campeão estadual com 11 títulos.

Regulamento

Os dez clubes jogaram entre si em turno e returno, classificando as oito melhores equipes para a segunda fase. Nessa fase o 1º colocado enfrentou o 8º, o 2º encarou o 7º, o 3º colocado pegou o 6º e o 4º colocado enfrentou o 5º classificado.

A partir da fase final as equipes classificadas se enfrentaram no sistema de confronto eliminatório, em jogos de ida e volta, com o mando de campo da segunda partida para a equipe melhor classificada.

Critérios de Desempate
 confronto direto;
 maior número de vitórias;
 maior saldo de gols;
 maior número de gols marcados;
 menor número de gols sofridos;
 menor número de cartões vermelhos;
 menor número de cartões amarelos;
 sorteio.

Primeira fase

Fase final
Em itálico, as equipes que disputarão a primeira partida como mandante. Em negrito, as equipes classificadas.

Premiação

Ligações externas
Site FCFS
Tabela de jogos
Artilharia

Campeonato Catarinense de Futsal


Potaro je rijeka u Gvajani. Pritoka je rijeke Essequibo.

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Rijeke u Gvajani
Pritoke Essequiba

Potaro


French Open-mesterskabet i mixed double 2016 var den 104. turnering om French Open-mesterskabet i mixed double. Turneringen var en del af French Open 2016 og blev spillet i Stade Roland Garros i Paris, Frankrig i perioden 26. maj - 2. juni 2016 med deltagelse af 32 par.

Mesterskabet blev vundet af Martina Hingis og Leander Paes, som i finalen besejrede Sania Mirza og Ivan Dodig med 4−6, 6−4, [10−8]. Hingis og Paes opnåede dermed (både hver for sig og som par) en karriere-grand slam i mixed double, idet begge tidligere havde vundet mixed double-titlerne i Australian Open, Wimbledon og US Open. For Martina Hingis var sejren den 22. grand slam-titel i karrieren, heraf den femte i mixed double. Leander Paes opnåede sin 10. grand slam-titel i mixed double, og den 18. grand slam-titel i alt, og den 42-årige inder blev den blot tredje spiller i den åbne æra, der opnåede en karriere-grand slam i både herredouble og mixed double. De to første var Todd Woodbridge og Mark Woodforde.

Bethanie Mattek-Sands og Mike Bryan var forsvarende mestre, men ingen af dem stillede op i dette års turnering.

Pengepræmier og ranglistepoint

Den samlede præmiesum til spillerne i mixed double androg € 431.000 (ekskl. per diem), hvilket var en stigning på knap 4 % i forhold til året før.

Turnering

Deltagere

Turneringen har deltagelse af 32 par, der er fordelt på:
 26 direkte kvalificerede par.
 6 par, der har modtaget et wildcard.

Seedede spillere

Otte par blev seedet.

Wildcards

Seks par modtog et wildcard til turneringen.

Resultater

Se også
 French Open-mesterskabet i herresingle 2016
 French Open-mesterskabet i damesingle 2016
 French Open-mesterskabet i herredouble 2016
 French Open-mesterskabet i damedouble 2016

Eksterne henvisninger

 French Open

Noter

French Open 2016
French Open-mesterskabet i mixed double


Marcel Bouteron (* 3. August 1877 in Le Mans; † 9. Juli 1962 in Vence) war ein französischer Bibliothekar, Romanist und Literaturwissenschaftler.

Leben und Werk

Der Bibliothekar
Bouteron studierte zuerst Jura (mit Licence 1900), dann an der École nationale des chartes, wo er 1905 abschloss mit der Arbeit Arnoul, evêque de Lisieux 1141–1184. Etudes sur les manuscrits de ses lettres, poésies et sermons et sur quelques points de sa biographie (Mâcon 1905). Er trat in die Bibliothek des Institut de France ein (damaliger Leiter war der Historiker Alfred Rébelliau) und blieb dort 36 Jahre. 1934 wurde er (als Nachfolger von Henri Dehérain) ihr Leiter bis 1941 (Nachfolger: Jean Tremblot de la Croix).

1941 wurde Bouteron (als Nachfolger des Historikers Charles Schmidt) Generalinspektor der französischen Bibliotheken und Archive. Von 1944 bis 1946 war er Leiter der gesamten französischen Bibliotheken (Nachfolger: Julien Cain). Daneben war er von 1913 bis 1952 (als Nachfolger von Georges Vicaire) verantwortlich für die literarhistorisch bedeutende Sammlung Charles de Spoelberch de Lovenjoul (Nachfolger: Jean Pommier).

Der Balzacspezialist
Auf Initiative von Louis Conrad (vom Verlagshaus Editions Conard) erarbeitete Bouteron (zusammen mit seinem jüngeren Kollegen Henri Longnon) die gewaltige Gesamtausgabe (Oeuvres complètes) der Werke von Honoré de Balzac, die von 1912 bis 1940 in 40 Bänden erschien (Illustrierung durch Charles Huard). Die darin enthaltene Comédie humaine von Balzac gab er auch in 11 Bänden in der "Bibliothèque de la Pléiade" heraus (Paris 1935–1937, 1952–1964; Bd. 11, 1964 mit Roger Pierrot). Ferner publizierte er von 1923 bis 1928 acht Bände Cahiers Balzaciens (Nachdruck Genf 2002), von 1925 bis 1927 zwei Bände Balzaciana und annotierte (mit Henri Evans) die fünfbändige Ausgabe L'Oeuvre de Balzac von Albert Béguin (Paris 1949–1950; 16 Bde., 1950–1953).

Bouteron war ab 1940 Mitglied der Académie des sciences morales et politiques.

Bouteron war der führende Balzacforscher seiner Zeit. Man hat von ihm sagen können: Er weiß mehr über Balzac als Balzac selbst (Paul Valéry) und: Ohne ihn gäbe es gar keinen Balzac (vgl. Madeleine Ambrière 2008).

Weitere Werke (Auswahl)
(mit Robert Burnand und Pierre Caron [1875–1952]), Répertoire méthodique de l'histoire moderne et contemporaine de la France, 2 Bde., Paris 1911–1913
Le Culte de Balzac, Abbeville 1924
Muses romantiques, Paris 1926, 1934
Danse et musique romantiques, Paris 1927
(mit Jean Tremblot de la Croix) Catalogue général des manuscrits des bibliothèques publiques de France, Paris 1928
La véritable image de Mme Hanska, Paris 1929
Pologne romantique, Paris 1937
(Hrsg. mit Jean Pommier) Balzac, Louis Lambert, Paris 1954

Literatur
Dictionnaire national des contemporains, hrsg. von Nath Imbert, Bd. 3, Paris 1939 (mit Bild)
Marcel Bouteron, Études balzaciennes [Hommage à Marcel Bouteron, von Jean Pommier], Paris 1954
Jean Longnon, [Nachruf] in: Bulletin de l'Ecole des chartes 120, 1962, S. 320–322
Julien Cain, Nachruf in: Bulletin des bibliothèques de France 1962, S. 439–443
Pierre Lelièvre, Souvenir de Marcel Bouteron, in: Bulletin des bibliothèques de France 1962, S. 445–447
Louis Martin-Chauffier, Notice sur la vie et les travaux de Marcel Bouteron, Paris 1966 (Institut de France. Académie des sciences morales et politiques)
Béatrice und Michel Wattel, Qui était qui. XXe siècle, Levallois-Perret 2005
Martine Poulain, Livres pillés, lectures surveillées, Paris 2008
Madeleine Ambrière: Les 50 ans de "L'année balzacienne", in: L'Année balzacienne 12, 2011, S. 5–8

Weblinks

 http://bbf.enssib.fr/consulter/bbf-1962-09-0439-001
 Liste des oeuvres de la donation Madeleine et Francis Ambrière (franz., Archivlink)
 http://www.cairn.info/revue-l-annee-balzacienne-2011-1-page-5.htm

Romanist
Bibliothekar (Frankreich)
Mitglied der Académie des sciences morales et politiques
Träger des Ordre des Arts et des Lettres (Komtur)
Franzose
Geboren 1877
Gestorben 1962
Mann

Marcel Bouteron


කුම්බකර්ණ යනු රාවණ රජු ගේ සොහොයුරෙකි. යුද්ධයට දක්ෂ මොහු ව මායා බලය මගින් නිදි ගන්වා රාම කුමරු සටනට පැමිණ ඇත .

කුම්භකර්ණ


La ligne 14 () est un projet de ligne du métro de Valence. Elle sera exploitée par FGV et desservira les villes de Valence, Xirivella, Alaquàs et Aldaia.

Historique
La première évocation d'une ligne reliant Alaquàs et Aldaia au réseau du métro de Valence est émise en  avec le projet du métro de l'Horta Sud, qui devait connecter entre elles une quinzaine de communes. Xirivella, elle, devait voir passer le tramway périphérique (). Ces projets sont abandonnés en raison des conséquences de la crise économique mondiale de 2008 sur les finances des autorités de la Communauté valencienne.

En , lors de la présentation du plan de déplacements urbains de la métropole de Valence, le gouvernement régional annonce la création future de la ligne 14, avec pour objectif de l'ouvrir en . Cette nouvelle infrastructure est conditionnée au doublement du tunnel entre les stations Colón et Xàtiva, arrivé à saturation.

Caractéristiques

Ligne
La ligne reliera Marítim à Barri del Crist. Elle suivra le tracé de la ligne 5 jusqu'à Nou d'Octubre. À ce niveau, elle bifurquera pour desservir Xirivella avec trois stations, Alaquàs avec deux stations et Aldaia avec deux stations, dont le terminus.

Stations et correspondances
La ligne 14 sera en correspondance avec les lignes 3, 5, 6, 7, 9 et 10.

Exploitation
La ligne sera exploitée par les Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV), sous la marque Metrovalència.

Matériel roulant

Horaires et tarification

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Valence
 Liste des stations du métro de Valence
 Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV)

Liens externes
 .

Valence, 14
14

Ligne 14 du métro de Valence


Die Ledi war ein Schweizer Volumenmass, gehörte zu den Getreidemassen und wurde nur für Obst genommen.

Obst fiel unter die «rauen Früchte». Diese wurden gehäuft und nicht gestrichen, wie die «glatten Waren» (Getreide), verkauft.
 1 Ledi = 4 grosse Viertel = 8 Kornviertel/Malter
Das Mass Ledi war nur über den Mütt zu ermitteln. Dieser war gestrichen 3836 Pariser Kubikzoll oder 76,1 Liter gross und 1 Malter rechnete man mit 4 Mütt gleich 16 Kornviertel, also etwa 305 Liter.

Siehe auch
 Lädi, ehemaliges Getreidemass im Schweizer Kanton Graubünden

Literatur
 Johann Adam Pupikofer: Historisch, geographisch, statistisches Gemälde der Schweiz, Der Kanton Thurgau historisch, geographisch, statistisch geschildert. Heft 17, Huber und Compagnie, St. Gallen/Bern 1837, S. 114.
 Johann Georg Krünitz, Friedrich-Jakob Floerke, Heinrich Gustav Floerke, Johann Wilhelm David Korth, Ludwig Kossarski, Carl Otto Hoffmann: Ökonomische Enzyklopädie oder allgemeines System der Staats-, Stadt-, Haus und Landwirtschaft in alphabetischer Ordnung. Band 151, Joachim Pauli Buchhandlung, Berlin 1829, S. 216.
 Jürgen Elert Kruse: Allgemeiner und besonders Hamburgischer Kontorist,  welcher von den Währungen, Münzen, Gewichten, Maßen, Wechsel-Arten und Gebräuchen der vornehmsten in und außer Europa gelegenen Städte und Länder. Verlag der Erben des Verfassers, Hamburg 1808, S. 482.

Altes Maß oder Gewicht (Schweiz)
Volumeneinheit
Getreidemaß (Schweiz)
Hohlmaß (Früchte)
Lebensmittelmaß (Schweiz)

Ledi


Henrik Risom (* 24. Juli 1968 in Vildbjerg) ist ein ehemaliger dänischer Fußballspieler und heutiger Spielervermittler.

Biografie
Henrik Risom beendete seine Profi-Karriere 2002, die im Vejle BK begann. Danach  spielte er für Lyngby BK, Dynamo Dresden, Odense BK, Silkeborg IF, Vejle BK, Stoke City und Aarhus GF. Risom wurde bekannt als ein offensiver Rechtsverteidiger mit guten Dribbling- und Passfähigkeiten. Er absolvierte als Profi 434 Spiele und erzielte dabei 43 Tore. Für die dänische Nationalmannschaft spielte er insgesamt neunmal, blieb aber ohne Torerfolg.

Nach dem Ende seiner aktiven Laufbahn wurde Risom Spielervermittler und betreibt aktuell die Agentur Boutique Transfer and Management.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Dänemark)
Fußballspieler (Lyngby BK)
Fußballspieler (Dynamo Dresden)
Fußballspieler (Odense BK)
Fußballspieler (Silkeborg IF)
Fußballspieler (Vejle BK)
Fußballspieler (Stoke City)
Fußballspieler (Aarhus GF)
Spielervermittler
Geboren 1968
Däne
Mann

Henrik Risom


Türkisch für Anfänger (dansk: Tyrkisk for begyndere) er en tysk biografilm fra 2012. Filmen er baseret på tv-serien af samme navn.

I filmen møder publikum den etnisk tyske Doris Schneider (Anna Stieblich) og datteren Lena (Josefine Preuß), der tager til et ferieresort. Tæt på destinationen styrter deres fly imidlertid ned over vand. Doris bliver reddet sammen med den tysk-tyrkiske Metin Öztürk (Adnan Maral) og kommer til resortet. Lena driver derimod i land på en tilsyneladende ødet ø sammen med græsk-tyske Costa Papavassilou (Arnel Taci) og Metins to børn, Cem (Elyas M'Barek) og Yağmur (Pegah Ferydoni). I løbet af filmen lærer figurerne hinanden at kende.

Eksterne henvisninger

Tyske film fra 2012

Türkisch für Anfänger (film)


روابط إضافية

 Eschauer Recent Match Results
 Eschauer World Ranking History
 Austrian Men Recent Match Results

أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من النمسا السفلى
لاعبو كرة مضرب نمساويون
مواليد 1974

فيرنر إيشاوير


الجمعية الطبية الإسلامية - مصر جمعية طبية خيرية غير ربحية أسسها د.أحمد الملط سنة 1977م في مصر، لها 22 مستشفى ومستوصفاً في مصر.

المستشفى الخيري المركزي

وقامت الجمعية ببناء الصرح الطبي الكبير المستشفى الخيري المركزي في أرض الجولف في مدينة نصر بجوار أبراج سيتي ستارز، وبها جراحات دقيقة مثل:
 جراحات القلب المفتوح
 نقل الكلى
 جراحات الأورام
 جراحات الأطفال
 قسم متكامل للحروق

وضع اللبنة الأولى للمستشفى د. أحمد الملط والشيخ محمد الغزالي عام 1993، ويقول مدير المستشفى د. أحمد عمر: .

وقد تم البناء عام 2006 وتم تجيهزها بأجهزة أشعة بمبلغ مليوني دولار، وبدأ العمل بها بشكل جزئي في 2007 حتى اكتملت إمكانيات المستشفى وراحت تعمل بكل طاقتها في العام 2009، وبعد نزاع الحكومة المصرية مع المستشفى على التراخيص، وصدور عدة أحكام قضائية لصالح المستشفى، قامت الحكومة بهدم المستشفى المكونة من 7 طوابق على مساحة 2000 فدان والبالغ تكلفتها 40 مليون جنيه في 6 ديسمبر 2009، من جانبه أكد د. أحمد صديق، المدير التنفيذي للمستشفى، أن . وفي 17 ديسمبر 2009 أصدرت محكمة القضاء الإداري حكما بوقف تنفيذ قرار محافظ القاهرة بإزالة مبنى المستشفى الخيري المركزي بمدينة نصر، وإلزام الجهة الإدارية بالمصروفات.

مراجع

الإخوان المسلمون
تأسيسات سنة 1977 في مصر
جمعيات خيرية إسلامية
منظمات خيرية مقرها في مصر
نواد وجمعيات في مصر

الجمعية الطبية الإسلامية


Hud es, según el Corán, un profeta árabe enviado por Dios a los aditas, tribu que vivía cerca de la Meca. Eran éstos muy orgullosos y estaban poseídos de gran fuerza, pues reunían cincuenta mil guerreros. Hud les dijo: "Pueblo mío: dirígete a Dios y adórale ¿Por qué no le temes?" Pero los aditas contestaron: "¿Hay alguien más poderoso que nosotros, ni fuerza que pueda castigarnos?" Hud continuó amonestando a los aditas y mandándoles que temieran a Dios, en cuya predicación pasó inútilmente cincuenta años, al cabo de los cuales el Señor les envió una gran sequía, pereciendo casi todo el ganado.

Ellos, en vez de escuchar a su profeta, prefirieron enviar víctimas para ser sacrificadas en el altar, idolátrico entonces, de la Meca. De tres emisarios enviados con las ofrendas, dos acabaron por comprender la verdad y convertirse, pero el tercero, llamado Cail, al hacer el sacrificio, vio aparecer tres nubes; una roja, otra negra y otra blanca. Entonces una voz preguntó: "¿Cuál de estas nubes quieres que se encamine hacia tu pueblo?" Cail, señalando a la negra, dijo: "Quiero que sea ésta!. Los aditas creyeron que venía agua y se alegraron, pero Hud se entristeció. En efecto, no fue sino viento, que levantó del suelo a todos los animales y les dejó caer hechos pedazos. No por eso se humillaron los aditas y entonces vino un segundo viento más recio, que los levantó y dejó caer a todos, no salvándose sino Hud.

Según algunos intérpretes del Corán, es el mismo profeta, como patriarca epónimo, de cuyo nombre viene el de los Beni Hud, reyes de Zaragoza, del Oriente de España y de Andalucía, de los que el más famoso es Al-motaguakil Ben Hud, contemporáneo de san Fernando.

Referencias

Islam
Profetas

Hud (profeta)


Neukirchen er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Oldenburg-Land under Kreis Østholsten. Kreis Østholsten ligger i den østlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Neukirchen er beliggende i landskabet Wagrien ud til Østersøen, som den mod øst har en 5,6 km lang strand til. I kommunen ligger landsbyerne og bebyggelserne Bürau, Georgshof, Godderstorf, Klingstein, Kraksdorf, Löhrstorf, Michaelsdorf, Meeschendorf, Meeschendorfer Weide, Ölendorf, Ostermade, Sahna, Satjewitz, Seekamp, Sütel og Wulfshof.

Eksterne kilder/henvisninger

 Byens side   på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Østholsten

Neukirchen (Østholsten)


Primorsko-goranska regionalna nogometna liga, također i kao Regionalna liga – Primorska skupina, Primorsko-goranska liga NS Rijeka, je bila liga 4. stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1985./86.
Sudjelovalo je 16 klubova, a prvak je bio "Halubjan" iz Viškova.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Hrvatska nogometna liga – Zapad 1985./86.

Vanjske poveznice

Izvori

 Vladimir Jugo i dr.: Nogometni klub Halubjan, Viškovo : srebrni jubilej, Viškovo, 1996., , str. 86-88
 Juraj Katalinić: Nogometni klub "Ogulin" : 1932. – 2012. : 80 godina, Ogulin, 2012., , str. 56

1985-86 Primorsko-goranska
Primorsko-goranska
1985-86 Primorsko-Goranska

Primorsko-goranska regionalna nogometna liga 1985./86.