National parks of Canada are protected natural spaces throughout the country that represent distinct geographical regions of the nation. Under the administration of Parks Canada, a government branch, national parks allow for public enjoyment without compromising the area for future generations, including the management of Canadian wildlife and habitat within the ecosystems of the park. Within Parks Canada's administration is a wide range of protected areas, encompassing National Historic Sites, National Marine Conservation Areas (NMCA), and national park reserves.

Canada's first national park, located in Banff, was established in 1885. Tourism and commercialization dominated early park development, followed closely by resource extraction. Commodifying the parks for the profit of Canada's national economy as well as conserving the natural areas for public and future use became an integrated method of park creation. The process of establishing national parks has included the often forced displacement of indigenous and non-indigenous residents of areas within the proposed park boundaries. The conflicts between the creation of parks and the residents of the area have been negotiated through co-management practices, as Parks Canada acknowledged the importance of community involvement in order to sustain a healthy ecosystem.

A transition towards developing parks as a place of preservation began with the National Parks Act of 1930. This event marked a shift in park management practices. Revised in 1979 under the National Parks Policy, the Act placed greater emphasis on preserving the natural areas in an unimpaired state through ecological integrity and restoration, moving away from development based heavily on profit. Acting as national symbols, Canada's national parks exist in every province and territory representing a variety of landscapes that mark Canada's natural heritage.

Timeline

1885 – Banff National Park established as Canada's first National Park.  Originally this park was called Banff Hot Springs Reserve and later the Rocky Mountains National Park.
1908–1912 – Four national parks established in Alberta and Saskatchewan with a mission akin to national wildlife refuges. All would be abolished by 1947 once their goals were achieved.
1911 – Dominion Parks Branch created, the world's first national park service. Resided in the Department of the Interior. Now known as Parks Canada, the governing body of Canada's national parks.
1930 – Canada's parliament passes the first National Parks Act, regulating protection of the parks.
1930 – Transfer of resources agreement signed.
1964 – First National Parks Policy.
1970s – National Parks System Plan devised with an aim to protect a representative sample of each of Canada's 39 natural spaces.
1979 – National Parks policy is revised to make preserving ecological integrity the priority in Canadian Parks, ending the so-called dual-mandate with recreational uses.
1984 – First national park established through a land claim agreement.
1988 – National Parks Act amended formalizing the principle of ecological integrity in the park system.
1989 – The Endangered Spaces campaign is launched by the Canadian Parks and Wilderness Society and World Wildlife Canada to encourage the completion of the national parks system. The goal of the campaign is to have parks and protected areas that represent each of the country's natural regions.
2011 – To mark the 100th anniversary of the creation of the national parks system, Parks Canada, Primitive Entertainment and Discovery World HD commissioned the National Parks Project to create a series of documentary films about various parks in the system.
2017 – Free national parks in 2017: In celebration of Canada's 150th birthday on 1 July 2017, Parks Canada offered free admission to national parks and national historic sites for the entire year.

Creation and development

On July 20, 1871, the Crown Colony of British Columbia committed to Confederation with Canada. Under the union's terms, Canada was to begin construction of a transcontinental railway to connect the Pacific Coast to the eastern provinces. As the Canadian Pacific Railway surveyors began to study the land in 1875, the location of the country's natural resources sprouted further interest. Evidence of minerals quickly introduced the construction of mines and resource exploitation in Canada's previously untouched wilderness. Exploration led to the discovery of hot springs near Banff, Alberta, and in November 1885, the Canadian Government made the springs public property, removing them from the possibility of private ownership and exploitation. This event brought about the beginning of Canada's movement towards preserving land and setting it aside for public usage as national parks. By the late 1880s, Thomas White, Canada's Minister of the Interior, responsible for federal land management, Indian affairs, and natural resources extraction, began establishing a legislative motion towards establishing Canada's first national park in Banff.

May 1911 marked one of the most significant events in the administration and development of national parks in Canada as the Dominion Forest Reserves and Parks Act received royal assent. This law saw the creation of the first administrative body, the Dominion Parks Branch, now known as Parks Canada, to administer national parks in Canada. With the Branch in place, the parks system expanded from Banff eastward, combining both use and protection as the foundation to national park management.

The major motives behind the creation of national parks in Canada were profit and preservation. Inspired by the establishment and success of Yellowstone National Park in the United States, Canada blended the conflicting ideas of preservation and commercialism in order to satisfy its natural resource needs, conservationist views of modern management, a growing public interest in the outdoors and the new popularity of getting back to nature. This growing interest to escape the hustle and bustle of the city brought about ideas of conserving Canada's unspoiled wildernesses by creating public parks. As a country dependent on natural resources, Canada's national parks represent an example of a compromise between the demand for profit from the land's resources and tourism, with the need for preservation and sustainable development.

While conservationist ideas and a common Canadian movement towards getting back to nature were evident in the early development of national parks in Canada, a greater role was played by chambers of commerce, local governments, promoters of tourism and recreational groups who advocated profit-driven commercial development, while incorporating wildlife preservation when possible. Canada's national parks allowed the public an avenue into nature, while also integrating ideas of preserving Canada's scenic landscape and wildlife populations in an era of development and major resource extraction.

Tourism and commercialization

The integration of public visitation for national parks in Canada heavily contributed to the beginnings of public constituencies for certain parks. The parks who mobilized with a public constituency tended to prosper at a faster rate.  As a tactic to increase the number of people travelling to and through national parks, members of each constituency surrounding national parks began to advocate the construction of well-built roads, including the development of the Trans-Canada Highway. As the main highway travelling through the Canadian Rockies, the Trans-Canada Highway has provided accessible visitation and commerce to the area. The highway is designed to provide a heavy flow of traffic, while also including many accessible pull-offs and picnic areas. With a high frequency of travellers and many destinations to stop, tourism boomed after the Trans-Canada Highway was established. As the highway travels through Banff and the Bow Valley area, it includes scenic views of most of the mountains, and an environment rich in wildlife.

With an increase in tourism to Rocky Mountain Park, growth and prosperity came to the town of Banff. The Banff hot springs were made more accessible after a tunnel was blasted in 1886. Horse-drawn carriages were replaced by buses and taxis, and by the 1960s small cabins had been largely replaced by hotels and motels as the community became geared towards building the national park as a tourist destination. In 1964 the first visitor service centre was established at Lake Louise Station, which included the development of a campground, trailer park, and other attractions. Cave and Basin Springs were forced to rebuild their bathing pools in 1904 and then again in 1912, because of growing public interest in the hot springs. By 1927 campground accommodations at Tunnel Mountain were adapting to include room for trailers as well as tents. Due to increased demand the campground was extended, and by 1969 it was the biggest campground in the national park system. Banff became a year-round recreational centre as the growth of winter sport activities provided added incentive for tourism. The implementation of T-bars and chairlifts on Banff's ski hills helped develop Banff into a ski and winter sports destination.

Conflicts over creation

Resource development
Since the inception of Canada's national parks, business and profit had been a major element to their creation and development. Although tourism was the first source of profit in the national parks, the exploitation of natural resources such as coal, lumber, and other minerals became another major area of revenue. These resources were found in abundance in the Rocky Mountains and were interpreted as being inexhaustible.

Coal was the most plentiful and profitable of all the minerals and therefore its mining in parks was accepted by politicians and Canadian Pacific Railway officials. This was demonstrated by the creation of Bankhead, a coal town on the road to Lake Minnewanka that was established. This coal town was not viewed as a detriment to the overall scenery of Banff National Park, but was instead an added attraction for visitors. In this case, resource exploitation and tourism worked in conjunction with each other to create a more profitable national park. Although tourism and resource development could work together, it was clear from policy making that tourism became secondary to resource exploitation.

The resources that were exploited from the national parks were essential to the CPR's income as it freighted these resources across the country. In 1887, the Rocky Mountains Park Act was established under the Macdonald government and it reflected the importance of resource exploitation for Canada's economy. Under this regulation, national parks were not fully preserved in their natural states as mining, logging and grazing continued to be permitted.

When the Rocky Mountains Park Bill was proposed, it elicited various criticisms at the time, one being the implicit contradiction between the exploitation of resources within this national reservation. However, the overarching nineteenth century ideology that lumbering and mining would contribute to the usefulness of the reserve as opposed to depreciating the park overshadowed the concerns of resource exploitation. The natural resources within the parks were seen as being unlimited and therefore should be used as it was economically beneficial for the nation.

By 1911, as Canadians became aware of the depletion occurring within America's natural resources, a debate focused on the extent of resource exploitation in Canada's national parks erupted. This debate began as early as 1906 at the Forestry Convention in Ottawa as it stimulated a new interest in conservation which spoke to the governmental, academic, and public level. Canada's national parks were no longer places of unlimited natural resources, but were now considered a place where resources needed to be conserved through regulation to ensure future and continued use.

J.B. Harkin, the Parks Commissioner in 1911, advocated the complete eradication of coal and mineral extraction in the parks. However, Harkin's vision did not come to fruition until 1930 when the National Parks Act was established. Under this act, mineral exploration and development were banned and only limited use of timber was permitted within the parks. For Canada to continue its economic success through resource development, the boundaries of Canada's national parks were altered prior to the 1930 Act in order to exclude resource rich land from park areas. The exclusion of resource development in Canada's national parks marked a minor shift towards preservationist attitudes over Canada's parks as recreational use and development was still permitted.

Human conflict

The initial ideal of national parks was one of uninhabited wilderness. Creating this required the displacement of indigenous and non-indigenous residents who lived within intended park boundaries, and restrictions on the way these residents had previously used the land and resources within parks for subsistence.

Jasper National Park, established in 1907, restricted the hunting and other income-generating and culturally valuable activities of the aboriginal groups who had used the region. Jasper is a large park in a southern, frequently visited portion of Canada, and one of many parks geared towards tourism more than preservation. Most parks are designed to have both the appeal of uninhabited wilderness and have amenities and roads to facilitate visitors. Human activity within the park was allowed, but primarily activities that generated revenue, such as snowboarding and lodging for tourists. Some have claimed that the selection of which activities to allow had a non-native bias, as it precluded traditional sources of subsistence such as hunting and trapping.

Parks in less frequently visited, northern parts of Canada were created with more consideration of aboriginal usage. Kluane National Park and Reserve in the Yukon did have initial restrictions on hunting in order to preserve the presence of wildlife in the park, as did Ivvavik National Park in the Northern Yukon. Through grassroots organizations and political lobbying, indigenous residents of these areas were able to have greater influence over the process of park creation. For both Kluane and Ivvavik parks, indigenous organizations protested and testified to Parliamentary Committees, describing how these restrictions infringed on their ability to provide for themselves through traditional fishing, hunting, and trapping. Ivvavik National Park, established in 1984, was the first in Canada to be created through a comprehensive land claim settlement, and set a precedent for collaboration and co-management in future parks. In June 1984, the Inuvialuit Final Agreement was signed, which deviated from past parks by committing to a more extensive inclusion of aboriginal interests and gave the Inuvialuit exclusive rights to hunting and harvesting game within the park. This agreement was an example of and the beginning of co-management, which ensured indigenous voices would be heard and given equal representatives on parks boards.

Non-indigenous groups were also dispossessed from their land during the creation of national parks, such as the Acadians of Kouchibouguac National Park in New Brunswick. This park was created in 1969 and included recognition of the aboriginal groups who had once resided there but no recognition of the Acadians who comprised approximately 85 percent of the over 1,500 people who were displaced to create the park. Many inhabits dispossessed of their land by Parks Canada resisted, and the Acadian residents' resistance of eviction was extensive enough to delay the official opening of the park until 1979. Through protest and civil disobedience, they won greater compensation from the government to address the loss of fishing within the park that had previously been their main source of income. The resistance of the Acadians impacted future park creation, as in 1979 Parks Canada announced that it would no longer use forced relocation in new parks. An advisory committee was created by Parks Canada in 2008 to reflect on the Kouchibouguac process and address outstanding grievances.

Shifting value behind park creation and management

Conservation movements
In the late 19th century, Canadians began to change their view of nature and resources from one in which the wilderness was seen as a land of abundance to one where the land became seen as a limited storehouse and opinions started to focus on conservationist ideas.

Created in 1909, the Commission of Conservation became the Canadian forum for conservation issues, acting as an advisory and consultative body used to answer questions related to conservation and better utilization of Canada's natural and human resources. The Commission focused on a concept that maximized future profits through good management in the present. Rather than preserving through non-use, the commission was concerned with managing resources for long-term gain.

Other conservation-minded organizations, like the Alpine Club, had different ideas that focused on the preservation of natural wilderness and opposed any type of development or construction. This movement was successful as the creation of parks solely for preservation purposes, like the bird sanctuary in Point Pelee, began developing. In order to push their views further, this movement, headed by James B. Harkin and Arthur Oliver Wheeler, was forced to argue that divine scenery was itself a source of profit – tourism – in order to push aside what they saw as a far greater avenue of exploitation: resource extraction. By 1930, even the conservation movements within Canada came to understand that the country's national parks had an entrenched system of profit-based motives.

Ecological integrity
According to Parks Canada, ecological integrity is defined as a state where three elements exist: non-living elements, living elements, and series of ecological functions. By having all three elements, there exists a healthy ecosystem. Ecosystems in national parks have often been damaged due to the exploitation of resources, the expansion of tourism, and external land use practices outside national parks. Through Parks Canada realizing the necessity of managing national parks by human hands to maintain biotic and abiotic components, Parks Canada placed an emphasis on ecological integrity within the national parks that marked a shift from profit to preservation.

The change in values is derived from the establishment of 1930 National Parks Act that limited use of resource for park management, and in 1979, under revised National Parks Policy, the maintenance of ecological integrity was prioritized for the preservation of national parks of Canada. In 1988, the National Parks Act was amended and the regulation of ecological integrity was embodied. However, due to the conflicting interests of profit and preservation, the maintenance of ecological integrity has progressed slowly.

The big movement on maintenance of ecological integrity has happened since 2001. Canada National Parks Act of 2001 reinforced the necessity of maintenance and restorations of ecological integrity by saving natural resources and ecosystem. It sets new principles for park management plans. Wilderness areas in the Banff, Jasper, Yoho and Kootenay National Parks have been officially designate land as wilderness in national parks. The boundaries of all communities in national parks are changed and the developments of commerce in their communities are restricted. Profit no longer became priority and initiative for preservation through ecological integrity increased.

To maintain or restore ecological integrity, ecosystem restorations are implemented in many parks, attempting to bring back damaged ecosystems to their original healthy state and making them sustainable. For example, Grasslands National park brought back Bison bison for a prairie restoration. The bison grazing patterns help to maintain a variety of prairie biodiversity. In Gwaii Haanas National Park, removing Norway rats, which were accidentally brought in the area, is conducted because they eat eggs, some young and even adults' seabird, and reducing the seabird's population. Staffs monitor for the return of rats by trapping and poison baits for recovering native seabird populations.

Co-management
Through parks policies and operation practices, Parks Canada has recognized the importance of working together with indigenous peoples and other communities to manage parks' healthy ecosystem within and around national parks."

In 1984, Ivvavik National Park was established as a result of an Aboriginal land claim agreement. Now, Ivvavik is managed co-operatively by Parks Canada and the Inuvialuit. Their mutual goals are to protect wild life, keep the ecosystem healthy and protect their cultural resources. In addition, they ensure the preservation of the Inuvialuit traditional way of living, including trapping, hunting and fishing.

Another example is Torngat Mountains National Park. In 2005, it was established as a result of the Labrador Inuit Land Claims Agreement. It preserves the aboriginal rights of the Labrador Inuit in Canada, which are land, resources and self-government rights. The federal government also signed the Labrador Inuit Park Impacts and Benefits Agreement with Inuit Association. As with the Ivvavik agreement, it ensures that Inuit can continue to use land and resources as their traditional activities and keep their exclusive relationship with the land and ecosystems. In addition, they agreed to manage the park cooperatively. A seven-member co-operative management board will be established to advise the federal minister of Environment for the matters of parks eco-management.

Parks Canada recognized indigenous knowledge and their unique historical and cultural relationship with the lands, and thus Parks Canada started to cooperate with indigenous people for park management.

Adding to the system

Proposed national parks and national park reserves
All existing national park reserves are, by definition, proposed national parks. These include:
Gwaii Haanas
Gulf Islands
Kluane (a portion of the park is designated as a Reserve)
Mealy Mountains
Mingan Archipelago
Naats'ihch'oh
Nahanni
Pacific Rim
Sable Island
Thaidene Nëné

The following areas have been proposed as Parks or Reserves, studied, and discussed among stakeholders:
Pitaweikek in Prince Edward Island (as a National Park Reserve).
South Okanagan-Similkameen in the southern interior of British Columbia (as a national park reserve).

In addition, Parks Canada is considering other areas for future national parks:
Manitoba Lowlands (north-western Lake Winnipeg)
Expanding Waterton Lakes National Park in Alberta into the Flathead Valley in British Columbia (as a national park reserve)

NMCA and NMCA Reserves
National Marine Conservation Areas (NMCAs) are a relatively new creation within the park system. There are currently three NMCAs:

Fathom Five National Marine Park, Ontario
Lake Superior NMCA, Ontario
Saguenay–St. Lawrence Marine Park, Quebec

Fathom Five National Marine Park and Saguenay–St. Lawrence Marine Park were created prior to the NMCA concept, and subsequently classified as an NMCA without changing their legal names. NMCAs have a different mandate than their terrestrial counterparts. They are designed for sustainable use, although they usually also contain areas designed to protect ecological integrity.

Similar to national park reserves, National Marine Conservation Area Reserves are intended to become full NMCAs once claims are resolved. There is currently one NMCA Reserve:
Gwaii Haanas National Marine Conservation Area Reserve and Haida Heritage Site, adjacent to the national park reserve of the same name, in British Columbia

Two areas are under consideration as a National Marine Conservation Area or NMCA Reserve:
Southern Strait of Georgia NMCA Reserve, in British Columbia, surrounding Gulf Islands National Park Reserve—a feasibility study is underway
Tallurutiup Imanga NMCA, in Nunavut

National landmarks
In addition to national parks, a National Landmarks program was foreseen in the 1970s and 1980s, but has not been established beyond a single property. Landmarks were intended to protect specific natural features considered "outstanding, exceptional, unique, or rare to this country. These natural features would typically be isolated entities and of scientific interest."

To date, only one Landmark has been established—Pingo National Landmark—in the Northwest Territories. Another was proposed at the same time (1984)—Nelson Head National Landmark—on the southern tip of Banks Island, also in the Northwest Territories. It was to include some ,  of coastline, and protect the sea cliffs at Nelson Head and Cape Lambton. Durham Heights were to be included, which reach an elevation of . The legislation providing for the Landmark required a formal request be made by the Minister of the Environment within 10 years (until 1994). None was ever made.

See also
List of national parks of Canada
Protected areas of Canada
International Union for Conservation of Nature

References

Further reading

 Campbell, Claire Elizabeth (ed.). A Century of Parks in Canada, 1911-2011. Calgary: University of Calgary Press, 2011.
 MacEachern, Alan. Natural Selections: National Parks in Atlantic Canada, 1935-1970. Montreal and Kingston: McGill-Queen's University Press, 2001.
 Reichwein, PearlAnn. Climber's Paradise: Making Canada's Mountain National Parks, 1906-1974. Edmonton: University of Alberta Press, 2014.

External links

Parks Canada Official Site
National Parks System Plan
Canadian Parks and Wilderness Society (CPAWS)
World Wildlife Fund – Canada
National Park Warden Association
Atlas of Canada – National Parks
The Enduring Wilderness, a tour of Canada's National Parks

1885 establishments in Canada

National parks of Canada


An Festuca subalpina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dian Min e Chang ngan Boris Vassilievich Skvortsov. An Festuca subalpina in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca subalpina


Ovo je popis inkorporiranih gradova, mjesta i sela, mjesta grada, neinkorporiranih područja i popisom određenih mjesta te "gradova duhova" u američkoj saveznoj državi Delawareu.

A
Arden (Delaware)
Ardencroft (Delaware)
Ardentown (Delaware)

B
Bear (Delaware)
Bellefonte (Delaware)
Bethany Beach (Delaware)
Bethel (Delaware)
Blades (Delaware)
Bowers (Delaware)
Bridgeville (Delaware)
Brookside (Delaware)

C
Camden (Delaware)
Cheswold (Delaware)
Claymont (Delaware)
Clayton (Delaware)

D
Dagsboro (Delaware)
Delaware City (Delaware)
Delmar (Delaware)
Dewey Beach (Delaware)
Dover Base Housing (Delaware)

E
Edgemoor (Delaware)
Ellendale (Delaware)
Elsmere (Delaware)

F
Farmington (Delaware)
Felton (Delaware)
Fenwick Island (Delaware)
Frankford (Delaware)
Frederica (Delaware)

G
Georgetown (Delaware)
Glasgow (Delaware)
Greenwood (Delaware)

H
Harrington (Delaware)
Hartly (Delaware)
Henlopen Acres (Delaware)
Highland Acres (Delaware)
Hockessin (Delaware)
Houston (Delaware)

K
Kent Acres (Delaware)
Kenton (Delaware)

L
Laurel (Delaware)
Leipsic (Delaware)
Lewes (Delaware)
Little Creek (Delaware)
Long Neck (Delaware)

M
Magnolia (Delaware)
Millsboro (Delaware)
Millville (Delaware)
Milton (Delaware)

N
New Castle (Delaware)
Newport (Delaware)
North Star (Delaware)

O
Ocean View (Delaware)
Odessa (Delaware)

P
Pike Creek (Delaware)
Pike Creek Valley (Delaware)

R
Rehoboth Beach (Delaware)
Rising Sun-Lebanon (Delaware)
Riverview (Delaware)
Rodney Village (Delaware)

S
Selbyville (Delaware)
Slaughter Beach (Delaware)
South Bethany (Delaware)

T
Townsend (Delaware)

V
Viola (Delaware)

W
Wilmington Manor (Delaware)
Woodside (Delaware)
Woodside East (Delaware)
Woodway (Washington)
Wyoming (Delaware)

 Delaware
 Popisi

Popis naselja u Delawareu


بركات الوقيان المنيعي الاسلمي الشمري  (30 يونيو 1972 -)، إعلامي ومقدم برامج كويتي. بدأ مشواره في المجال الإعلامي سنة 1995 في تلفزيون الكويت، وقدم العديد من البرامج من أبرزها: برنامج (في ضيافتهم)، وبرنامج (أسفرت) الذي بدأ تقديمه عام 2022 على قناة الكويت.

التعليم
تخرج من جامعة الكويت قسم إعلام بدرجة البكالوريوس عام 1995.

العمل
عين مديراً لبرامج قناة روتانا خليجية عام 2005م.

العمل الإعلامي
قدم الاعلامي «بركات الوقيان» في مشواره العديد من البرامج الإذاعية والتلفزيونية، فعلى مستوى البرامج المنوعة كان أبرز ما قدم برنامج فنون، وفي ضيافتهم لتلفزيون الكويت، قبل أن يقدم الليلة مغنى على قناة إم بي سي، وسهرة خاصة وخليجيات على شاشة روتانا خليجية، ثم برنامج تاراتتا على قناة دبي.

ومن البرامج التي قدمها:

 برنامج (الكارت مع بركات) على قناة الراي الكويتية (2018).
 قدم برنامج (البيت) الشعري على قناة سما دبي (2014).
 برنامج (بيتك) على تلفزيون الكويت.
 برنامج (ياهلا) على قناة روتانا خليجية (2005).
 برنامج (كل يوم مليون) على قناة روتانا خليجية.
 برنامج (شوفها وخذها) على قناة المستقبل.
 برنامج (في ضيافتهم) على قناة الوطن.
 برنامج (حياكم مع بركات) على قناة الوطن.
 برنامج (المزاد) الذي عرض في شهر رمضان المبارك على قناة الوطن.
 برنامج (عينك عـ الوطن) على قناة الوطن.

الجوائز

 نال جائزة أفضل مذيع خليجي عام 2006م في أبها وكرم بجائزة المفتاحة.
 حصل على الميدالية الذهبية في مهرجان القاهرة عن برنامجه (في ضيافتهم).
 حصل على المركز الثاني في مهرجان الإذاعة والتلفزيون بمملكة البحرين عن البرامج المنوعة.
 حصل على جائزة أفضل مذيع خليجي من لجنة مهرجان ليالي فبراير عن عام 2009.

المصادر

 بركات الوقيان وعشرون عاماً لبرنامج في ضيافتهم - جريدة النهار

أشخاص على قيد الحياة
مذيعون كويتيون
مواليد 1392 هـ
مواليد 1972
مقدمو برامج تلفزيونية حوارية
مقدمو برامج مسابقات عرب
إعلاميون كويتيون
مقدمو برامج

بركات الوقيان


Hansteen ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite am westlichen Rand des Oceanus Procellarum, nordwestlich des Kraters Billy.
Der Kraterrand ist nur wenig erodiert, der Boden zerfurcht mit der Charakteristik eines Bruchbodenkraters.

Westlich des Kraters verläuft parallel zum Kraterrand die Mondrille Rima Hansteen und südöstlich liegt die Erhebung des Mons Hansteen.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem norwegischen Astronomen Christopher Hansteen offiziell benannt.

Literatur
 B. R. Hawke, D. J. Lawrence, D. T. Blewitt, et al.: Hansteen Alpha: A volcanic construct in the lunar highlands. In: Journal of Geophysical Research Bd. 108 (2003), S. 5069, ,

Weblinks

 Hansteen auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Hansteen (Mondkrater)


Paraleucobryum (Weißgabelzahnmoose) ist eine Gattung von Laubmoosen aus der Familie Dicranaceae. Die Arten sind überwiegend in der Nordhemisphäre verbreitet.

Merkmale
Die Pflanzen ähneln Dicranum-Arten und bilden lockere bis dichte, weißlichgrüne bis gelblichgrüne oder graugrüne, glänzende Polster oder Rasen, sind bis 4 Zentimeter groß, aufrecht und einfach oder verzweigt. Die Blätter sind gerade bis sichelförmig gebogen, aus lanzettlicher Basis in eine lange röhrenförmige Pfrieme ausgezogen, mit breiter Rippe, flachen oder etwas eingebogenen Blatträndern und deutlich differenzierten, mehr oder weniger aufgeblasenen Blattflügelzellen. Der Rippenquerschnitt ist gewöhnlich dreischichtig, mit einer mittleren Schicht chlorophyllhaltiger und je einer dorsalen und ventralen Schicht hyaliner Zellen; Stereiden fehlen. Blattzellen sind im oberen Teil des Blattes rechteckig, unten verlängert. Die aufrechte, gerade bis leicht gekrümmte und zylindrische Sporenkapsel besitzt einen lang geschnäbelten Deckel. Das Moos ist diözisch.

Systematik und Arten
Ursprünglich wurde die Gattung als Untergattung von Dicranum geführt, mit der sie habituelle Ähnlichkeiten gemeinsam hat. Der gänzlich andere Aufbau der Blattrippe jedoch weist auf eine gewisse Verwandtschaft mit der Gattung Leucobryum, den Weißmoosen, hin.

Zu Paraleucobryum werden weltweit vier Arten gezählt. In Deutschland, Österreich und der Schweiz vorkommende Arten sind:
 Paraleucobryum enerve
 Paraleucobryum longifolium
 Paraleucobryum sauteri

Quellen
 Jan-Peter Frahm, Wolfgang Frey: Moosflora (= UTB. 1250). 4., neubearbeitete und erweiterte Auflage. Ulmer, Stuttgart 2004, ISBN 3-8252-1250-5.
 Wolfgang Frey, Michael Stech, Eberhard Fischer: Bryophytes and Seedless Vascular Plants (= Syllabus of Plant Families. 3). 13th edition. Borntraeger, Berlin u. a. 2009, ISBN 978-3-443-01063-8.
 Martin Nebel, Georg Philippi (Hrsg.): Die Moose Baden-Württembergs. Band 1: Allgemeiner Teil, spezieller Teil (Bryophytina I, Andreaeales bis Funariales). Ulmer, Stuttgart 2000, ISBN 3-8001-3527-2.

Weblinks

Dicranaceae (Familie)
Dicranaceae

Paraleucobryum


Palacio del Gobierno, Palacio Gubernativo, Palacio Presidencial o Palacio Ejecutivo puede referirse a cualquier palacio que sirve de sede del gobierno, del presidente o del poder ejecutivo:
Palacio de Santa Catalina - Puerto Rico
Palacio de Gobierno del Perú o Casa de Gobierno
Historia de la Guardia del Palacio de Gobierno del Perú

Palacio de Gobierno - Bolivia
Museo del Palacio de Gobierno - Monterrey
Palacio de Gobierno de Chihuahua
Palacio de Gobierno de Tabasco
Palacio de Gobierno de Michoacán
Palacio Presidencial La Loma - Managua
Palacio de los López - Paraguay
:Categoría:Palacios de Gobierno

Bajo otras denominaciones

 Puerto Rico
La Fortaleza

 Argentina
Casa Rosada
Colombia
Casa de Nariño (Colombia)
 Ecuador
Palacio de Carondelet

 España
Palacio de la Moncloa

 Chile
Palacio de La Moneda

 Panamá
Palacio de Las Garzas

Estados Unidos
Casa Blanca

 Francia
Palacio del Elíseo (Francia)
 Italia
Palacio del Quirinal (Italia)

 Reino Unido
Downing Street si bien no es un palacio, es  un conjunto de edificios de apariencia arquitectónica común en Londres-

 Rusia
Kremlin

 Vietnam
Palacio de la Reunificación (Vietnam)
 Bolivia
Palacio Quemado
 Uruguay
Palacio Estévez
Torre Ejecutiva

Varios países
Palacio Nacional (varios países)

Arquitectura administrativa

Palacio del Gobierno


Leonte Comșa () a fost un ofițer român de infanterie care a comandat un batalion pe frontul antisovietic din cel de-al Doilea Război Mondial, săvârșind acte de eroism remarcate printr-un decret regal. A fost înaintat după război la gradul de general de brigadă.

Cariera militară
A fost înaintat la gradul de locotenent-colonel în 31 octombrie 1940. Locotenent-colonelul Comșa a comandat un batalion pe frontul antisovietic în cel de-al Doilea Război Mondial și a fost grav rănit pe 27 august 1941 în luptele din cadrul Bătăliei de la Odesa.

A fost decorat pe 7 ianuarie 1942 cu Ordinul "Mihai Viteazul" cl. III-a:
"Pentru bravura de care a dat dovadă în luptele din ziua de 17 August 1941, când din proprie inițiativă a atacat și cucerit păduricea S. Bujalik, în care inamicul rezistase 4 zile. În ziua de 27 August 1941, cu toate că inamicul oprise pe tot frontul înaintarea grupării, reușește să înainteze cu batalionul 1 km Nord obiectivul zilei, deși dreapta și stânga era în urma sa. Cu toate contraatacurile inamice își menține poziția cucerită până la ora 16,30, când cade rănit de schije la ambele mâini și picioare".
Decretul regal nr. 40 din 7 ianuarie 1942

A fost înaintat la gradul de colonel în 8 noiembrie 1944, cu vechimea de la data de 22 iunie 1944. A fost înaintat în 1946 la gradul de general de brigadă.

Generalul de brigadă Leonte Comșa a fost trecut în cadrul disponibil la 9 august 1946, în baza legii nr. 433 din 1946, și apoi, din oficiu, în poziția de rezervă la 9 august 1947.

După trecerea în rezervă, a fost întemnițat și mutat cu domiciliul forțat în Moldova, pentru aversiunea față de regimul comunist. După eliberarea din regimul pedepselor s-a întors la Sibiu. A scris cartea Memorii din război.

Decorații
  Ordinul Militar "Mihai Viteazul" clasa III-a (7 ianuarie 1942)

Note

Lectură suplimentară
 Paul Abrudan, "General de brigadă Leonte Comșa – Memorii de război", în Studii și materiale de muzeografie și istorie militară, nr. 10, București, 1976, pp. 197-206.

Legături externe
 L.B., "Eroii nu mor niciodată", în Monitorul de Făgăraș, 18 mai 2010.

Nașteri în 1894
Decese în 1981
Militari români în Primul Război Mondial
Militari români în Al Doilea Război Mondial
Generali români din secolul al XX-lea
Decorați cu Ordinul "Mihai Viteazul"
Persecutați de către organele de stat ale României comuniste
Memorialiști români
Victime ale regimului comunist din România

Leonte Comșa


WrestleMania 35 a fost a treizecișicincea editie a WrestleMania, un eveniment pay-per-view de wrestling profesionist, produs de WWE. A avut loc pe 7 aprilie 2019 la MetLife Stadium în East Rutherford, New Jersey. Melodia oficială a evenimentului a fost "Work" de la Chris Classic și "Love Runs Out" de la OneRepublic.

WrestleMania 35 a contat cu un total de șaisprezece lupte, patru din ele în pre-show, main-event-ul fiind Ronda Rousey împotriva lui Charlotte Flair împotriva lui Becky Lynch pentru centurile feminine din Raw și SmackDown. Alte lupte ce au avut loc au fost Brock Lesnar împotriva lui Seth Rollins pentru WWE Universal Championship, Daniel Bryan împotriva lui Kofi Kingston pentru WWE Championship, iar Triple H împotriva Batista într-un No holds Barred match. În cadrul evenimentului a avut loc și meciul de retragere a legendei din wrestling Kurt Angle, care a luptat împotriva lui Baron Corbin.

Rezultate
 Pre-show: Tony Nese l-a învins pe Buddy Murphy (c) câștigând centura Cruiserweight (10:40)
 Nese l-a numărat pe Murphy după un «Running Knee Strike».
 Pre-show: Carmella a câștigat Battle royal câștigând trofeul WrestleMania Women's Battle Royal (10:30)
 Carmella a câștigat eliminând-o pe Sarah Logan.
 Pre-show: Curt Hawkins și Zack Ryder i-au învins pe The Revival (Dash Wilder și Scott Dawson) (c) câștigând centurile pe echipe din Raw (13:20)
 Hawkins l-a numărat pe Dawson cu un "Roll-up".
 Pre-show: Braun Strowman a câștigat Battle royal pentru trofeul în memoria lui André the Giant (10:20)
 Strowman a câștigat după ce l-a eliminat pe Colin Jost.
 Participanți: Michael Che, Andrade, Apollo Crews, Titus O'Neil, Tyler Breeze, Jinder Mahal, No Way Jose, Bobby Roode, Chad Gable, Kalisto, Gran Metalik, Lince Dorado, Bo Dallas, Curtis Axel, Heath Slater, Rhyno, Viktor, Konnor, Ali, Shelton Benjamin, Luke Gallows, Karl Anderson, Matt Hardy, Jeff Hardy, Otis, Tucker, EC3 și Harper.
 Seth Rollins l-a învins pe Brock Lesnar (c) câștigând centura Universală (2:30)
 Rollins l-a numărat pe Lesnar după trei «Curb Stomp».
 Înaintea luptei, Lesnar l-a atacat pe Rollins.
 AJ Styles l-a învins pe Randy Orton (16:20)
 Styles l-a numărat pe Orton după un «Phenomenal Forearm».
 The Usos (Jey Uso și Jimmy Uso) (c) i-au învins pe Ricochet și Aleister Black, The Bar (Cesaro și Sheamus) și Shinsuke Nakamura și Rusev păstrându-și centurile pe echipe din SmackDown (10:10)
 Uso l-a numărat pe Sheamus după un «Double Uso Splash».
 Shane McMahon l-a învins pe The Miz într-un Falls Count Anywhere match (15:30)
 McMahon l-a numărat pe Miz după ce acesta i-a aplicat un "Superplex" de pe o schelă iar umărul său a rămas pe Miz.
 The IIconics (Billie Kay și Peyton Royce) le-au învins pe The Boss 'n' Hug Connection (Bayley și Sasha Banks) (c), Beth Phoenix și Natalya și Nia Jax și Tamina câștigând centurile pe echipe a femeilor (10:45)
 Royce a numărat-o pe Bayley după un «Glam Slam» de pe a doua coardă a lui Phoenix.
 Kofi Kingston (însoțit de Big E și Xavier Woods) l-a învins pe Daniel Bryan (c) (însoțit de Rowan) câștigând centura WWE (23:43)
 Kingston l-a numărat pe Bryan după un «Trouble in Paradise».
 Samoa Joe (c) l-a învins pe Rey Mysterio păstrându-și centura Statelor Unite (1:00)
 Joe l-a făcut pe Mysterio knock-out cu un «Coquina Clutch».
 Roman Reigns l-a învins pe Drew McIntyre (10:10)
 Reigns l-a numărat pe McIntyre după un «Spear».
 Triple H l-a învins pe Batista într-un No Holds Barred Match (24:45)
 Triple H l-a numărat pe Batista după o lovitură cu un baros și un «Pedigree».
 Aceasta a fost ultima luptă a lui Batista în WWE.
 Baron Corbin l-a învins pe Kurt Angle (6:05)
 Corbin l-a numărat pe Angle după un «End of Days».
 Aceasta a fost ultima luptă din cariera lui Angle.
 "Demon" Finn Bálor l-a învins pe Bobby Lashley (c) (însoțit de Lio Rush) câștigând centura Intercontinentală (4:02)
 Balor l-a numărat pe Lashley după un "Coupe de grace".
 Becky Lynch l-ea învins pe Ronda Rousey (c) și Charlotte Flair (c) câștigând centurile feminine din Raw și SmackDown (21:30)
 Lynch a numărat-o pe Rousey cu un «Roll-up».
 Acesta a fost primul main event feminin din istoria WrestleMania.

2019 în sport
WrestleMania

WrestleMania 35


Oddo Bergmair OSB (* 22. März 1931 in Kremsmünster als Rudolf Bergmair; † 30. Januar 2020 in Wels) war Benediktiner von 1982 bis 2007 Abt des Benediktinerstiftes Kremsmünster.

Leben
Rudolf Bergmair war Sohn des Bauern Johann Bergmair und seiner Frau Maria, geb. Mörtendorfer. Er besuchte 1941 bis 1944 die Grundschule in Kremsmünster und begann 1944, weil ihn seine Eltern nicht in die damals von den Nationalsozialisten geführte Schule in Kremsmünster schicken wollten, seine Gymnasialstudien am Realgymnasium in Linz. 1945 wechselte er ins Stiftsgymnasium Kremsmünster, wo er 1951 maturierte. Im selben Jahr trat er als Novize ins Kloster ein und erhielt den Ordensnamen Oddo.

Anschließend erfolgte bis 1953 ein Studium der Philosophie im Stift Kremsmünster und eines der Katholischen Theologie am Benediktinerkolleg St. Anselmo in Rom bis 1956. Nach seiner Profess am 18. August 1955 und der Priesterweihe am 15. Juli 1956 absolvierte er bis 1960 ein Studium an der Hochschule für Bodenkultur in Wien, wo er 1960 als Diplom-Ingenieur der Forstwirtschaft abschloss. Er war dann Assistent des Forstmeisters P. Marian Klinglmair, bis er 1968 selbst Forstmeister wurde. Seit 1966 war er in verschiedenen Verwaltungs- und Wirtschaftsgremien des Stifts und des Ordens tätig.

Nach dem Tod von Abt Albert Bruckmayr wurde er am 6. August 1982 zum Abt gewählt und am 4. September von Bischof Richard Weberberger benediziert. Sein Wahlspruch lautete: Servus – Diener.

Im März 2001 legte Abt Oddo Bergmair sein Amt zunächst aus Altersgründen nieder, wurde aber für sechs Jahre wiedergewählt, 2007 resignierte er endgültig zugunsten von Ambros Ebhart.

Wirken
Abt Oddo setzte das Renovierungswerk fort, das Abt Albert für das Jubiläumsjahr 1977 begonnen hatte. Seine besondere Sorge galt der Mission in Brasilien und dem Gymnasium, dessen Protektor er war. Von 1987 bis 1993 gehörte er als zweiter Assistenzabt dem Leitungsgremium der Österreichischen Benediktinerkongregation an.

Bergmair versäumte während seiner Amtszeit aber auch die Aufklärung zahlreicher Missbrauchsfälle im Stiftsgymnasium und dem angeschlossenen Internat. Unter anderem hat er den damaligen Konviktsdirektor Alfons Mandorfer nach konkreten Vorwürfen sexuellen Missbrauchs im Jahr 1996 zwar aus dem Internat abgezogen, ihn jedoch weiterhin jahrelang als Gymnasialprofessor und Leiter des Knabenchors eingesetzt. Eine strafrechtliche Aufarbeitung der Affäre hat auf öffentlichen Druck erst im Jahr 2010 unter seinem Nachfolger Abt Ambros Ebhart stattgefunden.

In einer Predigt im Rahmen einer Firmung im Jahr 2001 versuchte Bergmair die positiven Aspekte des Gemeinschaftsgefühls seiner Jugend im Nationalsozialismus mit folgenden Worten hervorzuheben: "Ein Volk, ein Reich, ein Führer, und wir sind damals marschiert." Nach massiver öffentlicher Kritik rechtfertigte Bergmair seine Aussage in einem Interview mit dem Nachrichtenmagazin Format in folgender Weise: "Ein sensibler Bereich ist heute insofern, als nur die negativen Seiten des Nationalsozialismus aufgezählt werden. Es wird über Stalin nichts gesagt, der was weiß ich wie viele Millionen umgebracht hat. Über die Nazis darf man schimpfen, da ist alles schlecht."

Weblinks

 Website des Stiftes Kremsmünster - Abschied von Abt em. Oddo Bergmair

Einzelnachweise

Abt (Kremsmünster)
Benediktiner
Römisch-katholischer Geistlicher (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Österreicher
Geboren 1931
Gestorben 2020
Mann

Oddo Bergmair


Half-breed is a term, now considered offensive, used to describe anyone who is of mixed race; although, in the United States, it usually refers to people who are half Native American and half European/white.

Use by governments

United States

In the 19th century the United States government set aside lands in the western states for people of American Indian and European or European-American ancestry known as the Half-Breed Tract. The Nemaha Half-Breed Reservation was established by the Treaty of Prairie du Chien of 1830. In Article 4 of the 1823 Treaty of Fond du Lac land was granted to the "half-breeds" of Chippewa descent on the islands and shore of St. Mary's River near Sault Ste. Marie.

Unusually for its time, under the 1850 Donation Land Claim Act, "half-breed Indians" were eligible for land grants in the Oregon Territory, as were married white women.

Canada
During the Pemmican War trials that began in 1818 in Montreal regarding the destruction of the Selkirk Settlement on the Red River the terms Half-Breeds, Bois-Brulés, Brulés and Métifs were defined as "Persons descended from Indian women by white men, and in these trials applied chiefly to those employed by the North-West Company".

The Canadian government used the term half-breed in the late 19th and early 20th century for people who were of mixed Aboriginal and European ancestry. The North-West Half-Breed Commission established by the Canadian government after the North-West Rebellion also used the term to refer to the Métis residents of the North-West Territories. In 1885 children born in the North-West of Métis parents or "pure Indian and white parents" were defined as half-breeds by the commission and were eligible for "Half-breed" Scrip.

In Alberta the Métis formed the "Halfbreed Association of Northern Alberta" in 1932.

Geographical names
Halfbreed Lake National Wildlife Refuge and Halfbreed Lake in Montana

In popular culture
 "Half-Breed" is a country and western song recorded by Marvin Rainwater in 1959, which reached #16 on the US Country Chart.

"Half-Breed" is a song recorded by Cher and released as a single in 1973. On October 6, 1973, it became Cher's second U.S. number one hit as a solo artist, and it was her second solo single to hit the top spot in Canada on the same date.
Halfbreed is a memoir written by author Maria Campbell published in 1973. The book details her experience growing up as a Métis woman in Canada.

Further reading
Hudson, Charles. Red, White, and Black: Symposium on Indians in the Old South, Southern Anthropological Society, 1971. .
Perdue, Theda. Mixed Blood Indians, The University of Georgia Press, 2003. .

See also
 Anglo-Metis
 Métis people (Canada)
 Métis people (United States)
 Mixed blood
 Half-caste
 Quadroon

Notes

External links
Murray Parker: "The Half-breed Savage/ Quanah Parker", Texas Escapes
"Half-breed", Dictionary

Ethnic and religious slurs
Multiracial affairs in the Americas
English words

Half-breed


Un modulateur RF (ou modulateur de radiofréquence ; en anglais, RF modulator ou radio frequency modulator) est un dispositif électronique dont l'entrée est un signal en bande de base qui est utilisé pour moduler une source de radiofréquence.

Les modulateurs RF sont utilisés pour convertir les signaux provenant d'appareils tels que les lecteurs multimédias, les magnétoscopes et les consoles de jeux en un format pouvant être traité par un appareil conçu pour recevoir une entrée modulée en radiofréquence, tel qu'un poste de radio ou de télévision.

Histoire

Avant l'introduction de normes de connecteurs vidéo spécialisés tels que le SCART, les téléviseurs étaient conçus pour n'accepter que les signaux via le connecteur d'antenne : les signaux proviennent d'une station de télévision, sont transmis par voie hertzienne, puis sont reçus par une antenne et démodulés dans le téléviseur. Lorsqu'ont été développés des équipements pouvant utiliser un récepteur de télévision comme dispositif d'affichage, tels que les magnétoscopes, les lecteurs de DVD, les premiers ordinateurs domestiques et les consoles de jeux vidéo, le signal était modulé et envoyé au connecteur d'entrée RF.

Le connecteur d'antenne est standard sur tous les téléviseurs, même les très anciens. Étant donné que les modèles de téléviseurs plus récents comprennent des prises vidéo composite, S-Vidéo et vidéo composante, qui sautent les étapes de modulation et de démodulation, les modulateurs ne font plus partie de l'équipement standard et les modulateurs RF sont désormais en grande partie des produits tiers, achetés principalement pour faire fonctionner des équipements plus récents tels que des lecteurs de DVD avec un vieux téléviseur.

Canaux

Une sortie canal 3/4 était une sélection de sortie courante pour les appareils audiovisuels grand public vendus en Amérique du Nord et destinés à être connectés à un téléviseur à l'aide d'un signal radiofréquence (RF). Cette option de canal était proposée parce qu'il était rare que les canaux de diffusion 3 et 4 soient utilisés sur le même marché, ou même seulement le canal 3 lui-même. Ce choix permettait à l'utilisateur de sélectionner le canal inutilisé dans sa région afin que le dispositif connecté puisse fournir une vidéo et une audio sur une alimentation RF au téléviseur sans interférence excessive d'un signal de diffusion.

Dans d'autres pays, la sortie RF pour les équipements vidéo se faisait sur différents groupes de fréquences. Par exemple, les équipements vendus en Europe, en Afrique du Sud et à Hong Kong utilisaient les canaux UHF 30-39 à cette fin. Les équipements vendus au Japon utilisaient le canal 1 ou 2. D'autres canaux étant utilisés pour la fonction de modulation RF dans d'autres régions, la sortie du canal 3/4 est donc une fausse appellation pour ces régions.

Il est également courant d'avoir ce type de sortie RF sur les magnétoscopes (VCR), les premiers lecteurs de DVD et les consoles de jeux vidéo.

L'omniprésence du magnétoscope a permis aux consommateurs de se familiariser avec la modulation RF, ce qui pourrait expliquer sa popularité durable et son utilisation dans des supports entièrement numériques comme les DVD et les consoles de jeux vidéo. Une meilleure explication pourrait être sa familiarité et sa facilité d'utilisation, ainsi que les anciens téléviseurs, qui ne disposaient pas de connexions pour le vidéo composite ou le S-vidéo.

L'arrivée relativement tardive du DVD sur le marché signifie que la plupart des lecteurs postérieurs aux premières générations ne prennent pas en charge la modulation RF en mode natif, mais s'appuient sur des convertisseurs, qui peuvent également amplifier le signal.

Les consoles de jeux vidéo de la première à la quatrième génération utilisaient généralement cette méthode pour se connecter au téléviseur, qui servait de périphérique audio et vidéo pour le jeu, avec quelques variantes (l'Atari 2600, par exemple, utilisait les canaux 2/3). Dans de nombreux cas, un modulateur RF était utilisé pour prendre la sortie composite du jeu et la moduler avant d'envoyer le signal au téléviseur.

Récemment, certains démodulateurs RF ont été commercialisés sur d'obscurs marchés en ligne pour permettre aux entrées du canal 3 des anciens appareils de fonctionner sur une entrée composite RCA.

Conception

La modulation RF place l'information souhaitée sur une onde porteuse à une fréquence normalisée. La modulation d'amplitude ou de fréquence peut être utilisée, selon les besoins de l'équipement de réception.

Références

Modulation du signal

Modulateur RF


Operação Teardrop foi uma operação da Marinha dos Estados Unidos durante a Segunda Guerra Mundial, conduzida entre abril e maio de 1945, para afundar submarinos alemães que se aproximavam da Costa Leste, que se acreditava estarem armados com bombas voadoras V-1. A Alemanha havia ameaçado atacar Nova York com bombas voadoras V-1 e foguetes U-boats (V-2). Após a guerra, foi contatado que os submarinos não carregavam nenhuma delas.

A Operação Teardrop foi planejada no final de 1944 em resposta a relatórios de inteligência que indicavam que a Alemanha estava preparando uma força de submarinos armados com mísseis. Duas grandes forças-tarefa de guerra antissubmarino da Marinha dos EUA foram criadas. O plano foi executado em abril de 1945, depois que vários submarinos Tipo IX foram lançados ao mar da Noruega com destino à América do Norte. Enquanto as severas condições climáticas no Atlântico Norte reduziram muito a eficácia dos quatro porta-aviões de escolta da Marinha dos Estados Unidos envolvidos, longas linhas de patrulha de escoltas de contratorpedeiros detectaram e engajaram a maioria dos submarinos alemães. Aeronaves da Royal Canadian Air Force apoiaram esse esforço.

Cinco dos sete submarinos do grupo estacionados nos Estados Unidos foram afundados, quatro deles com toda a tripulação. Trinta e três tripulantes do U-546 foram capturados e especialistas entre eles interrogados sob tortura. Um contratorpedeiro de escolta foi afundado, com a perda da maior parte de sua tripulação. A guerra terminou logo depois e todos os U-boats sobreviventes se renderam; o interrogatório de suas tripulações descobriu que o equipamento de lançamento de mísseis não estava instalado em nenhum deles.

Antecedentes
No final de 1944, os Aliados receberam relatórios de inteligência que sugeriam que a Kriegsmarine da Alemanha planejava usar bombas voadoras V-1 lançadas de submarinos para atacar cidades na costa leste dos Estados Unidos. Em setembro daquele ano, Oskar Mantel, um espião capturado pela Marinha dos Estados Unidos quando o submarino (U-1229) que o transportava para o Maine foi afundado, disse a seus interrogadores do FBI que vários submarinos equipados com mísseis estavam sendo preparados. Os analistas da Décima Frota dos Estados Unidos examinaram posteriormente fotos de montagens incomuns em submarinos em bases na Noruega, mas concluíram que eram trilhos de madeira usados para carregar torpedos. Mais rumores de submarinos armados com mísseis surgiram no final daquele ano, incluindo um da Suécia transmitido pelo Quartel-General Supremo da Força Expedicionária Aliada. O Almirantado Britânico desconsiderou esses relatórios e avaliou que, embora os V-1 pudessem ser potencialmente montados em submarinos Tipo IX, era improvável que os alemães dedicassem recursos escassos a tal projeto.

Apesar das avaliações da Décima Frota e do Almirantado, os militares e o governo dos EUA continuaram preocupados com a possibilidade de a Alemanha realizar ataques de vingança contra as cidades da Costa Leste. No início de novembro de 1944, a Eastern Sea Frontier montou uma busca intensiva por submarinos dentro de 250 milhas (400 km) da cidade de Nova York. No final de dezembro de 1944, os espiões William Curtis Colepaugh e Erich Gimpel, que haviam sido capturados na cidade de Nova York após serem desembarcados pelo U-1230 no Maine, disseram a seus interrogadores que a Alemanha estava preparando um grupo de submarinos equipados com foguetes. Em 10 de dezembro, o prefeito da cidade de Nova York, Fiorello La Guardia, alertou publicamente que a Alemanha estava considerando um ataque a Nova York com foguetes de longo alcance. A advertência de La Guardia e as alegações feitas pelos espiões capturados receberam considerável cobertura da mídia. Apesar disso, o Departamento de Guerra, dominado pelo Exército dos Estados Unidos, informou ao presidente Franklin D. Roosevelt em 11 de dezembro que a ameaça de ataque com mísseis era tão baixa que não justificava o desvio de recursos de outras tarefas. Esta avaliação não foi apoiada pela Marinha dos EUA.

Em resposta à ameaça percebida, a Frota do Atlântico dos EUA preparou um plano para defender a costa leste de ataques de invasores aéreos e mísseis. Este plano foi originalmente codinome Operação Bumblebee, e mais tarde renomeado Operação Teardrop. Concluído em 6 de janeiro de 1945, o plano envolvia as forças antissubmarinas da Marinha dos EUA, bem como as Forças Aéreas do Exército dos Estados Unidos e unidades do Exército, que eram responsáveis por derrubar aeronaves e mísseis de ataque. A peça central do plano era a formação de duas grandes forças-tarefa navais para operar no meio do Atlântico como uma barreira contra submarinos que se aproximavam da costa leste. Essas forças-tarefa foram formadas a partir de vários grupos de porta-aviões de escolta existentes e usaram a Estação Naval Argentia, Terra Nova, como sua base operacional avançada. Além de proteger contra ataques de mísseis, essas grandes forças foram encarregadas de combater os novos e de alto desempenho submarinos Tipo XXI se eles começassem a operar no Atlântico central. O comandante da Frota do Atlântico, vice-almirante Jonas H. Ingram, deu uma coletiva de imprensa em 8 de janeiro, na qual alertou que havia uma ameaça de ataque com mísseis e anunciou que uma grande força havia sido reunida para combater os lançadores de mísseis marítimos.

Em janeiro de 1945, o ministro alemão de Armamentos e Produção de Guerra, Albert Speer, fez uma propaganda na qual afirmava que os V-1 e V-2 "cairiam em Nova York em 1º de fevereiro de 1945", aumentando a preocupação do governo dos Estados Unidos com a ameaça. de ataque. No entanto, os alemães não tinham capacidade de disparar mísseis de seus submarinos, pois ambas as tentativas de desenvolver foguetes lançados por submarinos terminaram em fracasso. Em junho de 1942, o U-511 foi usado para testar foguetes de artilharia pequenos e de curto alcance que podiam ser disparados enquanto submersos. O desenvolvimento deste sistema terminou no início de 1943, pois foi descoberto que diminuía a navegabilidade dos U-boats. Os militares alemães também começaram o desenvolvimento de uma vasilha de lançamento rebocada por U-boat para o míssil balístico V-2 em novembro de 1944. Depois de concluídas, essas vasilhas seriam rebocadas para uma posição na costa leste dos Estados Unidos e usadas para atacar Nova york. Vulkan Docks em Stettin foi contratado para construir um protótipo em março ou abril de 1945, mas pouco trabalho ocorreu antes do colapso final da Alemanha. É improvável que o sistema tivesse sido bem-sucedido se tivesse sido concluído.

O evento

Primeiros engajamentos
Nove submarinos Tipo IX foram despachados da Noruega para patrulhar o Canadá e os Estados Unidos em março de 1945 e atacar navios. O objetivo dessa implantação era desviar as forças antissubmarinas aliadas das águas costeiras do Reino Unido. Essas águas eram a principal área operacional dos submarinos alemães no início de 1945, mas pesadas baixas forçaram a marinha alemã a interromper as operações no final de março. Em 12 de abril, U-518, U-546, U-805, U-858, U-880, U-881 e U-1235 foram designados "Gruppe Seewolf" ("Grupo Seawolf") e ordenados a atacar navios de Nova York para o sul. Os dois barcos restantes, U-530 e U-548, foram direcionados para águas canadenses.

Os Aliados estavam cientes da partida e destino dessa força por meio de informações coletadas das descriptografias da Enigma. O vice-almirante Ingram e a Décima Frota dos Estados Unidos concluíram que os barcos do Grupo Seewolf carregavam V-1 e lançaram o Teardrop em resposta. Os navios da Primeira Força de Barreira, que incluía porta-aviões USS Mission Bay e Croatan e 20 escoltas de contratorpedeiros, saíram de Hampton Roads entre 25 e 27 de março, seguiram para Argentia para reabastecer e se reuniram a leste de Cape Race em 11 de abril. Doze das escoltas de contratorpedeiros posicionadas em uma linha de 120 milhas (190 km) de comprimento, enquanto os dois porta-aviões, cada um protegido por quatro escoltas de contratorpedeiros, navegaram para o oeste da linha. As operações aéreas dos porta-aviões foram, no entanto, muito prejudicadas pelo mar agitado. O mau tempo também forçou o cancelamento dos serviços memoriais planejados para o presidente Roosevelt após sua morte em 12 de abril.

Enquanto navegava para o oeste, o Grupo Seewolf recebeu ordens de atacar navios pelo Comando de U-boat. Os barcos não encontraram alvos, no entanto, já que os Aliados haviam encaminhado comboios para o sul para evitar os submarinos e o mau tempo. Os submarinos alemães começaram a chegar às suas estações iniciais a leste dos Grandes Bancos da Terra Nova em 8 de abril. O Comando do U-Boat atribuiu ao Grupo Seewolf 12 linhas de reconhecimento diferentes entre 2 e 19 de abril. Os sinais de rádio que direcionam esses desdobramentos foram descriptografados pelos Aliados, fornecendo-lhes informações precisas sobre onde os barcos estavam operando.

Ações da Primeira Força de Barreira
Pouco antes da meia-noite de 15 de abril, o USS Stanton fez contato por radar com o U-1235 em uma posição a cerca de 500 milhas (800 km) ao norte da Ilha das Flores. Ela imediatamente atacou o submarino com seu morteiro antissubmarino ouriço, mas o submarino submergiu e escapou. Auxiliado pelo USS Frost, Stanton rapidamente ganhou contato de sonar com o submarino e fez mais três ataques de ouriço. O terceiro ataque, realizado às 00h33 do dia 16 de abril, afundou o submarino com a perda de toda a tripulação. Pouco depois, Frost detectou o U-880 por radar enquanto ela tentava fugir da área na superfície. Depois de iluminar o submarino com projéteis estelares e holofotes, a escolta do contratorpedeiro abriu fogo contra ela com canhões Bofors 40 mm de um alcance de 650 jardas (590 m) às 02:09. O U-880 submergiu rapidamente, mas foi rastreado pelos operadores de sonar de Stanton e Frost. Os dois navios americanos fizeram vários ataques de "Hedgehog" ao submarino, com Stanton afundando-o sem sobreviventes às 04:04. Ambos os submarinos sofreram grandes explosões após serem atingidos por projéteis de ouriço. Isso aumentou ainda mais o medo de que eles estivessem carregando foguetes e motivou a Força da Primeira Barreira a intensificar seus esforços para destruir os U-boats restantes.

A Primeira Força de Barreira manobrou para o sudoeste após a destruição do U-1235 e do U-880. Os B-24 Liberators equipados com Leigh Light do VPB-114 avistaram o U-805 na superfície durante as noites de 18 a 19 de abril. O submarino estava a apenas 50 milhas náuticas (93 km) de Mission Bay e suas escoltas, mas não foi atacado porque a aeronave não pôde confirmar se ela era hostil antes de submergir. Na noite de 20 de abril, o U-546 tentou torpedear uma escolta de contratorpedeiro dos EUA, mas errou. Na noite seguinte, o U-805 foi detectado pelo USS Mosley, mas escapou após ser carregado em profundidade por Mosley, Lowe e J.R.Y. Blakely por duas horas.

A Primeira Força de Barreira obteve seu sucesso final na noite de 21 para 22 de abril. Pouco antes da meia-noite, o USS Carter detectou o U-518 com sonar. O USS Neal A. Scott se juntou a ela e fez o ataque inicial do ouriço ao submarino. Depois disso, Carter fez sua própria corrida de porco-espinho, que afundou o U-518 sem sobreviventes. A essa altura, a Primeira Força de Barreira estava voltando para a Argentina, depois que a Segunda Força de Barreira a substituiu.

Embora a Teardrop tenha sido realizada na parte do Atlântico Norte pela qual o Canadá era o principal responsável, Ingram não procurou assistência da Marinha Real Canadense (RCN) em nenhuma estágia do engajamento. Além disso, Ingram não forneceu aos militares canadenses um relatório de situação até depois do naufrágio do U-518. No entanto, aeronaves da Royal Canadian Air Force (RCAF) realizaram patrulhas ofensivas em apoio ao esforço americano, e o RCN e o RCAF intensificaram suas patrulhas nas águas costeiras ao redor de Halifax.

Ações da Segunda Força de Barreira
A Segunda Força de Barreira compreendia porta-aviões USS Bogue e Core e 22 escoltas de contratorpedeiros. Bogue e 10 escoltas de contratorpedeiros partiram de Quonset em 16 de abril, enquanto Core e 12 escoltas de contratorpedeiros partiram de Bermudas e outros locais. A força foi inicialmente posicionada ao longo do meridiano 45 em uma linha de patrulha de 105 milhas (169 km) de comprimento e navegou em direção ao leste. Esta linha era composta por 14 escoltas de contratorpedeiros navegando em intervalos de 5 mi (8,0 km), com Core e suas quatro escoltas na extremidade norte e Bogue e suas quatro escoltas na extremidade sul.

Na noite de 22 para 23 de abril, o U-boat Command dissolveu o Grupo Seewolf e instruiu os três barcos sobreviventes a ocuparem posições entre Nova York e Halifax. Pouco depois, o U-881, o U-889 e o U-1229, que operavam separadamente, também receberam ordens para posições entre Nova York e o Cabo Hatteras. Sinais de rádio direcionando essas implantações foram descriptografados por decifradores de código aliados e aumentou o medo de que os submarinos estivessem tentando atacar cidades americanas.

A Segunda Força de Barreira encontrou seu primeiro U-boat em 23 de abril, quando um Grumman TBF Avenger do VC-19 avistou o U-881 cerca de 74 milhas náuticas (137 km) a noroeste de Bogue logo após o meio-dia. A aeronave lançou cargas de profundidade, mas não danificou seriamente o submarino. Este foi o primeiro ataque feito por uma aeronave durante Teardrop.

No dia seguinte, o U-546 avistou o Core e manobrou para atacar o porta-aviões. Ela tentou passar pela linha de barreira, mas foi detectada pelo USS Frederick C. Davis às 08h30, que imediatamente se preparou para atacar o submarino. Depois de perceber que seu barco havia sido detectado, o comandante do U-546, Kapitänleutnant Paul Just, disparou um torpedo acústico T-5 contra a escolta do contratorpedeiro de um alcance de 650 jardas (590 m). A isca Foxer de Frederick C. Davis não foi eficaz e o torpedo atingiu sua sala de máquinas dianteira às 08h35. Ela afundou cinco minutos depois, com a perda de 126 de seus 192 tripulantes. Posteriormente, oito escoltas de contratorpedeiros americanos caçaram o U-546 por quase 10 horas, antes que o USS Flaherty o danificasse gravemente com uma salva de porco-espinho. O submarino emergiu imediatamente, mas afundou depois que Flaherty e três ou quatro outras escoltas de contratorpedeiro dispararam contra ele. Kapitänleutnant Just e outros 32 tripulantes sobreviveram ao naufrágio e foram feitos prisioneiros.

Alguns dos sobreviventes do U-546 foram tratados com severidade na tentativa de forçá-los a divulgar se os submarinos com destino à costa leste dos Estados Unidos carregavam mísseis. Após breves entrevistas a bordo do Bogue, os sobreviventes foram transferidos para a base dos EUA em Argentia. À chegada, a 27 de abril, os prisioneiros foram examinados para interrogatório, tendo sido separados oito especialistas dos restantes 25 sobreviventes, que foram enviados para campos de prisioneiros de guerra. Os especialistas foram mantidos em confinamento solitário e submetidos a técnicas de "interrogatório de choque", exercícios físicos exaustivos e espancamentos. Em 30 de abril, Kapitänleutnant Just forneceu uma breve informação sobre a composição e missão do Grupo Seewolf após uma segunda entrevista na qual ele desmaiou inconsciente. As informações fornecidas por Just e outros especialistas não mencionavam se os submarinos estavam equipados com mísseis. Os oito homens foram transferidos para Fort Hunt, Virgínia, logo após o Dia da Vitória, onde continuaram a ser tratados duramente até que Just concordou em escrever um relato da história do U-546 em 12 de maio. O historiador Philip K. Lundeberg escreveu que o espancamento e a tortura dos sobreviventes do U-546 foram uma "atrocidade singular" motivada pela necessidade dos interrogadores de extrair prontamente informações sobre possíveis ataques com mísseis.

A Segunda Força de Barreira moveu-se lentamente para o sudoeste a partir de 24 de abril, procurando os U-boats restantes. O USS Swenning fez contato por radar com um submarino na noite de 24 de abril, mas escapou durante a busca resultante. Após uma semana de buscas ao sul de Newfoundland Banks, a força da barreira foi dividida em 2 de maio para fornecer maior profundidade. O grupo Mission Bay reforçou a Segunda Força de Barreira durante este período, trazendo sua força para três porta-aviões de escolta e trinta e um contratorpedeiros de escolta.

O U-881 se tornou o quinto e último U-boat a ser afundado durante Teardrop em 5 de maio. O barco foi detectado ao tentar passar submerso pela linha de barreira pelo USS Farquhar pouco antes do amanhecer. A escolta do contratorpedeiro imediatamente virou para estibordo e lançou cargas de profundidade, que afundaram o submarino sem sobreviventes às 0616. U-881 foi o último submarino alemão a ser afundado pela Marinha dos Estados Unidos durante a Segunda Guerra Mundial.

A Segunda Força de Barreira estabeleceu sua linha de barreira final ao longo do meridiano 60 em 7 de maio. Após o fim da Segunda Guerra Mundial na Europa naquele dia, aceitou a rendição do U-234, U-805, U-858 e U-1228 no mar antes de retornar às bases na costa leste dos Estados Unidos.

Consequências
Após a rendição alemã, a Marinha dos Estados Unidos continuou seus esforços para determinar se os U-boats carregavam mísseis. As tripulações do U-805 e U-858 foram interrogadas e confirmaram que seus barcos não estavam equipados com equipamento de lançamento de mísseis. Kapitänleutnant Fritz Steinhoff, que havia comandado o U-511 durante seus testes com foguetes e foi capturado no mar quando rendeu o U-873, foi submetido a um interrogatório abusivo em Portsmouth pelos entrevistadores da tripulação do U-546. Uma investigação oficial da Marinha foi realizada sobre este interrogatório depois que Steinhoff cometeu suicídio na Charles Street Jail em Boston logo depois. Não se sabe se os Aliados estavam cientes do envolvimento de Steinhoff nos testes de foguetes.

As táticas usadas em Teardrop foram avaliadas por oficiais da Marinha dos EUA após a guerra. As alas aéreas dos porta-aviões de escolta ficaram desapontadas com sua experiência, pois sua capacidade de detectar submarinos foi prejudicada pelo mau tempo durante a operação. Apesar disso, a aeronave conseguiu forçar os U-boats a permanecerem submersos, diminuindo bastante sua velocidade. Outros relatórios pós-ação enfatizaram a importância do trabalho em equipe entre escoltas de contratorpedeiros ao atacar submarinos e argumentaram que linhas de barreira únicas, como as usadas na maior parte de Teardrop, eram inferiores ao agrupamento de navios em áreas de patrulha designadas. No entanto, Philip K. Lundeberg avaliou a operação como "uma demonstração clássica não apenas de táticas de caçadores coordenadas, derivadas em parte da experiência britânica, mas também do profundo impacto da inteligência de comunicações na interdição do trânsito de submarinos e áreas operacionais". Da mesma forma, a história oficial britânica do papel que a inteligência desempenhou na Segunda Guerra Mundial observou que as informações obtidas de transmissões de rádio alemãs descriptografadas contribuíram para "virtualmente todos" os naufrágios durante a Teardrop.

Uma variante do V-1 foi usada pela Marinha dos EUA para testar a viabilidade de lançar mísseis de submarinos nos anos após a Segunda Guerra Mundial. Os mísseis Republic-Ford JB-2 "Loon" foram lançados do USS Cusk e USS Carbonero em uma série de testes que começaram em 12 de fevereiro de 1947. Esses testes foram bem-sucedidos e levaram ao desenvolvimento de outros mísseis de cruzeiro lançados por submarinos. O sucesso da Marinha dos EUA em adaptar uma variante do V-1 para ser lançada de submarinos também demonstrou que teria sido tecnicamente viável para a marinha alemã fazer o mesmo.

Bibliografia

Ligações externas

Conflitos em 1945
Batalha do Atlântico
Batalhas navais da Segunda Guerra Mundial envolvendo a Alemanha
Batalhas navais da Segunda Guerra Mundial envolvendo os Estados Unidos
Eventos de abril de 1945
Armas-V

Operação Teardrop


Filme americane din 1918 — Filme americane din 1919 — Filme americane din 1920

Aceasta este o listă de filme americane din 1919:

Lungmetraje

Scurtmetraje

Referințe

Legături externe

Listă de filme americane din 1919 la Internet Movie Database

Vezi și
1919 în film

 *Listă
america
Liste de filme americane

Listă de filme americane din 1919


Kvaløya () ist eine Insel in der Kommune Hammerfest in der Provinz (Fylke) Troms og Finnmark, Nord-Norwegen. Die Insel ist die 13. größte Insel Norwegens. Ihre Fläche beträgt 336 Quadratkilometer. Die Stadt Hammerfest liegt im westlichen Teil der Insel, ebenso der Flughafen Hammerfest. Die Siedlung Kvalsund, die seit dem 1. Januar 2020 ebenfalls zu Hammerfest gehört, liegt hingegen nicht auf der Insel, sondern am gegenüberliegenden Festland. Auf Kvaløya leben 9.850 Menschen (Stand: 2012).

Berge auf Kvaløya sind unter anderem der Svartfjellet (629 m) und der Tyven (418 m).

Im Süden verbindet die Kvalsund-Brücke die Insel mit dem Festland.

Einzelnachweise

Hammerfest
Insel (Troms og Finnmark)

Kvaløya (Hammerfest)


The Four Flusher é uma comédia cinematográfica muda estadunidense perdida de 1919 dirigida por Harry L. Franklin e estrelada por Hale Hamilton e Ruth Stonehouse. Foi produzida e distribuída pela Metro Pictures.

Elenco

Notas

Filmes baseados em contos
Filmes de comédia dos Estados Unidos
Filmes dos Estados Unidos de 1919
Filmes mudos dos Estados Unidos
Filmes em preto e branco
Filmes perdidos

The Four Flusher


Rārangi est une toute petite ville de l'Île du Sud dans la région de Marlborough en Nouvelle-Zélande

Situation
Celle-ci est localisée  à approximativement  en voiture au nord-est de la cité de  Blenheim, sur la côte de Cloudy Bay.

Toponymie
Un macron fut officiellement ajouté pour la dénommer en .

Démographie
Rārangi est définie par Statistique en Nouvelle-Zélande comme étant un village rural, qui couvre  .
Elle est incluse dans la .

Rārangi avait une population de  lors du , une augmentation de  (soit 16,7 %) depuis le , et une augmentation de  (soit 36,6 %) depuis le .
Il y avait .
On  notait la présence de  et , donnant un sexe-ratio de 0,96 homme pour 1 femme, avec  (soit 17,9 %) âgées de moins de ,  (soit 12,5 %) âgées de ,  (soit 51,8 %) âgées de , et  (soit 18,3 %) âgées de .
L'ethnicité était pour 92,4 % européens/Pākehā, 12,5 % Māori, 2,7 % originaires du Pacifique, 0,9 % d'origine asiatique et 2,7  % d'autres ethnicités (le total fait plus de 100% dans la mesure où une personne peut s'identifier de multiples ethnicités).

Bien que certaines personnes objectent de donner leur religion, 66,5 %  n'avaient aucune religion, 22,3 % étaient chrétiens, 0,4 % étaient bouddhistes et 2,7 % avaient une autre religion.

De ceux d'au moins  d'âge ,  (soit 19,6 %) avaient un niveau de bachelier ou un degré supérieur et  (soit 16,8 %) n'avaient aucune qualification formelle.
Le statut d'emploi de ceux de moins de  était pour  (soit 53,8 %) employés à plein temps,  (soit 16,3 %) étaient à temps partiel, et  (soit 2,7 %) étaient sans emploi .

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Ville des Marlborough Sounds

Rārangi


Şizotipi psikoz ve daha belirli anlamda şizofreni ile ilgili karakteristik ve deneyimler barındıran kişilik tipini tanımlayan psikolojik terimdir.

Ayrıca bakınız
Halüsinasyon
Psikoz
Şizofreni
Şizotipal kişilik bozukluğu

Şizofreni
Psikoz

Şizotipi


Vöhringen by i Regierungsbezirk Schwaben i den tyske delstat Bayern.

Geografi
Vöhringen ligger cirka 18 kilometer syd for Ulm og 40 kilometer nord for Memmingen ved floden Iller i området Mittelschwaben.

Nabokommuner
Vöhringen grænser mod nord til byen Senden, mod øst til byen Weißenhorn, mod syd til kommunen Bellenberg og mod vest til kommunen Illerrieden i delstaten Baden-Württemberg.

Inddeling
I Vöhringen ligger ud over hovedbyen, landsbyerne Illerzell, Illerberg og Thal.

Eksterne henvisninger

 * Stadt Vöhringen
 Literaturom Vöhringen

Vöhringen (Iller)


Şener Şen (d. 26 Aralık 1941, Adana), Türk oyuncudur.

Hayatı
26 Aralık 1941 tarihinde, o zamanlar marangozluk yapan Ali Şen'in oğlu olarak Adana'da dünyaya geldi. Lüleburgaz'daki Kepirtepe Köy Enstitüsünden mezun oldu ve öğretmen olarak Kocaeli'ne atandı. Sanat hayatına İstanbul Belediyesi Şehir Tiyatrolarında sahneye çıkarak başladı. Babası gibi sinema sanatçısı olmak istemeyen Şener Şen, kendisini tiyatro oyunculuğuna adadı. Radyo tiyatrolarında da oynadı. Ancak tiyatrodan elde ettiği kazanç yetmediği için sinemaya girmek zorunda kaldı. Dublajdan tanıdığı yönetmenlere, "Figüran olarak beni de çağırın. Ama bir şartım var, yevmiyemi o gün alayım" dediği iddia ediliyor.

Sinemaya ilk adım attığı yıllarda figüranlık dahil her işi yaptı. Beş yıl boyunca - bazı filmlerde sadece dans etmek veya başrol oyuncusundan dayak yemek gibi- küçük rollerde yer aldı. Kariyerinde dönüm noktası 1975 yılında Ertem Eğilmez'in filmi Hababam Sınıfı'ndaki ''Badi Ekrem'' tiplemesi oldu. Aynı filmde İnek Şaban tiplemesi ile ün yapan Kemal Sunal ile müthiş bir ikili oluşturdu ve o yıllarda büyük gişe hasılatı yapan Süt Kardeşler, Şaban Oğlu Şaban, Tosun Paşa, Kibar Feyzo, Çöpçüler Kralı ve Davaro gibi filmlerde oynadı.

Şener Şen, 1984'e kadar yardımcı roller oynadı. O dönemde Anadolu piyasasına hâkim olan işletmecilerin, Arzu Film ve Ertem Eğilmez'e yaptıkları baskı sonucunda artık başrollerde oynaması gündeme gelir. Ancak o güne kadar özellikle Kemal Sunal ve İlyas Salman'la birlikte yaptığı filmlerde oynadığı uyanık, üçkâğıtçı, sahtekâr, dolandırıcı tiplemeleri canlandırmış olan Şen bu kez halkın isteğinin dışında bir rol seçti. "Onların istediği filmi yapmam, başrol oynayacaksam kendi istediğim filmi yaparım" diyerek Başar Sabuncu'nun Namuslu filminde ilk kez başrole çıktı. Filmde canlandırdığı Ali Rıza Bey karakteri işine son derece bağlı bir mutemettir. Bu nedenle çevresindekilerce hor görülür. Zimmetine para geçirdiği söylentileri ortalığa yayılınca itibar görür ve el üstünde tutulmaya başlar. Ertem Eğilmez'in bu film için ona "Eğer bu film tutmazsa senin hayatın başlarken biter. Bir daha bir fırsat yakalayamazsın. Ama öbürünü seçersen yılda beş, altı film yaparsın, para da kazanırsın" demesine rağmen, Namuslu o yılın en iyi iş yapan filmleri arasına girdi ve Şener Şen'in sinema kariyerindeki ikinci perde açıldı.

Namuslu filmiyle üçkağıtçı, sahtekar karakterleri canlandırmaktan sıyrılan Şener Şen artık iyi, insanları kandırmayan, saf, temiz yürekli karakterleri canlandırmaya başladı. Nesli Çölgeçen'in Züğürt Ağa 'sında saf bir köy ağasını, Milyarder'''de piyangodan büyük ikramiye kazanan istasyon şefini, Muhsin Bey 'de şöhret olmak isteyen bir gence yardım eden organizatörü başarı ile oynadı. Bu yıllarda moda olan müzikallerde de gözüktü.

Ertem Eğilmez'in son filmi olan ve Türk sinema seyircisinin sinema önlerinde uzun kuyruklar oluşturduğu taşlamalarla dolu Arabesk filminde Müjde Ar ile başrolleri paylaştı. 1996'da ise Türk sinemasında bir devrim yaratan "Eşkıya" filminde Uğur Yücel ile birlikte oynadı. Yavuz Turgul'un senaryosunu yazdığı ve yönettiği bu film Türk sinema sektöründe o dönem için bir rekor kırarak 2,5 milyonu aşkın seyirciyi sinemalara çekti.

Gaziantepli kebap üstadı Ali Haydar'ı canlandırdığı İkinci Bahar (1998-2001) dizisinde diğer başrol oyuncusu Hanım adlı Trakyalı bir mezeciyi canlandıran Türkan Şoray'dı.

2005 yılında Kabalcı Yayınevi tarafından basılan Giovanni Scognamillo'nun yazdığı Türk Sinemasında Şener Şen isimli çalışma oyuncu hakkında yazılmış en kapsamlı çalışmadır. Şener Şen'in bu yıla kadar olan oyunculuk kariyeri dönemlere ayrılarak incelenmiştir. Kitapta Şener Şen'in film dizini, sahne oyunları ve müzikalleri dizinleri de bulunmaktadır.

Yönetmenliğini Yavuz Turgul'un yaptığı Gönül Yarası (2005) filmindeki emekli öğretmen Nazım rolüyle 42. Altın Portakal Film Festivali'nde 'En İyi Erkek Oyuncu Ödülü'nü kazandı. Senaryolarını Yavuz Turgul'un yazdığı, "nesli tükenen bir kabadayıyı" canlandırdığı Kabadayı (2007) ile başrollerini Çetin Tekindor, Cem Yılmaz'la paylaştığı Av Mevsimi (2010) ve Yol Ayrımı (2017)  en son rol aldığı filmler olmuştur. Şen, 2015 yılında Aygaz Otogaz reklamıyla ekranlara geri dönmüştür.

28 Aralık 2016'da Cumhurbaşkanlığı Kültür Sanat Büyük Ödülü'nü 12. Cumhurbaşkanı Recep Tayyip Erdoğan'ın elinden alan Şener Şen törende yaptığı konuşmada; "Hikayeler hayatı nasıl yaşayabiliriz konusunda bize yol göstericilerdir. Ben canlandırdığım karakterlerin iyiye ve doğruya hizmet etmesi için özenle seçtim. Bir aktör için intihar sayılabilecek uzun yıllar istediğim hikayeyi bekledim. İyiyi, doğruyu ve güzeli arayan toplumların her zaman barış içinde yaşayacağına inandım. Bu ödülü toplumsal barışımıza bir katkısı olması umudu ile kabul ediyorum" dedi.

Özel Yaşamı
İki kez evlenen Şener Şen, ilk evliliğinden bir kız çocuğu (Bengü Şen (d. 1974)) babasıdır. Muhsin Bey'''in çekimleri sırasında tanıştığı Sermin Hürmeriç'le 1989'da ikinci evliliğini yaptı. Çift 1997'de boşandı.

11 Kasım 2020 tarihinde Koronavirüs'e yakalandığı duyuruldu.

Ödülleri

Tiyatro oyunları

Filmografi

Reklamlar
 Hürriyet - (1985-1986)
 Artema - (1990-1992)
 Pamukbank - (1997-1999)
 Akbank - (2002-2006)
 TTNet - (2008-2010)
 Aygaz Otogaz - (2015-2016)

Kaynakça

Dış bağlantılar

1941 doğumlular
Adana doğumlu erkek oyuncular
Türk erkek dizi oyuncuları
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Altın Portakal Ödülü sahibi oyuncular
Altın Portakal Yaşam Boyu Onur Ödülü sahipleri
Devlet Sanatçıları
Yaşayan insanlar
Vefa Lisesinde öğrenim görenler
Şener Şen

Şener Şen


Sarah Thomas (* 17. November 1992 in Cardiff) ist eine walisische Badmintonspielerin.

Karriere
Sarah Thomas gewann in Wales in allen Nachwuchsklassen sukzessive die nationalen Meisterschaften. 2009 war sie erstmals bei den Erwachsenen erfolgreich. Fünf weitere Titel folgten bis 2012.

Sportliche Erfolge

Weblinks

Badmintonspieler (Wales)
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Wales)
Walisischer Meister (Badminton)
Brite
Waliser
Geboren 1992
Frau

Sarah Thomas (Badminton)


Safranpandekage eller gotlandsk pandekage (på gutamål: saffranspannkake, saffranspannkakå) en en gotlandsk dessert. Ingredienserne er grødris, fløde, mælk, sukker, æg, hakkede mandler og safran, og kagen bages i en bradepande. Kagen spises lun eller kold og serveres traditionelt med korbærsyltetøj (salmbärssylt) og flødeskum.

Historie
Ovnbagte pandekager var festmad og kendes på Gotland siden 1700-tallet. Festmad blev de i kraft af tilsætningen af fint mel og æg. I 1800-tallet blev det mere almindeligt med sukker i pandekagerne, og også safran og rosiner. Safranpandekager i den nuværende form (lavet af grødris og bagt i ovnen) hører til kategorien af buddinger, der blev almindelige desserter i 1800-tallet, da brændekomfuret gjorde det enklere at tilberede mad i ovnen. Safranpandekagen havde særlig forbindelse med julen, hvor den blev lavet af tiloversbleven risengrød, men i 1800- og 1900-tallet begyndte man også at servere den på årsdage og ved bryllupper og begravelser. Syltetøjet, der spises til pandekagen, er også en skik fra 1800-tallet, da sukkeret blev billigere, og syltetøj blev et meget populært tilbehør til desserter.

I dag vides det ikke, om safranpandekagen er opstået på Gotland, eller om den er bragt til øen udefra. Safranpandekagens råvarer har rødder tilbage til middelalderens og renæssancens tilsmagte og farvede risengrød, som forekom i de højere samfundslag. Netop kombinationen af ris, mandler, safran og sukker gjorde retten meget eksklusiv, ligesom safranbrød, der kendes siden 1500-tallet. I den senere del af 1900-tallet er safranpandekagen blevet et velkendt turistsymbol for Gotland og serveres gerne på sommeråbne turistrestauranter og i andre sammenhænge, hvor øens lokale mad fremhæves.

Noter

Pandekager
Desserter
Gotland
Mad fra Sverige

Safranpandekage


The year 1902 in architecture involved some significant events.

Events

 July 14 – St Mark's Campanile in Venice collapses. The only casualty is a cat.
 December 13 – St. Joseph's Catholic Church in Krebs, Oklahoma, United States is destroyed by fire.
 date unknown
 Work begins on Trmal's Villa in Prague, designed by Jan Kotěra.
 Work begins on the Lalgarh Palace complex, in Rajasthan, India, commissioned by the British-controlled regency for Maharaja Ganga Singh (1881–1942) while he is still in his minority as they consider the existing Junagarh Palace unsuitable for a modern monarch. Ganga Singh decides that the palace should be named in memory of his father Maharaja Lall Singh.
 The Villa Lejeune and the France-Lanord and Lombard Apartment Buildings in Nancy are designed by Émile André.

Buildings and structures

Buildings opened

 May 26 – Nożyk Synagogue, Warsaw, Poland.
 September 15 – West Baden Springs Hotel in Indiana, designed by Harrison Albright featuring the world's largest free-spanning dome.
 October 15 – Balmoral Hotel in Edinburgh, Scotland.

Buildings completed
 Hungarian Parliament Building in Budapest, designed by Imre Steindl.
 Flatiron Building in New York City, designed by Daniel Burnham and Frederick Dinkelberg.
 Wiener Stadtbahn railway system in Vienna, with Art Nouveau stations designed by Otto Wagner.
 Sayles Memorial Library, Pawtucket, Rhode Island, designed by Ralph Adams Cram with marble reliefs by Lee Lawrie
 Wallpaper factory for Arthur Sanderson & Sons in Chiswick, London, designed by Charles Voysey.
 The Cologne Stadttheater, designed by Carl Moritz.
 Batumi Cathedral of the Mother of God (Georgian Orthodox Church) is completed.
 All Saints' Church, Brockhampton, England, designed by William Lethaby and built by direct craftsman labour, is completed.
 The Villa Jika in Nancy for Louis Majorelle, designed by Henri Sauvage and Lucien Weissenburger, with stained glass by Jacques Grüber and ironwork and interior woodwork by Majorelle himself, is completed.
 The Biet Apartment Building in Nancy, designed by Georges Biet and Eugène Vallin
 The House with Chimaeras in Kyiv, Ukraine, designed by Vladislav Gorodetsky.
 Santa Justa Lift in Lisbon, Portugal, engineered by Raoul Mesnier du Ponsard, begins operation.

Awards
 RIBA Royal Gold Medal – Thomas Edward Collcutt.
 Grand Prix de Rome, architecture: Henri Prost.

Births
 January 30 – Nikolaus Pevsner, German-born architectural historian working in England (died 1983)
 February 11 – Arne Jacobsen, Danish architect and designer (died 1971)
 February 27 – Lúcio Costa, Brazilian architect and urban planner (died 1998)
 March 9
 Luis Barragán, Mexican architect (died 1988)
 Edward Durrell Stone, American architect (died 1978)
 May 21 – Marcel Breuer, Hungarian-born architect and designer working in the United States (died 1981)
 July 22 – Basil Ward, New Zealand-born architect working in England (died 1976)
 August 8 – Welton Becket, American architect (died 1969)
 November 11 – Ernő Goldfinger, Hungarian-born architect working in England (died 1987)

Deaths

 January 9 – István Kiss, Hungarian architect of public buildings (born 1857)
 March 2 – John Francis Bentley, English ecclesiastical architect (born 1839)
 March 28 – Conrad Wilhelm Hase, German architect and founder of the Hanover school of architecture (born 1818)
 April 11 – Johan Daniel Herholdt, Danish architect, professor and royal building inspector (born 1818)
 May – Tom Dunn, Scottish-born golf course architect (born 1849)
 June 1 – James Brown Lord, American Beaux-Arts architect (born 1859)
 August 31 – Imre Steindl, Hungarian architect (born 1839)
 December 3 – Robert Lawson, New Zealand architect (born 1833)
 date unknown – Alexandru Săvulescu, Romanian architect (born 1847)

References

1902 in architecture


Prin cvadratură sau cuadratură se pot înțelege:
 Cvadratură, în geometrie, este operația construirii numai cu rigla și compasul a unui pătrat care să aibă aria egală cu cea a unei figuri date.
 Cvadratura cercului, caz particular;
 Cvadratura parabolei este un tratat de geometrie, scris de Arhimede, în secolul al III-lea î.Hr.
 În astronomie, o planetă sau un satelit este în cvadratură atunci când diferența longitudinii cerești dintre obiect și Soare este egală cu 90°.
 În fizică sau în electronică, două semnale sinusoidale cu aceeași perioadă sunt în cvadratură dacă ele sunt în defazaj de π/2.

Vezi și
  (abreviat LQDN), o asociație de apărare a drepturilor și libertăților cetățenilor pe Internet, fondată în 2008.

Note

Cvadratură (dezambiguizare)


Liste der Seiten- und Turmkapellen der Petrikirche (Lübeck). Die ursprüngliche Ausstattung der Kapellen ging durch ständige Erneuerungen der Innenausstattung der Kirche und durch den Luftangriff auf Lübeck im Zweiten Weltkrieg verloren.

Nordseite

Morkerkenkapelle
In den ersten zwei Jochen am westlichen Ende der Nordwand, erbaut von Thomas Morkerke (wirksam 1301–1333). 1364 gemeinsame Vikarienstiftung seines Enkels, des Lübecker Bürgermeisters Thomas Morkerke, und seiner drei Brüder.

St. Barbarakapelle
Westlich vom östlichen Portal der Nordseite, erbaut kurz vor 1441 von dem Bürgermeister Konrad Brekewoldt. Die Kapelle ist benannt nach einer Altarstiftung der St. Barbara-Bruderschaft.

Goldschmiedekapelle
Östlich des östlichen Portals der Nordseite, 1516 erbaut.

Südseite

Schmiedekapelle
Im zweiten Joch, erbaut 1430 aus dem Nachlass eines Barbiers, 1442 vom Amt der Schmiede erworben, die traditionell in der östlich der Kirche verlaufenden Schmiedestraße wohnten.

Lüdinghausen- oder Marquardkapelle
Im dritten Joch der Südseite 1420 erbaut. 1509 von Jakob Freudenberg d. Ä. mit einer Kommende dotiert. Über Jakob Freudenberg d. J. gelangt die Kapelle im Erbgang über den Bürgermeister Anton Lüdinghusen in die Familie Lüdinghausen, die mit Johann Lüdinghusen noch einen weiteren Bürgermeister der Stadt stellte.

St. Annenkapelle
Die östlichste der Südseite. Kapelle der Krämerkompagnie, das Patronat üben deren Älterleute aus.

Lüneburger Kapelle
1585 erwähnt, aber nach BuK nicht zu lokalisieren.

Turmbereich

Marientiden-Kapelle
In der Süderturmkapelle. Aus dem Nachlass des 1464 verstorbenen Ratsherrn Johann Broling.

Literatur
 Gustav Schaumann, Friedrich Bruns (Bearbeiter): Die Bau- und Kunstdenkmäler der Freien und Hansestadt Lübeck. (BuK). Hrsg. von der Baudeputation. Band 2, Teil 1: St. Petri. Nöhring, Lübeck 1906 (Digitalisat).
 Antje Grewolls: Die Kapellen der norddeutschen Kirchen im Mittelalter: Architektur und Funktion. Kiel: Ludwig 1999, ISBN 3-9805480-3-1

Einzelnachweise

Kapellen
Weltkulturerbe Lübeck

Kapellen der Petrikirche in Lübeck


Kettering puede hacer referencia a:

Kettering, Inglaterra

Geografía
Municipio de Kettering, en Northamptonshire, Inglaterra;
Kettering (Ohio), en Estados Unidos;
Kettering (Maryland), en Estados Unidos;

Personas
Charles Kettering, inventor estadounidense;

Otros
Premio Kettering a la más importante contribución al diagnóstico y tratamiento del cáncer;
Kettering Bug, tipo de torpedo aéreo;
Kettering Town Football Club, equipo de fútbol en Kettering

Kettering (desambiguación)


A Segunda Divisão do Campeonato Paulista de 2022 foi a quadragésima sétima edição desta competição de futebol, equivalente ao quarto escalão do estado e organizada pela Federação Paulista de Futebol (FPF).

A competição foi composta de cinco fases e disputada por 36 equipes entre os dias 22 de abril e 17 de setembro. Nas duas primeiras fases, os participantes foram divididos em grupos, pelos quais os integrantes enfrentaram os adversários da própria chave em jogos de turno e returno. Nas fases eliminatórias, o resultado agregado das duas partidas definiram quem avançou à fase seguinte. Dessa forma, as oito equipes restantes foram a cada fase reduzidas à metade até a final.

O Grêmio Prudente conquistou o título da edição de forma invicta após vencer a decisão contra a Itapirense. Os dois finalistas garantiram o acesso para a Série A3 de 2023.

Formato e participantes
Em sua quadragésima sétima edição, o quarto escalão do estado foi disputado em cinco fases, sendo duas em formatos de pontos corridos e três eliminatórias. Nas duas primeiras fases, os participantes foram divididos em grupos, pelos quais os integrantes enfrentaram os adversários da própria chave em jogos de turno e returno.

Por outro lado, as últimas fases foram compostas por jogos eliminatórios, definidos de acordo com a classificação geral. Conforme preestabelecido no regulamento, o resultado agregado das duas partidas definiram quem avançou à fase seguinte. Assim, as oito equipes restantes foram a cada fase reduzidas à metade até a final. Em caso de igualdades, a vaga ficou com a equipe de melhor campanha geral.

Resultados
Os resultados das partidas da competição estão apresentados nos chaveamentos abaixo. A primeira fase foi disputada por pontos corridos, com os seguintes critérios de desempates sendo adotados em caso de igualdades: número de vitórias, saldo de gols, número de gols marcados, número de cartões vermelhos recebidos, número cartões amarelos recebidos e sorteio. Por outro lado, as fases eliminatórias consistiram de partidas de ida e volta, as equipes mandantes da primeira partida estão destacadas em itálico e as vencedoras do confronto, em negrito. Conforme preestabelecido no regulamento, o resultado agregado das duas partidas definiram quem avançou à final, que foi disputada por Grêmio Prudente e Itapirense e vencida pela primeira equipe, que se tornou campeã da edição.

Primeira fase

Grupo 1

Grupo 2

Grupo 3

Grupo 4

Grupo 5

Grupo 6

Índice técnico

Segunda fase

Grupo 7

Grupo 8

Grupo 9

Grupo 10

Fases finais

Ligações externas
 Website oficial da Federação Paulista de Futebol

2022

Campeonato Paulista de Futebol de 2022 - Segunda Divisão


توليدو، الينوي (Toledo, Illinois) هي إحدى القرى في مقاطعة كمبرلاند، الينوي ، الولايات المتحدة. كان عدد السكان 1.166 في التعداد السكاني لعام 2000. وهي مقر مقاطعة كمبرلاند.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لتوليدو في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان توليدو 1,166 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 510 أسرة وعدد العائلات 314 عائلة مقيمة في القرية. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 571 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للقرية بنسبة 98.63% من البيض و0.09% من الأمريكيين الأصليين و0.09% من الأعراق الأخرى و1.20% من عرقين مختلطين أو أكثر و0.43% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 510 أسرة كانت نسبة 35.5% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 43.9% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 11.2% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 6.5% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 38.4% من غير العائلات. تألفت نسبة 36.1% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 20.8% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.26، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 2.91.

بلغ العمر الوسطي للسكان 36.6 عاماً. وكانت نسبة 26.8% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 8.3% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 26.2% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 18.1% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 19.6% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 86.9 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 79.7 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في القرية 26,094 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 29,792 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 26,563 دولارًا مقابل 16,898 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالقرية 14,246 دولارًا. وكانت نسبة 18% من العائلات ونسبة 16.8% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 25.4% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 5.7% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان توليدو 1,238 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 528 أسرة وعدد العائلات 348 عائلة مقيمة في القرية. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 583 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للقرية بنسبة 98.71% من البيض و0.24% من الأمريكيين الأفارقة و0.16% من الأمريكيين الأصليين و0.24% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.32% من الأعراق الأخرى و0.32% من عرقين مختلطين أو أكثر و0.89% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 528 أسرة كانت نسبة 30.5% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 47.9% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 12.5% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 5.5% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 34.1% من غير العائلات. تألفت نسبة 29.5% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 14.6% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.34، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 2.82.

بلغ العمر الوسطي للسكان 37.1 عاماً. وكانت نسبة 24.1% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 9.4% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 26.6% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 24.6% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 15.3% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 49.2% ذكور و50.8% إناث.

مراجع

قرى إلينوي
قرى مقاطعة كامبرلاند (إلينوي)
مقرات المقاطعات في إلينوي

توليدو (إلينوي)


(309206) Mazvydas est un petit astéroïde de la ceinture principale intérieure nommé en l'honneur de Martynas Mažvydas.

Voir aussi

Article connexe
 Liste des planètes mineures (309001-310000)

Liens externes

Références

Astéroïde de la ceinture principale
Planète mineure découverte en 2007
Planète mineure prédécouverte en 2000
Objet céleste découvert par Kazimieras Černis
Objet céleste découvert par Justas Zdanavičius
Mazvydas
Mazvydas

(309206) Mažvydas


Jakob Agermose Pedersen (født 21. april 1976) er en dansk skuespiller uddannet fra Skuespillerskolen Ophelia i 2012. Han har blandt andet medvirket i Arvingerne, Jeg er William og I krig & kærlighed.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Danmark

Jakob Agermose Pedersen


Leonard Dobre (n. 16 iunie 1992, București) este un fotbalist român, care evoluează pe postul de atacant la clubul din Liga a II-a, ACS Berceni.

Legături externe
Profile at Romaniansoccer.ro

Fotbaliști români
Români în viață
Fotbaliști
Sportivi români în viață
Fotbaliști ai CSM Politehnica Iași
Fotbaliști ai FC Sportul Studențesc

Leonard Dobre


Japanska trešnja (orijentalna trešnja, istočno-azijska trešnja, lat. Prunus serrulata), jedna od 353 biljnih vrsta roda Prunus podrijetlom iz Kine, uvezena u Koreju, neke države SAD-a i Japan. U Japanu postaje simbol dolaska proljeća, tradicionalnog praznika Sakura.

Japanska trešnja naraste od 10 do najviše 25 metara. Stablo ima koru smeđe ili smeđesive boje, bijelih je ili ružičastih, nježnih cvjetova, dok su rubovi listova nazubljeni, pa joj otuda i ime serrulata (nazubljen).

Japanska trešnja danas se uzgaja po mnogim krajevima kao ukrasno drvo u parkovima i vrtovima, a razvio se velik broj formi, a postoje dvije podvrste

Podvrste
 Prunus serrulata f. spontanea (E.H.Wilson) Chin S.Chang
 Prunus serrulata var. pubescens (Makino) Nakai

Vanjske poveznice

Izvori

Prunus

Japanska trešnja


Martin Barták, né le  à Prague, est un homme politique et médecin tchèque.

Biographie

Situation personnelle

Parcours politique

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Articles connexes
 Gouvernement Fischer

Naissance en février 1967
Naissance à Prague
Ministre tchèque de la Défense
Personnalité politique tchèque
Ministre tchèque
Naissance en Tchécoslovaquie

Martin Barták