La nomenclatura de fusión o Nomenclatura de hidrocarburos policíclicos fusionados es un método que sirve para nombrar estructuras orgánicas denominados policiclos fusionados. Los sistemas de anillos policíclicos fusionados son aquellos en donde al menos dos ciclos comparten un enlace y dos carbonos.

Existen dos tipos de fusión:

 Aquella en la que por cada dos anillos adyacentes tiene dos y sólo dos átomos y un enlace común. Esta fusión se denomina orto. Dichos sistemas tienen n lados comunes y 2n átomos comunes.

 Aquella en la que además de presentarse una fusión orto simple, contiene otro anillo fusionado con dos enlaces y tres átomos en común. Este sistema se denomina orto-peri fusionado. Dichos sistemas cíclicos tienen n lados comunes y menos de 2n átomos comunes.

Numeración

Para efectos de numeración, los anillos individuales de un sistema de hidrocarburos policíclicos fusionados orto u orto-peri se orientan de modo que
(a) el mayor número de anillos están en una fila horizontal
(b) un número máximo de anillos están por encima y a la derecha de la fila horizontal (cuadrante superior derecho).

Si dos o más orientaciones cumplen con estos requisitos, la numeración que se elige es aquella que tenga el mayor número posible de anillos en el cuadrante inferior izquierdo.

Una vez orientado el sistema, la numeración comienza en el carbono ubicado en la posición más alta de primer cuadrante (superior derecho) que no pertenezca a una fusión. La numeración prosigue en dirección de las manecillas del reloj. Cuando hay más de una opción, se elige el que se encuentre más a la izquierda dentro del cuadrante. Se omiten en la numeración los carbonos comunes de fusión.

Los átomos comunes a dos o más anillos se designan mediante la adición de letras del alfabeto latino "a", "b", "c", etc. con el número de la posición anterior. Una serie de átomos de fusión consecutivos se numeran siguiendo la dirección de las manecillas del reloj. Cuando se puede elegir entre dos numeraciones, los átomos de carbono comunes a dos o más anillos deben tener los números localizadores más bajos posibles.

Cuando hay más de una opción posible en anulenos impares, se toma la que corresponda al hidrógeno indicado más bajo:

A continuación se ilustran las únicas excepciones permitidas por la IUPAC:

En ciertas operaciones de fusión, se requiere que se etiqueten los enlaces utilizando letras del alfabeto latino. La letra "a" se asigna al enlace donde se encuentre el átomo donde inicia la numeración con el átomo que le sigue. El resto de las letras se asignan en dirección de las manecillas del reloj sin omitir ningún enlace. Sólo se asignan los enlaces en el exterior.

Sistemas policíclicos uniformes

Polialenos
Los polialenos son hidrocarburos que constan de dos anulenos idénticos fusionados. Se nombran citando el prefijo numérico que indica el número de átomos de carbono del anuleno, seguido del término "-leno" La única excepción es el hexaleno, que se denomina comúnmente como naftaleno.

Policenos
Los policenos consisten en varios anillos de benceno orto-fusionados en una disposición rectilínea. Son nombrados citando un prefijo de multiplicidad que indica el número de anillos de benceno, seguido del sufijo "-ceno". Las únicas excepciones son los compuestos de 3 y 4 cuyos nombres triviales se conservan:

Polifenos
Los polifenos (no confundir con polifenoles) son hidrocarburos que consisten en anillos de benceno orto-fusionados en un anillo central en disposición 1,2 de un lado y 3,4 otro. Se menciona el número de anillos fusionados totales (n) por medio de un prefijo numeral y el sufijo "-feno".

Si n es impar, el polifeno es simétrico y tiene la misma cantidad de anillos fusionados tanto de un lado como del otro en el anillo central. Si n es par, el polifeno es asimétrico, en donde el número de anillos de cada lado difieren en un anillo. La única excepción es el caso en el que n = 3, ya que tiene un nombre trivial propio.

Polifenilenos
Los polifenilenos son hidrocarburos que consisten en un [n]anuleno de n par fusionado en todos sus lados posibles con benceno. Estos compuestos se nombran colocando un prefijo numeral correspondiente al número de anillos de benceno fusionados, seguido del sufijo "-fenileno"

Polinaftilenos
Los polinaftilenos son hidrocarburos formados por la fusión orto del naftaleno en una disposición 2,3 con todos los enlaces posibles de un anuleno con n par. El nombre se construye colocando un prefijo numeral correspondiente al número de anillos de naftaleno fusionados, seguido del sufijo "-naftileno"

Polihelicenos
Los polihelicenos son hidrocarburos que consisten en fusiones de cinco o más anillos de benceno orto-fusionados que forman una disposición helicoidal. Son nombrados por medio de un prefijo numérico que indica el número de anillos de benceno seguido de la terminación "-heliceno".

Nombres triviales
La nomenclatura de muchos hidrocarburos fusionados parte de una serie de nombres triviales de hidrocarburos con fusiones de anillos de benceno. A continuación se muestran ejemplos de compuestos fusionados con nombres triviales aceptados por la IUPAC:

Cuando un nombre trivial puede aplicarse en un isómero de posición de un sistema fusionado con hidrógeno indicado, se puede nombrar únicamente indicando el hidrógeno isomérico.

Otros sistemas fusionados

 Los hidrocarburos policíclicos derivados de fusiones orto de dos anulenos distintos que no tengan nombre triviales aceptados por la IUPAC, se denominan de acuerdo al siguiente procedimiento:

a) Se identifican los anulenos.

b) Se menciona primero el anuleno más pequeño con el prefijo subordinante.

c) Se menciona el anuleno prioritario como un cicloalqueno simple.

d) El prefijo del anuleno subordinado se yuxtapone con el nombre del cicloalqueno prioritario. La única excepción es el benceno ([6]-Anuleno)

A continuación se muestran las conversiones de nombres de acuerdo al anuleno correspondiente:

Cuando los anulenos son de número de carbonos impar, se puede indicar el hidrógeno en la posición saturada más baja posible. El benceno se indica como "benzo":

 Un sistema de más de dos anulenos fusionados que no tiene un nombre trivial aceptado por la IUPAC,se nombra considerando las reglas siguientes:

1) Se identifica el sistema fusionado más grande posible que presente nombre trivial.
2) Se identifica el resto de los anillos en fusión. Debe procurase encontrar los anillos más simples.

3) Se identifican las etiquetas de los enlaces de fusión en el sistema fusionado principal.
4) El nombre se construye indicando el prefijo correspondiente al anillo fusionado seguido de la etiqueta del enlace de fusión encerrada en corchetes; si el sistema es orto-peri se indican los dos enlaces en común. Por último se escribe el nombre del sistema fusionado principal.

Para anulenos secundarios, se pueden utilizar los prefijos ciclopenta, ciclohepta, cicloocta, ciclonona, etc. A continuación se muestran ejemplos de los prefijos correspondientes a los anillos fusionados secundarios:

Si se requiere más de un prefijo, estos se nombran en orden alfabético. A continuación se enlistan los sistemas fusionados en jerarquía ascendente de mención:

Pentaleno – Indeno – Naftaleno – Azuleno – Heptaleno - Bifenileno - s-Indacene - as-Indaceno – Acenaftileno - Fluoreno - Fenaleno – Fenantreno - Antraceno – Fluoranteno - Acefenantrileno – Aceantrileno - Trifenileno - Pireno – Criseno – Tetraceno - 	Pleiadeno - Piceno - Perileno - Pentafeno - Pentaceno - Tetrafenileno - Hexafeno - Hexaceno - Rubiceno - Coroneno - Trinaftileno -	Heptafeno - Heptaceno - Pirantreno - Ovaleno

Si al mencionar únicamente la etiqueta del enlace se genera confusión por la posibilidad de un isómero por la fusión en otro enlace, se mencionan los localizadores del anillo secundario más bajos posibles, siempre y cuando se cumplan las leyes de numeración. También deben coincidir con la dirección de las letras del sistema fusionado principal. Cuando dos o más prefijos se refieren a posiciones equivalentes, de manera que hay una selección de letras, los prefijos se citan en orden alfabético.

El sistema resultante debe numerarse sin considerar la numeración anterior a la fusión, sino se vuelven a aplicar las reglas de numeración descritas previamente.

Sistemas fusionados saturados

Los hidrocarburos que sean derivados de saturación de sistemas fusionados se nombran a partir de un prefijo "dihidro-", "tetrahidro-", etc. de acuerdo al sistema de nomenclatura aditivo. Seguido de esto se menciona el nombre del hidrocarburo fusionado patrón. El prefijo "perhidro-" significa hidrogenación completa.Cuando hay una opción para un hidrógeno indicado, a éste se le asigna el número más bajo disponible.

Los siguientes nombres triviales son aceptados por la IUPAC:

Cuando hay dos numeraciones posibles, los hidrógenos deben ser asignados con los números localizadores más bajos posibles.

En el caso de compuestos tanto saturados como insaturados que presenten cadenas laterales, el nombre se construye con los mismos principios que los establecidos en la nomenclatura de hidrocarburos monocíclicos.

Nomenclaturas alternativas

 Existe una alternativa para mencionar un sistema fusionado entre anulenos y cicloalcanos, cicloalquenos o cicloalquinos. La condición es que deben presentar un doble enlace en el anillo de fusión. En este método:

a) Se identifican los nombres de los ciclos fusionados. El ciclo (o sistema) de mayor tamaño es la estructura prioritaria, mientras que el menor es la estructura subordinada.
b) Se numera el ciclo prioritario a partir del enlace de fusión y el subordinado con números primados también a partir del enlace de fusión.
c) Se mencionan las uniones de fusión del ciclo subordinado, su prefijo correspondiente y posteriormente las uniones del ciclo prioritario con su nombre previo a la fusión.

 Otra alternativa de mención para sistemas fusionados es la nomenclatura de von Baeyer, en donde los átomos de la fusión se nombran como cabezas de puente y el enlace común se menciona como un puente con 0 carbonos:

 En la nomenclatura de productos naturales, se han definido diversos nombres triviales para esqueletos base que presentan anillos fusionados (principalmente terpenos y esteroides), en los cuales se asignan numeraciones propias de acuerdo a su origen biosintético.

Ladderanos

Los ladderanos son series de ciclobutanos polifusionados en línea recta. Su nombre se debe al término inglés ladder, que significa "escalera". Se nombran como [n]ladderanos:

Fenestranos y poliquinanos

Un fenestrano es un sistema de cuatro ciclos fusionados con un carbono común cuaternario, el cual funciona como vértice común. El nombre fue propuesto por los químicos Vlasios Georgian y Martin Saltzman en 1972. El nombre deriva de la palabra latina Fenestra, que significa "ventana".

La nomenclatura especial para estos sistemas establece que los números de carbonos de los ciclos implicados se ordenan comenzando por el más pequeño. Estos números se separan por comas y se encierran en corchetes. El más pequeño de esta serie es el [3,3,3,3]fenestrano o piramidano. La serie homóloga continúa con el [4,4,4,4]fenestrano, [5,5,5,5]fenestrano y así sucesivamente.

Un poliquinano es un hidrocarburo policíclico que consiste en tres anillos fusionados de 5 miembros que usualmente contienen un sistema de quinaceno (triciclo[5.2.1.04,10]deca-2,5,8-trieno):

Triangulenos
Un trianguleno es un sistema de fusión de 6 bencenos en disposición similar a un triángulo de Pascal. La forma neutra totalmente conjugada es un birradical que tiene 22 electrones π en los anillos del benceno, lo cual cumpliría con los requerimientos de un sistema aromático. Sin embargo, es demasiado reactivo como para ser aislado. Los intentos de Clar y Stewart en 1953 para sintetizar el birradical trianguleno resultaron inútiles, ya que los radicales libres polimerizan muy rápidamente bajo condiciones experimentales. Hay tres derivados isómeros llamados dihidrotriangulenos, distinguidos por las letras A, B y C:

Fulleranos
Los fulleranos son los derivados de hidrogenación de los fullerenos. Se nombran de acuerdo a la nomenclatura de fullerenos:

Sustituyentes
Los sustituyentes generados en sistemas policíclicos fusionados indican las valencias libres de acuerdo a lo establecido en la nomenclatura de hidrocarburos monocíclicos, con la diferencia de que la numeración establecida se conserva y la (o las) valencias libres deben coincidir con ella. Se puede utilizar el sufijo "-enilo" para sistemas aromáticos:

A continuación se muestran las excepciones para los casos aceptados por la IUPAC:

Para sustituyentes de valencias múltiples, se siguen las mismas reglas establecidas en la nomenclatura de hidrocarburos monocíclicos:

Véase también
Nomenclatura de hidrocarburos policíclicos con puentes
Nomenclatura de hidrocarburos monocíclicos
Hidrocarburo aromático

Referencias

Nomenclatura de compuestos orgánicos

Sistema de nomenclatura de fusión


The Wax Road – tânăra trupă de hard rock și rock clasic din Ungheni, Republica Moldova, fondată în 2013 de Dan Timofei (Voice & chitară solo) și Victor Ceban (Drums), cărora li se alătură și Ion Tiuticov (chitară ritmică), toți trei fiind elevi ai aceleiași școli de muzică. Formația se conturează când Cristian Budac (chitară bas) acceptă să facă parte din trupă.

Albumul de debut a fost lansat pe 1 decembrie 2016. Acesta conține 10 piese în stil: Blues-Rock, Hard-Rock și Rock'n Roll.

Istoria formației

Începutul
The Wax Road apare la sfârșitul anului 2013. În vara anului 2013 Dan Timofei, împreună cu Victor Ceban l-au invitat pe Ion Tiuticov (chitară ritm) să cânte cu ei, iar la sfârșitul anului 2013 și pe Cristian Budac (chitară bas) creând împreună trupa The Wax Road.

Totul a început cu participarea la un concurs de muzică (concursul din Chișinău, din data de 1 decembrie 2013), la care au participat doar după 2-3 repetiții, dar unde au obținut locul I. Aceea a fost ziua în care s-a conturat noul band, cu toți cei 4 membri. Această evoluare a constituit un impuls puternic pentru tinerii artiști, astfel încât, foarte curând trupa debutează cu primele piese în cadrul unor mici concerte locale.

Evoluții ulterioare
În primăvara anului 2014, The Wax Road evoluează la festivalul "Drum Day Ungheni", organizat de Iaroslav Cojocaru și toboșarul Pezza Boutnari. Impresionat de prestația formației, în vara aceluiași an, Iaroslav Cojocaru se hotărăște să conlucreze și să susțină trupa, el fiind cel care se ocupă de managementul și promovarea formației.

În anii de existență, pe lângă promovarea intensă și lansarea diferitor proiecte, a câtorva single-uri, și a unui video clipuri au susținut și o mulțime de concerte. Printre acestea se numără, la nivel național festivalul "PRUT Fest" (evoluând pe o scenă cu Alternosfera și Subcarpați), "Startup Grind Party"(împreună cu AmberTraps), un șir de evenimante organizate de Cool Radio și  Pot Music. Iar la nivel internațional evoluează la cea de-a 10-a ediție a festivalului "Rock'n Iași",  la festivalul "Zilele Nordului" și la "Drum Day Hamburg" în Germania, Electric Castle 2017, Posada Rock Fest 2018, Rockhausen Chisinau 2020, etc.

Piese
Singles:

Let me feel

Do things right (video)

Midnight Girl

Debut Album "Rambler in the dark":

iTunes Amazon Spotify

Tracklist:

1.      Let me feel

2.      Fuzzy air

3.      Love car

4.      Midnight girl

5.      Do the same

6.      Trolley blues

7.      Do things right

8.      Come to me

9.      In the roll

10.  RAMBLER IN THE DARK

Live:

Must Music Live Session

Album "Pastile" 2022

Tracklist:

01. Pastile

2. Homeless Soul

3. Be My Weather

4. The World Goes To The Dogs

5.Things May Change

6. Loud

7. Out Of You

8. Can't Stop

9. Good Life

10. So Mad

11. Outro

Membrii formației

Dan Timofei
Voice; chitară solo

Fiind unul dintre fondatorii trupei, Dan Timofei este originar din Republica Moldova, or. Ungheni. A fost mereu pasionat de muzica anilor '60 -'70, de trupe precum Led Zeppelin, Jimi Hendrix Experience, Pink Floyd, Guns'n Roses și alții.

Dan a început să cânte la chitară când avea treisprezece ani. La scurt timp, a plecat la Școala de Muzica, unde și-a făcut cunoștință cu viitorul său profesor Alexandru Mostovoi, care revenise recent din Statele Unite ale Americii; acesta fiind, de fapt, un basist de jazz. Primul și, probabil, cel mai important lucru, pe care l-a făcut, a fost să-i predea lui Dan bazele muzicii Blues după metoda americană, datorită faptului că Alexandru trăise în America timp de 12 ani. Frecventarea Școlii de Muzică a rămas pentru Dan una dintre cele mai frumoase întâmplări din acea perioadă.

Pe lânga faptul că i-a fost un profesor bun, Alexandru Mostovoi, a fost de asemenea un bun prieten pentru Dan, fiindu-i chiar precum un tată. Tot el le-a făcut cunostință lui Dan Timofei cu Victor Ceban (actualul toboșar din The Wax Road) – ambii intrând la studii la Școala Muzicală în același an (2007). Astfel, băieții susțineau mereu examenele împreună, și fiind încurajați de Alexandru M., în fiecare joi, ca un adevărat band, repetau împreună cu vechiul lor prieten – Corneliu Duplava, care a studia atunci chitara bas.

Dan a fost mereu inspirat de muzică și tentat să-și creeze propriile sale piese, așa că a scris primul său cântec (Chitară și Voce) la sfârșitu primului an de studii. Visul lui a fost întotdeauna de a crea o trupa de rock, astfel încât, în vara anului 2013, împreună cu Victor l-au invitat pe Ion Tiuticov (chitară ritm) să cânte cu ei, iar la sfârșitul anului 2013 și pe Cristi Budac (chitară bas) creând împreună trupa The Wax Road.

Odată cu apariția trupei, pe lângă funcția sa de lead chitarist, Dan și-a început și cariera de vocalist. El și-a găsit atât cântărețul favorit, cât și chitaristul preferat într-o singură trupă – Led Zeppelin. Jimmy Page si Robert Plant sunt cei care l-au influențat cel mai mult. Un alt artist care i-a influențat performanța instrumentală este Jimi Hendrix cu sunetul său sălbatic de fuzz și virtuozitatea interpretării.

Ion Tiuticov
chitară ritmică

Ion s-a născut la 27 septembrie 1997, la Ungheni.

Fiind pasionat de muzica rock, în 2013, Ion a acceptat propunerea de colaborare venită din partea lui Dan Timofei (voce & chitară) și Victor Ceban (tobe) care doreau să inițieze o formație. Fiecare dintre ei fiind elevi ai aceleiași școli de muzică din Ungheni. La sfârșitul anului 2013, o dată cu venirea lui Cristi Budac (chitară bas) – au format trupa The Wax Road.

Ion Tiuticov este un chitarist ritmic, care interpretează și se regăsește în stilurile Blues-Rock, Hard-Rock, și Rock'n Roll. Ca și ceilalți membri ai trupei, Ion este pasionat de rock-ul anilor '70.

A început să cânte la chitară, atât datorită unchiului său care i-a făcut cunoștință cu acest instrument, cât și datorită căsătoriei prințului din Noua Zeelandă, unde au cântat The Eagles, Ion prinzând la știri secvența în care ei interpretau "Hotel California", piesa care l-a determinat să meargă la școala de muzică. Acolo, în anul doi a făcut cunoștință cu Dan și Victor. Au cântat de câteva ori împreună la inițiativa profesorului său(Alexandru Mostovoi), iar în urma unor lungi discuții cu Dan, care voia un band în care să cânte și să compună muzică, a înțeles că vrea să facă parte din trupă.

Printre formațiile și muzicienii care l-au influențat se numără Led Zeppelin, Queens of the Stone Age, Eric Clapton, Guns 'n'Roses, Kings of Leon etc.

Dacă ar fi să numească un loc unde are loc magia – ar zice că este, cu siguranță, studioul The Wax Road. Acolo apare muzica și acolo are loc tot procesul creativ. E o mică casă unde se regăsește fiecare membru al band-ului.

Scena e muntele de pe care se face auzită munca artistului și care adună în jurul său oameni s-o asculte. Tot ce are loc acolo e pentru a lăsa publicul cât mai extaziat. Și acela e locul în care ar vrea Ion să se afle toată viața.

Actualmente, Ion își găsește inspirația în rădăcinile muzicii rock și în curentele mai proaspăt apărute.

Cristian Budac
Chitară bas, voce

S-a născut la 26 iunie 1996,  în or. Ungheni, Republica Moldova. Cristi este basist și back vocalist în The Wax Road – band care s-a format odată cu venirea lui în decembrie, 2013.

Din copilărie Cristian a fost înconjurat de persoane care știau să cânte la vreun instrument, atunci a îndrăgit pianul, dorindu-și extrem de mult să studieze acest instrument și… așa a fost. Cristian a luat ore de pian și tot atunci a insistat ca părinții să-i cumpere un sintetizator.

Următorul instrument pe care a ținut Cristian să-l încerce a fost chitara. Dat fiind faptul că tatăl său era chitarist și basist, acesta și-a învățat fiul primele acorduri la chitară. Orele le petreceau în 3, împreună cu verișorul lui Cristian. Însă, în scurt timp băieții au înțeles că nu e suficient, chitara părea să fie un instrument care trebuie explorat. Astfel au mers împreună să ia lecții, însă pe lângă chitară, Cristian a preferat să învețe și chitara bas. Odată cu aceste cursuri și cu aprofundarea în cunoașterea instrumentului, Cristian înțelege că i-ar plăcea foarte mult să cânte într-un band.

La acestă etapă – împreună cu verișorul său, care e la fel de pasionat de muzică – au decis să caute un toboșar și un vocalist ca să creeze un band. Nu au avut însă prea mult succes în această căutare. Dar, după cum lucrurile frumoase vin la cei care știu să aștepte, peste ceva timp băieții la care Cristian făcea orele de chitară bas, îi propun să cânte la ei în trupă la chitară ritm. Cristian acceptă, iar odată cu acesta, visul său pare să fie împlinit.

Peste ceva timp, Cristian ajunge și pe la școala de muzică din Ungheni. Acolo mai vine o propunere de alipire la un band, unde Cristian să cânte la bas, colaborare care nu a durat prea mult. Însă tot pe atunci a și făcut cunoștință cu Dan, Victor și Ion (restul membrilor trupei The Wax Road).

Peste ceva timp, băieții din actualul The Wax Road trebuiau să participe la un concurs de muzică (concursul din Chișinău, din data de 1 decembrie 2013). Aveau nevoie de basist iar Alex Mostovoi(profesorul lui Dan și Ion), îl îndeamnă pe Cristi să cânte cu băieții la acest concurs, așa că după 2-3 repetiții destul de plăcute pentru Cristi, evoluează în 4 pe scena din Chișinău, unde obțin locul I. Aceea a fost o zi memorabilă, ziua în care Cristi a fost întrebat dacă vrea să facă parte din noul band, răspunsul său a fost simplu: "da, sigur". Și iată că atunci, Cristi Budac devine al 4-lea membru al actualului The Wax Road.

Victor Ceban
Drums

S-a născut în or. Ungheni, Republica Moldova, la data de 28 mai 1995.

Primul care-i face cunoștință cu tobele este chiar tatăl său, la fel toboșar, iar la vârsta de 12 ani, inspirat de performanța lui Steve Gadd decide să meargă la școala de muzică. Din primele zile, profesorul său Pavel Căpățînă absolvent al colegiului Berklee din SUA îl învață ritmuri de jazz.

În 2008 începe să cânte în orchestra de jazz a școlii de muzică din Ungheni, evoluând împreună în Republica Moldova, România și într-o serie de concerte din Lituania (2010). În primăvara anului 2013, Victor participă la festivalul "Drum Day Ungheni" organizat de toboșarul Pezza Boutnari. Pe lângă soloul la tobe interpretează împreună cu Dan Timofei (în prezent voicalist și chitarist în The Wax Road) cover-ul piesei "Stairway to heaven" (Led Zeppelin). La sfârșitul anului cu venirea lui Ion Tiuticov (chitară) și Cristi Budac (chitară bas) formează trupa The Wax Road, participând deja împreună la următoarele ediții ale festivalului Drum Day. Ultima având loc în primăvara anului 2015 în Hamburg.

Paralel Victor a lansat online o serie de lecții de tobe la nivel intermediar, cu scopul de a promova arta și cultura muzicală în rândul toboșarilor autohtoni. Lecțiile sunt unicale nu doar prin conținut și calitate, dar și prin faptul că sunt în limba română.

Victor's Drum Check
Victor Ceban, bateristul formației, a decis să-și împartă secretele și tehnica cu toți cei care vor să bată ritmul. Toboșarul din The Wax Road a avut norocul să învețe meserie de la Pavel Căpățână, muzician de jazz care a studiat la Barklee College, SUA.

Încurajat de colegii de trupa Victor a lansat: VICTOR'S DRUM CHECK, un proiect în limba română, dedicat toboșarilor începători și intermediari. Proiectul este compus din 9 video-uri ce apar în fiecare vineri pe canalul de YouTube al formației rock și este realizat cu dragoste și pasiune în studioul The Wax Road.

Primele 4 lecții sunt dedicate rudimentelor și anume: Paradiddle, Double Paradiddle, Triple Paradiddle și Paradiddle-diddle. Ele sunt sunt cele ce îi conferă toboșarului simțul libertății și îl ajută la dezvoltarea memoriei musculare și clarității bătăilor.

"Unul din scopurile principale ale proiectului VICTOR'S DRUM CHECK este de a contribui la dezvoltarea atât a artei în sine, cât și a fiecărui percuționist în parte." – a declarat managerul trupei Iaroslav Cojocaru.

În orașul Ungheni ritmul se simte perfect, fapt confirmat de bateriștii profesioniști: Pezza BOUTNARI (stabilit la Hamburg), Petru MOISEEV (formația Tharmis), Vitalie COZARI (fost toboșar Milenium). Totodata în Ungheni s-a lansat și proiectul Drum Day, un festival dedicat în special elevilor de la școlile de muzică, acesta a fost  inițiat de Pezza Boutnari și se organizează atât la Ungheni, cât și în Hamburg.

Legături externe
Website: http://thewaxroad.com/

Facebook: https://www.facebook.com/thewaxroad

Twitter: https://twitter.com/thewaxroad

SoundCloud: https://soundcloud.com/the-wax-road

Canal Youtube: https://www.youtube.com/channel/UCx6AQaxcJhZP8EnxBGGus5Q

Tumblr: http://thewaxroad.tumblr.com/

The Wax Road la Deșteptarea de Weekend: http://jurnaltv.md/ro/news/2015/5/16/the-wax-road-la-desteptarea-de-weekend-10122409/

Referințe

Formații rock
Formații din Republica Moldova

The Wax Road


Vadim Zinovyevich Rabinovich (parfois orthographié Vadym Rabynovych) (; ; ; né le  à Kharkiv, RSS d'Ukraine, Union soviétique), est un homme d'affaires juif ukrainien, homme politique, président du Congrès juif panukrainien, chef du parti For life, candidat à la présidence aux élections de 2014 et ancien député de l'Ukraine  faction du Bloc d'opposition. Actuellement, il est membre de la plate-forme d'opposition — Pour la vie.

Biographie
En 1970, Rabinovich est diplômé de l'école secondaire 45 de Kharkiv et entre à l'Université nationale de l'automobile et de l'autoroute de Kharkiv. De 1973 à 1975, il effectue le service militaire obligatoire dans l'armée de défense aérienne de l'armée soviétique. Après avoir quitté l'armée, Rabinovich est contremaître au département de réparation et de construction du conseil municipal de Kharkiv.

Le 20 janvier 1980, il est arrêté pour détournement de fonds publics d'un montant particulièrement important. Libéré après neuf mois d'enquête.

Entre 1980-1982, il dirige des ateliers de production de portes en bois.

Au début de 1982, il est arrêté pour détournement de fonds publics d'un montant particulièrement important.

Le 10 février 1984, il est condamné à 14 ans de camp de travaux forcés par le tribunal régional de Kharkiv, mais ne fait que sept ans de détention. Ses biens sont confisqués et son activité professionnelle interdite pendant 5 ans. Puis dans le camp, Rabinovich est enrôlé au KGB, avec le pseudonyme Zholud.

Au début de 1986, il commence à exploiter une entreprise. Libéré, Rabinovich et Andrii Aliochyn fondent la société Pinta spécialisée dans le commerce du métal.

À l'automne 1993, Rabinovych est nommé représentant ukrainien de la société autrichienne Nordex. La réputation du président de Nordex, de la proximité de l'URSS et du baron de la mafia russe Grigory Luchansky affectent l'image de Rabinovich .

Au début des années 1990, Rabinovich est déchu de sa nationalité ukrainienne et a fait son alyah en Israël. À la fin des années 1990, Rabinovich retourne en Ukraine. Citoyen israélien naturalisé, Rabinovich a un patrimoine immobilier en Ukraine et en Israël.

Rabinovich se voit retirer son visa pour les États-Unis en 1995, apparemment en raison de ses liens avec des marchands d'armes.

En 1997, Rabinovich fonde la chaîne de télévision 1+1 avec Alexandre Rodnianski et Boris Fuksman. En 1996, il est nommé président de la Chambre de commerce israélo-ukrainienne. De 1997 à 2009, Rabinovich est président de la maison d'édition Stolichnye Novosti.

Rabinovich créé et dirige le Congrès juif panukrainien en 1997. Il dissout l'organisation en avril 1999 et crée la Communauté juive unie d'Ukraine, qui l'élit à sa tête. En 2008, Rabinovich acquiert la chaîne de télévision NewsOne.

Il fait également don de plus de 10 millions de dollars pour la restauration de la Synagogue Hourva. Selon certains dirigeants juifs, l'homme d'affaires essaie d'acheter une publicité positive pour compenser la publicité négative générée par ses activités financières et politiques.

Rabinovich fait don de fonds pour aider à financer la reconstruction de la Synagogue Hourva de la vieille ville de Jérusalem sur une place qui porte son nom. La conseillère Rachel Azaria demande à la Cour suprême d'Israël d'annuler le nom de la place, affirmant que Rabinovich n'est pas encore décédé. La haute cour accepte, révoquant la dénomination de la place; La loi israélienne interdit de donner aux rues et aux lieux publics de Jérusalem le nom de personnes vivantes. Rabinovich soutient des organisations caritatives juives et est un bienfaiteur de la menorah d'or à l'Institut du Temple de Jérusalem.

Le 24 juin 1999, le Service de sécurité ukrainien (SBU) interdit à Rabinovych d'entrer en Ukraine pour une période de 5 ans. Selon le service de presse du SBU, cette décision est prise car l'activité de Rabinovych cause des dommages considérables à l'économie de l'Ukraine. Plus tard, les médias rapportent que la décision du SBU est liée au fait que Rabinovych divulgue des informations sur la vente de munitions par l'Ukraine à la Yougoslavie malgré l'embargo international alors en vigueur. En 1999, Rabinovich prend la nationalité de l'État d'Israël

Avec l'aide de Rabinovich, un monument aux victimes du terrorisme est inauguré à Kiev par le président ukrainien Viktor Iouchtchenko, l'ambassadeur américain John E. Herbst et l'ambassadeur russe Viktor Tchernomyrdine le 11 septembre 2005. Depuis 1997, il est président du Congrès juif panukrainien. En 2001, Rabinovich devient chef du Forum Un pas vers l'unité des chrétiens et des juifs et coprésident du Parlement juif européen. De 2007 à 2013, il a été président du club de football Arsenal Kiev.

En mars 2013, Rabinovich survit à une apparente tentative d'assassinat à Kiev ; un engin explosif est lancé dans la voiture de Rabinovich près de la station de métro Klovska.

Le 25 mars 2014, Rabinovich s'inscrit auprès de la Commission électorale centrale en tant que candidat autoproclamé à la présidence de l'Ukraine. Lors de l'élection présidentielle de 2014, il obtient 2,25 % des voix, avec le meilleur résultat à Dnipropetrovsk et dans les régions de Zaporizhia, Mykolaïv et Odessa. Rabinovich a été élu au Parlement cette année-là, après s'être classé quatrième sur la liste électorale du Bloc de l'opposition . Il est nommé à la tête du Comité des Droits de l'Homme à la Verkhovna Rada.

En juillet 2016, Rabinovich suspend son adhésion au parti et, avec l'ancien membre du Bloc d'opposition Yevhen Murayev et Viktor Medvedtchouk, créé le parti politique Pour la vie (l'ancien Parti du centre)  avec , bien qu'il n'ait pas quitté la faction du Bloc d'opposition pour ne pas perdre son mandat de député.

Le 15 novembre 2018, Rabinovich annonce qu'il ne participerait pas à l'élection présidentielle de 2019 ; mais qu'il serait en tête de la liste Pour la vie de son parti lors des prochaines élections législatives ukrainiennes de 2019 .

Vie privée
Vadim Rabinovich est marié à Irina Rabinovich et a trois enfants : son fils Oleh (né en 1973), sa fille Katerina (née en 1994) et son fils Jacob (né en 2008).

Fonds dans les médias
Rabinovich a fondé Media International Group (MIG), qui comprenait la société d'édition Stolichnye Novosti, les journaux MIGnovosti et MIGnews en Ukraine et en Israël, respectivement, et l'hebdomadaire économique Delovaya Nedelya, en 2000. MIG a ensuite acheté Novoe Russkoe Slovo (The New Russian Word, le plus ancien journal russe aux États-Unis), la station de radio Narodnaia Volna, l'hebdomadaire politique CN-Stolichnye Novosti et le quotidien Stolichka . Rabinovich était copropriétaire de Jewish News One de 2011 jusqu'à sa fermeture en 2014.

Campagne présidentielle 2014

Le 28 mars 2014, le Kyiv Post a rapporté que Rabinovich s'était inscrit comme candidat autoproclamé à l'élection présidentielle ukrainienne de 2014. C'était en partie pour contrer la réputation d'antisémitisme du nouveau gouvernement ukrainien. Après son inscription, Rabinovich a déclaré : "Je veux détruire le mythe d'une Ukraine antisémite qui se répand dans le monde. Je suis probablement le candidat le plus chanceux. Aujourd'hui, l'unification s'impose, et je suis un candidat rassembleur. Je n'ai pas de soif de pouvoir pour lui-même, je veux uniquement aider le pays"  .Lors de l'élection, il a obtenu 2,25% des voix .

Position politique
Rabinovich défend un statut non aligné pour l'Ukraine, une réforme administrative et une décentralisation profonde avec un maximum de pouvoirs pour les administrations régionales, bien que, selon le suivi de l'OPORA, il n'ait jamais voté pour les projets de loi en faveur de la décentralisation en Ukraine. Rabinovich a déclaré que ces projets de loi en faveur de la décentralisation ne correspondaient pas au concept de décentralisation, il n'a donc pas voté pour eux. Rabinovich a plutôt proposé d'organiser un référendum sur la question de l'abolition de la fonction de président de l'Ukraine, une nouvelle Constitution, incluant la fédéralisation, qu'il ne veut pas qu'on appelle fédéralisation "parce que ce mot rend les gens nerveux" .

Références

Liens externes

 Entretien avec Vadim Rabinovich, président du Congrès juif panukrainien, 9 juillet 2004.

Philanthrope ukrainien
Personnalité ukrainienne condamnée pour crime
Milliardaire ukrainien
Naissance en août 1953

Vadim Rabinovich


Cea de-a 15-a ediție a Festivalului Internațional de Film Transilvania s-a desfășurat în perioada 27 mai - 5 iunie 2016 la Cluj-Napoca.

În competiția pentru Trofeul Transilvania au intrat 12 filme. Juriul a fost alcătuit din: Tomasz Wasilewski, regizor polonez, Wieland Speck, directorul secțiunii Panorama a Festivalului de la Berlin, Bill Guentzler, director artistic al Festivalului Internațional de Film din Cleveland, Margita Gosheva, actriță bulgară, Cătălin Cristuțiu, monteur român.

Actrița Sophia Loren a venit pentru prima dată în România, ca invitat special al TIFF și a primit Premiul pentru întreaga carieră la gala de închidere a festivalului, la Teatrul Național din Cluj-Napoca.

Filmul de deschidere a festivalului a fost 6,9 pe scara Richter (România, Bulgaria, Ungaria), regizat de Nae Caranfil.

Filmele din competiția oficială

Premii

Trofeul Transilvania – Câini, regia Bogdan Mirică
Premiul pentru Cea mai bună regie - Avishai Sivan, pentru Tikkun
Premiul Special al Juriului - Vrăbii / Sparrows, regia Rúnar Rúnarsson
Premiul pentru Cea mai bună interpretare – David D'Ingeo, Un loc la umbră / De l'ombre il y a
Mențiunea Specială a Juriului - Monika Naydenova și Alexander Benev, pentru interpretarea din Sete/ Thirst
Mențiunea specială a juriului pentru scurtmetraj în Zilele Filmului Românesc – Mă cheamă Costin, regia Radu Potcoavă
Premiul FIPRESCI, oferit de juriul Federației Internaționale a Criticilor de Film unui film din secțiunea #Animal – Taurul de Neon / Neon Bull, regia Gabriel Mascaro
Premiul Publicului - Ușa deschisă / La Puerta Abierta, regia Marina Seresesky
Premiul pentru întreaga carieră, actriței Sophia Loren
Premiul de Excelență  actriței Carmen Galin
Premiul pentru întreaga carieră - actriței Orosz Lujza
Premiul Special pentru Contribuția adusă Cinematografiei Mondiale, producătorului Iain Smith
Premiul Special – Trofeul Transilvania 15, regizorului Cristi Puiu
Premiul Zilelor Filmului Românesc pentru secțiunea Lungmetraj – Ultima zi, regia Gabriel Achim
Premiul Zilelor Filmului Românesc pentru Debut – Discordia, regia Ion Indolean
Premiul Zilelor Filmului Românesc pentru secțiunea Scurtmetraj – O noapte în Tokoriki, regia Roxana Stroe
Premiul pentru Cel mai bun scurtmetraj din secțiunea Umbre - Saint Frankenstein, regia Scooter McCrae
Mențiuni speciale în secțiunea Umbre-scurtmetraj: The Pond, regia Jeroen Dumoulein, și Sister Hell, regia Fredrik Hana

Premii în cadrul programelor TIFF
Transilvania Pitch Stop Development Award – Scor alb/ Tie, de Marius Olteanu
Transilvania Pitch Stop CoCo Award – Viața în Moscova/ Alive in Moscow, de Grigore Becket
Premiul concursului The Pitch – Anda Pușcaș, cu proiectul SOL
Premiul Competiției Locale - Investiția perfectă, regia Ibolya Simó
Mențiune Specială în cadrul Competiției Locale - The Light that Memory Lends to Things, regia Ana Vijdea
Premiul Let's Go Digital!, pentru cel mai bun film realizat în cadrul atelierului de film pentru adolescenți – Azi vin, de Călin Boto, Andrada Băleanu și Agata Olteanu

Alte premii
 Premiul Juriului Tinerilor Francofoni, oferit de TV5 Monde, RFI România și Institutul Francez –  Mor să-ți spun / Je me tue a le dire, regia Xavier Seron

Note

TIFF
2016

TIFF 2016


Gnidia, rod od stotinjak vrsta biljaka iz porodice vrebinovki rasprostranjenih po tropskoj i južnoj Africi.

Vrste

 Gnidia aberrans C.H.Wright
 Gnidia anomala Meisn.
 Gnidia apiculata (Oliv.) Gilg
 Gnidia bambutana Gilg & Ledermann ex Engl.
 Gnidia baumiana Gilg
 Gnidia baurii C.H.Wright
 Gnidia burmanni Eckl. & Zeyh. ex Meisn.
 Gnidia caniflora Meisn.
 Gnidia cayleyi C.H.Wright
 Gnidia chapmanii B.Peterson
 Gnidia chrysantha (Solms ex Schweinf.) Gilg
 Gnidia chrysophylla Meisn.
 Gnidia clavata Schinz
 Gnidia compacta (C.H.Wright) J.H.Ross
 Gnidia coriacea Meisn.
 Gnidia cyanea Burch.
 Gnidia decurrens Meisn.
 Gnidia dekindtiana Gilg
 Gnidia dumicola S.Moore
 Gnidia elkerensis Friis & Sebsebe
 Gnidia ericoides C.H.Wright
 Gnidia fastigiata Rendle
 Gnidia flanaganii C.H.Wright
 Gnidia foliosa (H.Pearson) Engl.
 Gnidia francisci Bolus
 Gnidia fraterna (N.E.Br.) E.Phillips
 Gnidia fruticulosa Gilg
 Gnidia fulgens Welw.
 Gnidia galpinii C.H.Wright
 Gnidia geminiflora E.Mey. ex Meisn.
 Gnidia goetzeana Gilg
 Gnidia gossweileri (S.Moore) B.Peterson
 Gnidia gymnostachya (Meisn.) Gilg
 Gnidia harveyana Meisn.
 Gnidia hirsuta (L.) Thulin
 Gnidia hockii De Wild.
 Gnidia humilis Meisn.
 Gnidia imbricata L.f.
 Gnidia inconspicua Meisn.
 Gnidia insignis Compton
 Gnidia involucrata Steud. ex A.Rich.
 Gnidia juniperifolia Lam.
 Gnidia kasaiensis S.Moore
 Gnidia kundelungensis S.Moore
 Gnidia kuntzei Gilg
 Gnidia laxa (L.f.) Gilg
 Gnidia leipoldtii C.H.Wright
 Gnidia linearifolia (Wikstr.) B.Peterson
 Gnidia linoides Wikstr.
 Gnidia meyeri Meisn.
 Gnidia mollis C.H.Wright
 Gnidia multiflora Bartl. ex Meisn.
 Gnidia myrtifolia C.H.Wright
 Gnidia nana (L.f.) Wikstr.
 Gnidia neglecta Z.S.Rogers
 Gnidia newtonii Gilg
 Gnidia nitida Bolus ex C.H.Wright
 Gnidia nodiflora Meisn.
 Gnidia obtusissima Meisn.
 Gnidia oliveriana Engl. & Gilg
 Gnidia oppositifolia L.
 Gnidia orbiculata C.H.Wright
 Gnidia ornata (Meisn.) Gilg
 Gnidia pallida Meisn.
 Gnidia parviflora Meisn.
 Gnidia parvula Dod
 Gnidia penicillata Licht. ex Meisn.
 Gnidia phaeotricha Gilg
 Gnidia pinifolia L.
 Gnidia pleurocephala Gilg
 Gnidia poggei Gilg
 Gnidia polystachya P.J.Bergius
 Gnidia propinqua (Hilliard) B.Peterson
 Gnidia quadrifaria C.H.Wright
 Gnidia quarrei A.Robyns
 Gnidia racemosa Thunb.
 Gnidia rendlei Hiern
 Gnidia renniana Hilliard & B.L.Burtt
 Gnidia robynsiana Lisowski
 Gnidia rubrocincta Gilg
 Gnidia scabra Thunb.
 Gnidia scabrida Meisn.
 Gnidia sericea L.
 Gnidia setosa Wikstr.
 Gnidia simplex L.
 Gnidia singularis Hilliard
 Gnidia sonderiana Meisn.
 Gnidia sparsiflora Bartl. ex Meisn.
 Gnidia spicata (L.f.) Gilg
 Gnidia squarrosa (L.) Druce
 Gnidia stellatifolia Gand.
 Gnidia stenophylla Gilg
 Gnidia strigillosa Meisn.
 Gnidia styphelioides Meisn.
 Gnidia subulata Lam.
 Gnidia tenella Meisn.
 Gnidia thesioides Meisn.
 Gnidia tomentosa L.
 Gnidia usafuae Gilg
 Gnidia variabilis (C.H.Wright) Engl.
 Gnidia variegata Gand.
 Gnidia virescens Wikstr.
 Gnidia welwitschii Hiern
 Gnidia wickstroemiana Meisn.
 Gnidia woodii C.H.Wright

Sinonimi
 Arthrosolen C.A.Mey.
 Basutica Phillips
 Canalia F.W.Schmidt
 Craspedostoma Domke
 Dessenia Adans.
 Epichrocantha Eckl. & Zeyh. ex Meisn.
 Gnidiopsis Tiegh.
 Nectandra P.J.Bergius
 Pseudognidia E.Phillips
 Rhytidosolen Tiegh.
 Struthia Royen ex L.
 Struthiolopsis E.Phillips
 Thymelina Hoffmanns.
 Trimeiandra Raf.

Izvori

Vrebinovke

Gnidia


Omar Andrés Fernández Frasica (Zipaquirá, Cundinamarca, Colombia; 11 de febrero de 1993) es un futbolista colombiano. Juega como extremo y su equipo actual es el Club León de la Primera División de México.

Trayectoria

Inicios
Nacido en Zipaquirá, sus inicios de dieron en academia compensar dónde se diviso su talento y llegó al equipo de segunda división en el FPC al equipo Academia FC, para que integrara a sus divisiones inferiores.

Academia FC
Tras 2 años en las inferiores de la Academia FC, gracias a las buenas actuaciones con las inferiores de Academia, integró la Selección Bogotá, con la cual jugó un torneo en Suecia donde fue el goleador. Su buen juego con Academia FC y la selección de Bogotá; le ayudaron a que subiera al equipo profesional. En su primer año como profesional, logró hacer 13 goles, siendo el goleador de la Segunda división. Así, Fernández Frasica fue la figura del equipo de la capital colombiana. A mediados del 2012, Academia FC pasó a ser el Club Llaneros, entonces Omar dejó Bogotá para irse a jugar a Villavicencio.

Club Llaneros
En Club Llaneros, Fernández tuvo buenos partidos, sin embargo no igualó su promedio goleador que tuvo en Academia FC. Para el segundo semestre del 2013, se le presentó la oportunidad de ir a jugar al exterior al Cruz Azul Hidalgo de México.

Cruz Azul
En el filial del Cruz Azul, tuvo buenos partidos, sin embargo para el primer semestre del 2014 se devolvió a Llaneros FC, porque no pudo convencer al equipo mexicano.

Club Llaneros
En enero del 2014 regresó al Club Llaneros. Sin embargo su segundo ciclo con el Club Llaneros fue fugaz, ya que para el segundo semestre del 2014 fue fichado por el F. B. C. Melgar de Arequipa.

FBC Melgar
En julio de 2014, llegó a Perú, para jugar en el F. B. C. Melgar.
En el equipo de Arequipa, tuvo un gran 2015, donde fue uno de los jugadores más destacados anotando la suma de 17 goles, uno de ellos en la final contra el Sporting Cristal. Además terminó siendo uno de los goleadores del equipo. Terminó el año de la mejor manera siendo el campeón del Campeonato Descentralizado, siendo su primer título como profesional.

En la primera fecha del Campeonato Descentralizado 2016 ayudaría en la victoria de su equipo por 3-1 con un doblete frente a UTC de Cajamarca.

Su primer gol en la Copa Libertadores 2017 lo hace el 18 de mayo en la derrota 2-3 como locales frente al River Plate de Argentina, a los tres días le da la victoria a su club por la mínima frente al UTC Cajamarca.

Club Puebla
Llega en el 2018 al Club Puebla de la Primera División de México. Debuta el 16 de enero con una asistencia en la victoria 3 a 1 como visitantes en casa del Cruz Azul por la Copa de México. Marca su primer gol el 2 de febrero en la victoria 2 a 0 sobre Atlas de Guadalajara.

Estadísticas

Clubes
 Actualizado al último partido disputado el .

Palmarés

Campeonatos nacionales

Campeonatos internacionales

Distinciones individuales

Referencias

Enlaces externos

 Artículo de El Tiempo
 Artículo de Futbolred

Nacidos en Zipaquirá
Personas de Zipaquirá
Futbolistas de Colombia
Extremos de fútbol
Futbolistas de Primera División de Perú
Futbolistas de la Academia Fútbol Club
Futbolistas del Club Llaneros
Futbolistas del Cruz Azul Hidalgo
Futbolistas del Foot Ball Club Melgar en los años 2010
Futbolistas de Cundinamarca
Futbolistas de las Selecciones Juveniles de Bogotá
Futbolistas del Club Puebla
Futbolistas del Club León

Omar Fernández Frasica


Mændenes længdespring under sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro blev afholdt d. 12.-13. august 2016 på Olympic Stadium.

Referencer

Længdespring (herrer)

Atletik under sommer-OL 2016 - længdespring (herrer)


Sosthenes Behn (January 30, 1884 – June 6, 1957) was an American businessman, and the founder of ITT. He held the rank of lieutenant colonel in the U.S. Army.

Biography

Early years
Sosthenes Behn was born in the island of St. Thomas, then part of the Danish West Indies. His ancestry was German on his paternal side, and French on his maternal side.

Behn served in the United States Army and was commissioned a captain, Signal Corps, on June 19, 1917. He later achieved the rank of Lieutenant Colonel, having served with distinction during World War I. Behn served with the American Expeditionary Force (AEF) in France until February 1919. He was given command of the 232nd Field Signal Battalion, Château-Thierry, Saint-Mihiel, Argonne. In recognition of his meritorious service during the war he was awarded the Distinguished Service Medal (DSM).

Puerto Rico Telephone Company and ITT
After his return from military service, Colonel Behn co-founded the Puerto Rico Telephone Company which eventually spawned ITT. Under his direction ITT was granted the monopoly of telephone service in Spain (Compañía Telefónica Nacional de España) in 1924, and purchased the international division of Western Electric, including a factory in Antwerp (the International Bell Telephone Company) which manufactured the Rotary telephone system.

According to Anthony Sampson's book  The Sovereign State of ITT, one of the first American businessmen Hitler received after taking power in 1933 was Sosthenes Behn, then the CEO of ITT, and his German representative, Henry Mann. Antony C. Sutton, in his book Wall Street and the Rise of Hitler, makes the claim that ITT subsidiaries made cash payments to SS leader Heinrich Himmler.

ITT, through its subsidiary C. Lorenz AG of Berlin, owned 25% of Focke-Wulf, the German aircraft manufacturer, builder of some of the most successful Luftwaffe fighter aircraft. In addition, Sutton's book uncovers that ITT owned Dr. Erich F. Huth GmbH (Signalbau Huth, Berlin), which made radio and radar parts that were used in equipment going to the Wehrmacht.

Behn, along with his brother, Hernan, built the Two Brothers Bridge —Puente Dos Hermanos in Spanish— in San Juan. The bridge links the districts of Condado and Old San Juan.

Colonel Behn and Ludwig Roselius, founder of the company Café HAG, owned 74% of German aircraft manufacturer Focke-Wulf after the company reconstitution in 1936. Barbara Goette referred to Colonel Behn as a huge global player but never trusted him as he was involved with Hitler. Sosthenes Behn met with Hitler on August 3, 1933, and in 1936 there was a high-level meeting in Berlin where it was proposed that Behn through ITT gain 50% of Focke-Wulf and oust Café HAG completely, but after Barbara Goette intervened with Hitler, Ludwig Roselius' life was spared and he became majority shareholder in Focke-Wulf with 46% and a massive capital injection occurred.

During the war, all of ITT's German holdings were put under Nazi control. These included a minority share in airplane manufacturer Focke-Wulf, which ITT had acquired through its contacts with German financier Kurt Baron von Schröder. After the end of the war, the US authorities returned these assets to their rightful US owner.

Behn appointed Gerhard Westrick to the board of Focke-Wulf after the reconstitution in 1936. He was ITT's corporation chairman in Germany. After Pearl Harbour, at meetings with Baron Kurt von Schröder and Behn in Switzerland, Westrick nervously admitted he had run into a problem. Wilhelm Ohnesorge, the elderly minister in charge of post offices, who was one of the first fifty Nazi party members, was strongly opposed to ITT's German companies continuing to function under New York management in time of war. Behn told Westrick to use Schröder and the protection of the Gestapo against Ohnesorge. In return, Behn guaranteed that ITT would substantially increase its payments to the Gestapo through the Circle of Friends. A special board of trustees was set up by the Nazis to cooperate with Behn and his thirty thousand staff in Occupied Europe. Ohnesorge savagely fought these arrangements and tried to obtain the support of Himmler. However, Schröder had Himmler's ear, and so, of course did his close friend and associate Walter Schellenberg. Ohnesorge appealed directly to Hitler and condemned Westrick as an American sympathiser. However, Hitler realized the importance of ITT to the German economy and proved supportive of Behn.

In 1943, ITT became majority shareholder of Focke-Wulf Flugzeugbau GmbH with 29% due to Ludwig Roselius' Kaffee HAG share falling to 27% after he died on May 15.

Death
Behn died on June 6, 1957. He is buried at Arlington National Cemetery.

See also
 Telecommunications in Puerto Rico

References

External links
 Sosthenes Behn Sosthenes Behn: Brief Biography

1880s births
1957 deaths
20th-century Puerto Rican businesspeople
20th-century American businesspeople
American people of Puerto Rican descent
People from Saint Thomas, U.S. Virgin Islands
United States Army personnel of World War I
Burials at Arlington National Cemetery
ITT Inc. people
United States Army colonels
American people of Danish descent
Puerto Rican people of Danish descent
American people of French descent
Puerto Rican people of French descent

Sosthenes Behn


العظم الهلالي  عظم في المعصم (الصف الأول من عظام الرسغ) وهو الثاني من جهة الإبهام.

المراجع

تشريح الطرف العلوي
معصم
مقالات تتضمن نصوصا من الطبعة العشرين لكتاب تشريح جرايز (1918)

عظم هلالي


Ramnidhi Gupta (bengalisch:  ; * 1741 in Kumartuli, Kalkutta; † 1839 in Kalkutta), Kurzform Nidhu Gupta, bekannt als Nidhu Babu, war ein indischer Komponist, Dichter und eine einflussreiche Persönlichkeit im Musikleben von Kalkutta. Auf ihn geht die bengalische Version des Tappa, eines klassischen Stils der nordindischen Musik zurück. Sein bekanntestes Werk ist die Gedichtsammlung Gitaratna.

Leben
Nidhu Babu wurde als Ramnidhi Gupta in eine Familie von Ärzten (kaviraj) der Vaidya-Kaste (auch Baidya) geboren, einer Oberschicht, die zu den Brahmanen gezählt wird. Sein Vater hieß Hari Narayan. Er wuchs im damals aristokratischen Bezirk Kumartuli im Norden des Stadtzentrums auf, dem Namen nach ein "Töpferviertel", das bis heute für die Herstellung von Töpferwaren und Tonfiguren bekannt ist. Neben seiner bengalischen Muttersprache lernte er Persisch und von einem christlichen Angestellten etwas Englisch. Einige Kilometer nördlich fand 1757 die Schlacht bei Plassey statt, bei der die Streitkräfte der Ostindien-Kompanie den letzten unabhängigen Nawab von Bengalen besiegten und die Briten sich die politische Vorherrschaft über diesen Landesteil sicherten. Zu den weiteren äußeren Ereignissen der frühen Lebensjahre gehört der Aufstand von Mir Qasim, einem von den Briten eingesetzten Nawab von Bengalen. Britische Truppen beendeten den Aufstand 1764 in der Schlacht von Buxar. Buxar liegt im Westen des heutigen Bundesstaates Bihar, wenig entfernt von der Stadt Chhapra, in der Nidhu Babu 1776 der zweite Leiter und später bis 1794 Chef der Steuereinzugsbehörde im Dienst der Ostindien-Kompanie war.

Vermutlich erhielt Nidhu Babu in seiner Jugend in Kalkutta Unterricht in klassischer Musik. Als Angestellter in Chhapra hatte er einen muslimischen Lehrer (Ustād) angestellt, der ihm muslimische Lieder beibrachte. Als Nidhu Babu merkte, dass der Ustad nicht bereit war, ihn mit den Geheimnissen seiner Gharana (Musiktradition) vertraut zu machen, wollte er nicht länger yavana-Lieder singen (Sanskrit yavana und Pali yona, von Persisch yauna bezeichnete im alten Indien einen "Ionier", also Griechen, allgemein Ausländer und hier einen muslimischen Einwanderer). Stattdessen nahm er sich Hindi-Lieder vor, die er in Bengali übersetzte und mit den Melodiefolgen klassischer Ragas versah.

Um 1794 kündigte er seinen Job in Chhapra und kehrte nach Kalkutta zurück. Er hatte viel Geld – vermutlich nicht durch Bestechung – angesammelt, das er wahrscheinlich in Kalkutta in eine Handelsgesellschaft (Agency House) investierte. Die Einkünfte aus einer solchen Unternehmung würden sein fürderhin finanziell unabhängiges und standesgemäßes Leben erklären, bei dem er nicht auf die Unterstützung eines Zamindars angewiesen war. Es gehörte zu seinen Charaktereigenheiten, nie auf Bestellung ein Lied vorzutragen. Sein Rufname setzt sich aus einer Kurzform des Vornamens Ramnidhi und dem Ehrentitel Babu zusammen, der in Bengalen üblicherweise einem kultivierten Mann der feinen Gesellschaft zukam, der mit dem Familienerbe im Hintergrund einen luxuriösen Lebenswandel führte.

Zu einer Dame namens Shrimati, die in Kalkutta lebte, hatte Nidhu Babu eine enge Beziehung. Sie war die Konkubine von Mahananda Roy, des Leiters (diwan) der Steuerbehörde des Distrikts Murshidabad. Er dürfte ihr Musiklehrer gewesen sein, sie kommt anspielungsreich in zahlreichen seiner Liebesgedichte vor. Zeitgenossen erwähnen, Nidhu Babu habe seine besten Gedichte unter dem Einfluss von Alkohol verfasst, ohne jedoch die Kontrolle über sich zu verlieren. Der Genuss von Wein war in der damaligen Gesellschaft üblich und akzeptiert.

Nidhu Babu führte eine eigene Form des bengalischen Gesangsstils akhrai ein. 1805/06 scharte er Musiker um sich, mit denen er diesen Stil aufführte und bald zum mit Abstand führenden akhrai-Sänger wurde. 1808 gründete er die Kalabat Baithaki Ganer Majlish-Musikschule. In der Anthologie Gitaratna von 1837 veröffentlichte Nidhu Babu 554 eigene Lieder samt Angaben zu den Ragas und Talas, in denen sie aufgeführt werden sollten.

Kulturelles Umfeld
In Bengalen schuf die britische Verwaltung mit der Einrichtung des Permanent Settlement-Gesetzes von 1793 die Regelung ihrer Steuereinnahmen, festigte das Landrecht der Großgrundbesitzer (Zamindare) und erhöhte zugleich die Abgabenlast der Bauern. Die Schicht der reichen Landbesitzer und von Städtern, die durch Handel mit der britischen Verwaltung zu Geld kamen, vergrößerte sich um diese Zeit. 1817 wurde in Kalkutta das Hindu College (heute Presidency University) gegründet, um für Schüler aus meist liberalen Hindu-Familien eine westliche Erziehung und Englischunterricht anzubieten. Nidhu Babus kulturelles Umfeld war eine bengalische Oberschicht aus Babus, die westlichen Einflüssen weitgehend gleichgültig oder ablehnend gegenüberstand. Sie bestand aus der traditionellen Bildungselite, Grundbesitzern und neureichen Geschäftsleuten. 1839, im Todesjahr von Nidhu Babu, bestimmten gut 60 Familien das Kulturleben der Stadt.

Zum Musikgeschmack der Neureichen gehörten sowohl einfache, oft derbe Volksmusik, als auch verfeinerte klassische Stile. Für die breite Unterhaltung gab es die Liedgattungen jhumur, kavi, panchali und tarja, die von Vishnuismus und besonders dem Kult um Radha und Krishna geprägt waren. Vor allem die erotisch-vulgären kheur-Lieder begeisterten das Publikum. Unter den drei klassischen Stilen diente der kirtana der Vishnu-Verehrung. Im ältesten klassische Stil mangalakavya wurden auf unterschiedliche Weise die Tugenden populärer Götter besungen. Den strengen Dhrupad-Stil pflegten Mitglieder der Bishnupur-Gharana

Die Babus waren in ihrer Mehrheit Anhänger einer konservativen brahmanischen Weltsicht, gegen die der Hindu-Reformer Ram Mohan Roy (1772–1833), einer der Begründer des Hindu College, einen schweren Stand hatte. Die kulturellen Verbindungen zwischen Hindus und Muslimen im 18. Jahrhundert waren ausgesprochen gut und drückten sich in einer gemeinsamen klassischen (hindustanischen) Musik aus. Zeitgenössische persische Kultur galt auch in Bengalen als modern, und Nidhu Babu soll von der Poesie des persischen Dichters Hafis (1320–1389) stark beeinflusst gewesen sein.

Der Lebensstil der gehobenen Gesellschaft war bequem, verlief in ruhigen Bahnen und erlebte in seiner Vergnügungssucht manchmal seltsame Auswüchse. So gab es gegen Ende des 18. Jahrhunderts in Kalkutta einige Leute aus dieser Schicht, die sich zu einem "Vogel-Club" (pakshir dal) zusammenfanden. Ihr Leiter hieß Sivachandra Thakur, er wird als Buffo des Geschäftsmannes und Kunstförderers Nabakrishna Deb (auch Raja Nubkissen, 1733–1797) bezeichnet. Die "Vögel" trafen sich an ihrem Platz unter einem Banyanbaum, um gemeinsam Haschisch zu rauchen. Jeder von ihnen trug den Namen eines Vogels und musste in einer "Vogelsprache" sprechen oder zumindest vogelartige Laute von sich geben. Eines Tages hockten sie in Käfigen. Nidhu Babu brachte ihnen Musik bei, wofür sie ihn als ihren "Meister" verehrten. Zwei Vogelmenschen erlangten später eine gewisse Bekanntheit als Sänger von baithaki-Liedern (Musik zum "Sitzen", klassische Kammermusik), der eine trug außerdem selbst komponierte, holprige Verse vor. Einige in Gedichtsammlungen erhaltene "Vogel-Lieder" stellen ansprechende, in klassische Ragas gesetzte Kompositionen dar und könnten darauf hinweisen, dass Nidhu Babus Teilnahme an den Sitzungen der "Vögel" nicht nur des Rausches wegen erfolgte.

Wirkung
Nidhu Babu wurde in der bengalischen Musikwelt zunächst durch seine Verfeinerung der akhrai-Lieder bekannt. Das Wort kommt von ākhrā und bezeichnet einen Club, in dem besonders klassische Musik geübt und gespielt wird. Der Ursprung des akhrai dürfte am Anfang des 18. Jahrhunderts in Shantipur im Distrikt Nadia zu finden sein. Der akhrai-Stil von Shantipur war mit Einlagen von kheur-Liedern leichter konsumierbar gemacht und gelangte in dieser volkstümlichen Form im Lauf des 18. Jahrhunderts nach formalen Verbesserungen auf halbem Weg bis Kalkutta. Einen weiteren Schritt in Richtung zu einem klassischen Stil unternahmen in Kalkutta noch vor Nidhu Babu der professionelle Musiker Ramjoy Sen (er war ein Ustad) und ein weiterer Musiker. In Kalkutta trat Maharaja Nubkissen Bahadur aus dem nördlichen Stadtviertel Shobhabazar als Förderer von akhrai hervor. Sein Hausmusiker Kuluichandra Sen war mit Nidhu Babu verwandt. Beide begannen, was als "Reformierung" des akhrai bezeichnet wurde, indem sie die rhythmischen Strukturen (Talas) komplexer gestalteten und klassische Melodieformen hinzufügten. Sie entwickelten Talas wie pirebandi für die Eröffnung, dolan (lebhaft), sabdaur (schnell) und mor für den abschließenden Höhepunkt. Aus dem akhrai wurde ein baithaki gan, ein qualitätvoller Kammermusikstil. Nidhu Babu löste den Stil aus seiner sprachlichen und musikalischen Banalität.

Um 1805 organisierte er zwei akhrai-Amateurgruppen, die in den höheren gesellschaftlichen Kreisen auftraten und bald so bekannt wurden, dass die Sänger des ursprünglichen Stils von der Bildfläche verschwanden. Es entstanden weitere akhrai-Gruppen in verschiedenen Stadtvierteln, Nidhu Babu selbst leitete die Gruppe von Baghbazar, die am erfolgreichsten war. Zur Gesangsbegleitung dienten die Fasstrommel dholak, die Langhalslaute sitar und die Violine. Möglicherweise kam hier zum ersten Mal eine europäische Violine in der nordindischen Musik zum Einsatz. Nidhu Babu beließ die erotischen Themen der kheur-Lieder, dennoch klangen seine Versdichtungen in diesem Genre nie vulgär. Als Ragamelodien verwendete er bhairavi, behag, kalangra, kamod, khat, khambaj lalit, lalit-bhairav, paraj und surat.

Akhrai war nach Nidhu Babus Umarbeitung zu einem hochkomplizierten Stil geworden, der nur von einem sachkundigen Publikum gewürdigt werden konnte. Bald verlor der Stil daher an Popularität und bis 1828 war er aus Kalkutta verschwunden. Außerdem hatten die verfeinerten und von ihrer Derbheit gereinigten Anteile der kheur-Lieder ihre Anziehungskraft eingebüßt, sodass um 1831 Mohanchand Basu, ein Schüler von Nidhu Babu, aus akhrai den "Halb"-akhrai-Stil generierte, indem er akhrai mit kavi-Liedern vermischte. Kavi ist eine von zahlreichen volkstümlichen Liedformen, die als Kavigan-Volksliedwettbewerb von zwei Gruppen aufgeführt werden. Über diese Entwicklung soll sich Nidhu Babu recht verärgert gezeigt haben, unabhängig davon blieb "Halb"-akhrai in den unteren Bevölkerungsschichten bis Anfang des 20. Jahrhunderts populär.

Wesentlich nachhaltiger waren Nidhu Babus Bearbeitungen des Tappa, der ihm als musikalische Form für seine leidenschaftlichen Liebeslieder besser geeignet schien, als der zu seiner Zeit in Bengalen beliebte strenge Dhrupad-Stil (dhruvapada), mit dem religiöse Lieder gesungen wurden. Vom hindustanischen Tappa übernahm er die lebhafte Vibration der Stimme um einen Ton (gitkari), die Vokalisen und melodischen Verzierungen (tanas) drückte er der Atmosphäre seiner Lieder entsprechend in langen Wellenbewegungen aus. Insgesamt unterschied sich sein Stil Bangla Tappa in einigen Punkten deutlich vom nordwestindischen Tappa. Die vishnuitischen Sänger in Bengalen benutzten häufig Kombinationen aus zwei Ragas, von denen Nidhu Babu offensichtlich beeinflusst wurde. In Gitaratna zählt er 46 kombinierte Ragas auf. Zu seinen Talas gehörten an erster Stelle jalad tetala, ferner ada-cautal, dhime tetala, dhamar tala, ekatala, hari tala und kaoyali. Eine Liste von insgesamt 108 Ragas und eine Liste von Talas sind dort zusammen mit den Liedtexten ebenfalls enthalten.

Vier dieser Lieder, die alle auch als Gedichte zu lesen sind, sind religiöse Andachtslieder, eines hat einen patriotischen Inhalt und preist seine Muttersprache, die große Mehrzahl handelt von wehmütiger Liebe und Einsamkeit. Im Zentrum der in Bengali verfassten Gedichte steht fast immer die verlassene Frau, die sich nach ihrem Geliebten sehnt. Nidhu Babus Herzensdame unterscheidet sich von den spirituellen Wesen, die in den vishnuitischen Kirtanas besungen werden, sie entspricht in der Art, wie sie ihre Gefühle zum Ausdruck bringt, vielmehr den leibhaftigen Kurtisanen der städtischen Gesellschaft.

Während Schüler von Nidhu Babu und andere ernsthafte Komponisten den bengalischen Tappa als klassische Kunstform weiterhin pflegten, gab es einige Nachahmer, die Tappa allmählich zu einer billigen, aus Anzüglichkeiten bestehenden Unterhaltung verkommen ließen. Auch wenn 1856 und 1868 weitere Auflagen von Gitaratna publiziert wurden, wandte sich die bengalische Literaturszene im Lauf des 19. Jahrhunderts von der eigenen Tradition ab und geriet unter den Einfluss der westlichen Kultur. Nidhu Babu kommt das Verdienst zu, in der durch die beginnende Kolonialherrschaft eingeleiteten, Bengalische Renaissance genannten Übergangszeit eine Poesie geschaffen zu haben, die späteren Dichter-Philosophen gewisse Anregungen bot.

Schriften
 Gitaratna. (1837), enthält 554 Lieder
 Durgadash Lahiri (Hrsg.): Bangalir Gan. (1905), enthält 459 Lieder

Literatur
 Ramakanta Chakrabarty: Nidhu Babu and his Tappā. In: Jayasri Banerjee (Hrsg.): The Music of Bengal. Essays in Contemporary Perspective. Indian Musicological Society, Bombay/Baroda 1988, S. 31–47

Weblinks
 Nidhu Gupta. Banglapedia

Einzelnachweise

Komponist (Indien)
Literatur (Bengalisch)
Inder
Bengale
Person (Kalkutta)
Geboren 1741
Gestorben 1839
Mann

Nidhu Babu


An Carex hypoblephara in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jisaburo Ohwi ngan Ryu. An Carex hypoblephara in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex hypoblephara


Bernard V de Lippe (né vers 1290 et mort en 1365) est seigneur de Lippe à Rheda de 1344 jusqu'à sa mort.

Biographie
Bernard V de Lippe est fils de Simon Ier de Lippe et d'Adelheid von Waldeck. L'un de ses frères aînés, également prénommé , est prince-évêque de Paderborn.

Lorsque son père meurt en 1344, la seigneurie de Lippe est divisée en deux parties : Othon régnant sur la région avoisinant la ville de Lemgo et son frère aîné Bernard V sur le territoire entourant la ville de Rheda.

Mariage et descendance
Bernard épouse par un contrat du  Richardis de La Marck, fille de Engelbert II de La Marck et de Mathilde d'Arenberg et veuve de Johann von Schleiden. Quatre enfants sont issus de cette union :

 Simon de Lippe (mort entre 1357 et 1363) ;
 Adelheid de Lippe (née vers 1345 et morte en 1392), épouse en 1362 le comte  ;
 Mechtild de Lippe (morte en 1365), épouse vers 1363 le comte Henri II de Holstein ;
 Heilwig de Lippe (morte après le ).

Succession
Lorsque Bernard V meurt en 1365, c'est initialement son gendre Otto VI de Tecklenburg qui lui succède. Cette cession du pouvoir est cependant contestée par son neveu, Simon III qui lui succède en 1366, lorsque Richardis révoque la donation et reconnaît Simon III comme héritier de son défunt mari. Otto VI, cependant, refuse de rendre le territoire. Ce refus a conduit à une lutte qui durerait plusieurs décennies.

Ascendance
Ascendance de Bernard V de Lippe :

Références

Bibliographie

Liens externes

 Portail Internet Histoire westphalienne : Comté / Principauté de Lippe (-Detmold) / État libre de Lippe
 .
 .

Personnalité allemande du XIVe siècle
Maison de Lippe
Date de naissance incertaine (XIIIe siècle)
Décès en 1365

Bernard V de Lippe


The original Tristan chord   is heard in the opening phrase of Richard Wagner's opera Tristan und Isolde as part of the leitmotif relating to Tristan. It is made up of the notes F, B, D, and G:

More generally,  the term refers to any chord that consists of the same intervals: augmented fourth, augmented sixth, and augmented ninth above a bass note.

Background
The notes of the Tristan chord are not unusual; they could be respelled enharmonically to form a common half-diminished seventh chord. What distinguishes the Tristan chord is its unusual relationship to the implied key of its surroundings.

This motif also appears in measures 6, 10, and 12, several times later in the work, and at the end of the last act.

 points out the "chord" in earlier works by Guillaume de Machaut, Carlo Gesualdo, J. S. Bach, Mozart, Beethoven, or Louis Spohr as in the following example from the first movement of Beethoven's Piano Sonata No. 18:

The chord is found in several works by Chopin, from as early as 1828, in the Sonata in C minor, Op. 4 and his Scherzo No. 1, composed in 1830. It is only in late works where tonal ambiguities similar to Wagner's arise, as in the Prelude in A minor, Op. 28, No. 2, and the posthumously published Mazurka in F minor, Op. 68, No. 4.

The Tristan chord's significance is in its move away from traditional tonal harmony, and even toward atonality. With this chord, Wagner actually provoked the sound or structure of musical harmony to become more predominant than its function, a notion that was soon explored by Debussy and others. In the words of Robert Erickson, "The Tristan chord is, among other things, an identifiable sound, an entity beyond its functional qualities in a tonal organization".

Analysis

Much has been written about the Tristan chord's possible harmonic functions or voice leading and the motif has been interpreted in various ways. Though enharmonically equivalent to the half-diminished seventh chord F7 (F–A–C–E), the Tristan chord can also be interpreted in many ways. Nattiez distinguishes between functional and nonfunctional analyses of the chord.

Functional analyses
Functional analyses have interpreted the chord in the key of A minor in many ways:

The chord is an augmented sixth chord, specifically a French sixth chord, F–B–D-A, with the note G heard as an appoggiatura resolving to A. (Theorists debate the root of French sixth chords.) The harmonic function as a predominant is intact, with the chord moving to V7. Note that, in this view, the G# resolving upward to A is the 2nd of 3 consecutive accented dissonances resolving by half step. Alfred Lorenz and others interpret it more broadly as an augmented sixth chord F–A–D, based after Hugo Riemann on the principle that there are only three chord functions: tonic, predominant, and dominant.
The root is the second scale degree, B.
The root is the fourth scale degree, D. Arend interprets it as "a modified minor seventh chord"
 F–B–D–G → F–C–E–A → F–B–D–A = D–F–A
The chord is a secondary dominant, V/V, and thus also with a root on B. This favors the fifth motion from B to E, seeing the chord as a seventh chord with lowered fifth (B–D(D)–F–A).

Vincent d'Indy analyses the chord as a IV chord after Riemann's transcendent principle (as phrased by Serge Gut: "the most classic succession in the world: Tonic, Predominant, Dominant" ) and rejects the idea of an added "lowered seventh", eliminates "all artificial, dissonant notes, arising solely from the melodic motion of the voices, and therefore foreign to the chord," finding that the Tristan chord is "no more than a predominant in the key of A, collapsed in upon itself melodically, the harmonic progression represented thus:

, independently, sees the G as an appoggiatura to A, describing that

According to Jacques, discussing Dommel-Diény and Gut, "it is rooted in a simple dominant chord of A minor [E major], which includes two appoggiaturas resolved in the normal way". Thus, in this view it is not a chord but an anticipation of the dominant chord in measure three. Chailley did once write:

{{quote|Tristan'''s chromaticism, grounded in appoggiaturas and passing notes, technically and spiritually represents an apogee of tension. I have never been able to understand how the preposterous idea that Tristan could be made the prototype of an atonality grounded in destruction of all tension could possibly have gained credence. This was an idea that was disseminated under the (hardly disinterested) authority of Schoenberg, to the point where Alban Berg could cite the Tristan Chord in the Lyric Suite, as a kind of homage to a precursor of atonality. This curious conception could not have been made except as the consequence of a destruction of normal analytical reflexes leading to an artificial isolation of an aggregate in part made up of foreign notes, and to consider it—an abstraction out of context—as an organic whole. After this, it becomes easy to convince naive readers that such an aggregation escapes classification in terms of harmony textbooks.|sign=|source=}}

Fred Lerdahl presents alternate interpretations of the Tristan motive, as either i ii643 [French sixth: F–B–D–A] V7 or as VI (iv) (vii642) [ altered pre-dominant: F–B–D–G] V7, both in A minor, concluding that while both interpretations have strong expectation or attraction, that the version with G is the stronger progression.

Nonfunctional analyses
Nonfunctional analyses are based on structure (rather than function), and are characterized as vertical characterizations or linear analyses.

Vertical characterizations include interpreting the chord's root as on the seventh degree (VII), of F minor.

Linear analyses include that of Noske and Schenker was the first to analyze the motif entirely through melodic concerns. Schenker and later Mitchell compare the Tristan chord to a dissonant contrapuntal gesture from the E minor fugue of The Well-Tempered Clavier, Book I.

William Mitchell, viewing the Tristan chord from a Schenkerian perspective, does not see the G as an appoggiatura because the melodic line (G–A–A–B) ascends to B, making the A a passing note. This ascent by minor third is mirrored by the descending line (F–E–D–D), a descent by minor third, making the D, like A, an appoggiatura. This makes the chord a diminished seventh chord (G–B–D–F).

Serge Gut argues that, "if one focuses essentially on melodic motion, one sees how its dynamic force creates a sense of an appoggiatura each time, that is, at the beginning of each measure, creating a mood both feverish and tense ... thus in the soprano motif, the G and the A are heard as appoggiaturas, as the F and D in the initial motif." The chord is thus a minor chord with an added sixth (D–F–A–B) on the fourth degree (IV), though it is engendered by melodic waves.

Allen first identifies the chord as an atonal set, 4–27 (half-diminished seventh chord), then "elect[s] to place that consideration in a secondary, even tertiary position compared to the most dynamic aspect of the opening music, which is clearly the large-scale ascending motion that develops in the upper voice, in its entirety a linear projection of the Tristan Chord transposed to level three, g′–b′–d″–f″.

Schoenberg describes it as a "wandering chord [vagierender Akkord]... it can come from anywhere".

Mayrberger's opinion
After summarizing the above analyses Nattiez asserts that the context of the Tristan chord is A minor, and that analyses which say the key is E major or E minor are "wrong". He privileges analyses of the chord as on the second degree (II). He then supplies a Wagner-approved analysis, that of Czech professor Carl Mayrberger who "places the chord on the second degree, and interprets the G as an appoggiatura. But above all, Mayrberger considers the attraction between the E and the real bass F to be paramount, and calls the Tristan chord a Zwitterakkord (an ambiguous, hybrid, or possibly bisexual or androgynous, chord), whose F is controlled by the key of A minor, and D by the key of E minor".

Responses and influences

The chord and the figure surrounding it is well enough known to have been parodied and quoted by a number of later musicians. Debussy includes the chord in a setting of the phrase je suis triste in his opera Pelléas et Mélisande. Debussy also jokingly quotes the opening bars of Wagner's opera several times in "Golliwogg's Cakewalk" from his piano suite Children's Corner. Benjamin Britten slyly invokes it at the moment in Albert Herring when Sid and Nancy spike Albert's lemonade and then, when he drinks it, the chord "runs riot through the orchestra and recurs irreverently to accompany his hiccups". Paul Lansky based the harmonic content of his first electronic piece, mild und leise (1973), on the Tristan chord. This piece is best known from being sampled in the Radiohead song "Idioteque".

Bernard Herrmann incorporated the chord in his scores for Vertigo (1958) and Tender is the Night (1962).

Christian Thielemann, the music director of the Bayreuth Festival from 2015-20, discussed the Tristan chord in his book, My Life with Wagner: the chord "is the password, the cipher for all modern music. It is a chord that does not conform to any key, a chord on the verge of dissonance", and "The Tristan chord does not seek to be resolved in the closest consonance, as the classic theory of harmony requires; [it] is sufficient unto itself, just as Tristan and Isolde are sufficient unto themselves and know only their love."

More recently, American composer and humorist Peter Schickele crafted a tango around the Tristan prelude, a chamber work for four bassoons entitled Last Tango in Bayreuth. The Brazilian conductor and composer Flavio Chamis wrote Tristan Blues, a composition based on the Tristan chord. The work, for harmonica and piano was recorded on the CD Especiaria, released in Brazil by the Biscoito Fino label. Additionally, New York-based composer Dalit Warshaw's narrative concerto for piano and orchestra, Conjuring Tristan, employs the Tristan chord in exploring the themes of Thomas Mann's novella Tristan through Wagner's music.

The prelude of Wagner's opera is prominently used in the film Melancholia by Lars von Trier.

See also

Elektra chord
Mystic chord
Petrushka chord
Psalms chord
Synthetic chord

References

Sources

 .

Further reading

 Bailey, Robert (1986). Prelude and Transfiguration from Tristan and Isolde (Norton Critical Scores). New York: W. W. Norton. . Contains complete orchestral score, together with extensive discussion of the Prelude (especially the chord), Wagner's sketches, and leading essays by various analysts.
 Ellis, Mark (2010). A Chord in Time: The Evolution of the Augmented Sixth from Monteverdi to Mahler. Farnham: Ashgate. .
 Jadassohn, Salomon. 1899a. Erläuterungen der in Joh. Seb. Bach's Kunst der Fuge enthaltenen Fugen und Kanons. Leipzig: Breitkopf & Härtel. English as, An Analysis of the Fugues and Canons Contained in Joh. Seb. Bach's "Art of fugue". Leipzig: Breitkopf & Härtel, 1899.
 Jadassohn, Salomon. 1899b. A Manual of Harmony. New York: G. Schirmer.
 Jadassohn, Salomon. 1899c. Ratschläge und Hinweise für die Instrumentationsstudien der Anfänger. Leipzig: Breitkopf & Härtel.
 Jadassohn, Salomon. 1899d. Das Wesen der Melodie in der Tonkunst. Leipzig: Breitkopf & Härtel. Das Tonbewusstsein: die Lehre vom musikalischen Hören. English as, A Practical Course in Ear Training; or, a Guide for Acquiring Relative and Absolute Pitch, translated from the German by Le Roy B. Campbell. Leipzig: Breitkopf & Härtel, 1899.
 Jadassohn, Salomon. 1899e. Zur Einführung in J.S. Bach's Passions-Musik nach dem Evangelisten Matthaeus. Berlin: Harmonie.

 Mayrberger, Carl. 1994 [1881]. "Die Harmonik Richard Wagner's an den Leitmotiven aus Tristan und Isolde (1881)", translated and annotated by Ian Bent. In Music Analysis in the Nineteenth Century, Volume 1: Fugue, Form and Style, edited by Ian Bent, 221–252. Cambridge University Press, 1994. .
  Contains discussion of the Tristan chord as "androgynous". 1997 English edition (translated by Stewart Spencer) .
 Riemann, Hugo. 1872. "Über Tonalität". Neue Zeitschrift für Musik 68: 443–445, 451–454.
 Riemann, Hugo. 1875. Die Hülfsmittel der Modulation: Studie von Dr. Hugo Riemann. Kassel: F. Luckhardt.
 Riemann, Hugo. 1877. Musikalische Syntaxis: Grundriss einer harmonischen Satzbildungslehre, revised edition. Leipzig: Breitkopf & Härtel.
 Riemann, Hugo. 1882. "Die Natur der Harmonik". In Sammlung musikalischer Vorträge 40, revised edition, edited by P. Graf Waldersee, 4:157–190. Leipzig: Breitkopf & Härtel. English translation, as "The Nature of Harmony", by John Comfort Fillmore, in his New Lessons in Harmony, 3–32. Philadelphia: Theodore Presser, 1887.
 Riemann, Hugo. 1883a. Elementar-Musiklehre. Hamburg: K. Grädener & J. F. Richter.
 Riemann, Hugo. 1883b. Neue Schule der Melodik: Entwurf einer Lehre des Kontrapunkts nach einer neuen Methode. Hamburg: K. Grädener & J. F. Richter.
 Riemann, Hugo. 1887. Systematische Modulationslehre als Grundlage der musikalischen Formenlehre. Hamburg: J. F. Richter.
 Riemann, Hugo. 1893. Opern-Handbuch, second edition, with a supplement by F. Stieger. Leipzig: Koch.
 Riemann, Hugo. 1895. Präludien und Studien: gesammelte Aufsätze zur Ästhetik, Theorie und Geschichte der Musik, revised edition, vol. 1. Frankfurt: Bechhold.
 Riemann, Hugo. 1900. Präludien und Studien: gesammelte Aufsätze zur Ästhetik, Theorie und Geschichte der Musik, revised edition, vol. 2. Leipzig: Seemann.
 Riemann, Hugo. 1901a. Präludien und Studien: gesammelte Aufsätze zur Ästhetik, Theorie und Geschichte der Musik, vol. 3,. Leipzig: Seemann. Reprint (3 vols. in 1), Hildesheim: G. Olms, 1967. Reprint (3 vols. in 2), Nendeln/Liechtenstein: Kraus Reprint, 1976.
 Riemann, Hugo. 1901b. Geschichte der Musik seit Beethoven (1800–1900) . Berlin and Stuttgart: W. Spemann
 Riemann, Hugo. 1903. Vereinfachte Harmonielehre oder die Lehre von den tonalen Funktionen der Akkorde, second edition. London: Augener; New York: G. Schirmer.
 Riemann, Hugo. 1905. "Das Problem des harmonischen Dualismus". Neue Zeitschrift für Musik 101:3–5, 23–26, 43–46, 67–70
 Riemann, Hugo. 1902–13. Grosse Kompositionslehre, revised edition, 3 vols. Berlin and Stuttgart: W. Spemann.
 Riemann, Hugo. 1914–15. "Ideen zu einer 'Lehre von den Tonvorstellungen'", Jahrbuch der Musikbibliothek Peters 1914–15, 1–26. Reprinted in Musikhören, edited by B. Dopheide, 14–47. Darmstadt: [s.n.?], 1975. English translation by ? in Journal of Music Theory 36 (1992): 69–117.
 Riemann, Hugo. 1916. "Neue Beiträge zu einer Lehre von den Tonvorstellungen". Jahrbuch der Musikbibliothek Peters 1916: 1–21.
 Riemann, Hugo. 1919. Elementar-Schulbuch der Harmonielehre, third edition. Berlin: Max Hesse.
 Riemann, Hugo. 1921. Geschichte der Musiktheorie im 9.–19. Jahrhundert, revised edition, 3 vols. Brlin: Max Hesse. Reprinted, Hildesheim: G. Olms, 1990. .
 Riemann, Hugo. 1922. Allgemeine Musiklehre: Handbuch der Musik, 9th edition. Max Hesses Handbücher 5. Berlin: Max Hesse.
 Riemann, Hugo. 1929. Handbuch der Harmonielehre, 10th edition, formerly titled Katechismus der Harmonie- und Modulationslehre and Skizze einer neuen Methode der Harmonielehre. Leipzig: Breitkopf & Härtel.
 Schering, Arnold (1935). "Musikalische Symbolkunde". Jahrbuch der Musikbibliothek:15–36.
 Stegemann, Benedikt (2013). Theory of Tonality. Theoretical Studies. Wilhelmshaven: Noetzel. .

 Wolzogen, Hans von (1906b). "Einführung". In Heinrich Porges, Tristan und Isolde, with an introduction by Hans von Wolzogen. Leipzig: Breitkopf & Härtel.
 Wolzogen, Hans von (1907). "Einführung". In Richard Wagner, Entwürfe zu: Die Meistersinger von Nürnberg, Tristan und Isolde, Parsifal'', edited by Hans von Wolzogen. Leipzig: C. F. W. Siegel.

Chords
Opera terminology
Richard Wagner
Post-tonal music theory

Tristan chord


Naturpark Maribosøerne er en dansk dansk  naturpark på Lolland, bestående af søerne omkring Maribo, og områder omkring dem. Søområdet har i alt 1140 hektar vandspejl, og består af de  fire søer Søndersø, Røgbølle Sø, Hejrede Sø og Nørresø, der er omkranset af store skov- og moseområder.

Landskabet
Landskabet er varierende , og søerne er  omkranset af store skov- og moseområder og dyrkede marker, med herregårdene Søholt, Ulriksdal og Engestofte liggende tæt ved søerne.  Søerne præges af mængder af små bugter og andre uregelmæssige bredder, en form der skyldes deres dannelse i sidste istid. Isens påvirkning præger også det øvrige landskab, idet man i de omgivende landområder finder nogle af Lollands højeste bakker. De er dog ikke højere end lidt over 20 m. I en lille skov syd for Hejrede Sø ligger ikke mindre end 55 høje fra bronzealderen samlet. Søerne er forbundet med hinanden og har kun ét enkelt afløb, nemlig fra Nørresø via Hunsåen til Smålandshavet. Søerne er alle forholdsvis lavvandede og næringsrige.
Søerne kan opleves med turbåden Anemonen der har både non-stop rundture og guidede ture med naturvejleder.

Det meste af området er privatejet, hovedsageligt af de omliggende godser, men Lolland Kommune ejer øerne Hestø, Fruerø og Præstø i Søndersø, og der er offentlig adgang til de tre øer.

Naturbeskyttelse
Området er en del af Natura 2000-område nr. 177 Maribosøerne, og er både habitatområde og fuglebeskyttelsesområde, og Maribo Vildtreservat lægger begrænsninger i jagten. Et areal på 1195 hektar omkring Maribosøerne blev fredet i  1957.

Kilder

Eksterne henvisninger
 Naturparkens websted

Maribosøerne
Lolland
Maribo
Lokaliteter i Lolland Kommune
Naturbeskyttelse i Danmark
Etableret i 2015

Naturpark Maribosøerne


|}

Calea ferată industrială Bicaz–Bicaz-Chei este o cale ferată, actual cu ecartament normal, care conectează cariera de calcar de la Bicaz-Chei, cariera de marnă de la Țepeșeni (Bicazu Ardelean), fabrica de ciment Tașca și gara Bicaz.

La origine a avut ecartament îngust, funcționând astfel în perioada 1952-1963. Din cariere, calcarul și marna erau aduse astfel în vagoane de 5 și 10 tone.

Începând in anul 1963 transportul pe calea ferată s-a modernizat, folosindu-se locomotive Diesel și vagoane de 25 de tone.. În prezent, sunt folosite cinci locomotive tip 060-DA, cu numărul de parc cuprins între 1649 și 1653.

Note

Căi ferate industriale din România
Căi ferate cu ecartament îngust din România

Calea ferată industrială Bicaz–Bicaz Chei


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Sokolce enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Sokolce im Okres Komárno.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Sokolce


Mısmılağaç, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Köy adını bünyesindeki meyve ağaçlarından almaktadır. Şöyle ki ; yakacak odun kesmek için gelenlerin, bu ağaçların meyve ağacı olduğunu ve kesilmeyeceğini belirtmek amacıyla Mısmılağaç demeleri şeklindedir.

Coğrafya
Samsun iline 80 km, Havza ilçesine 4 km uzaklıktadır.

Nüfus

Havza'nın mahalleleri

Mısmılağaç, Havza


2. ŽNL Zagrebačka  u sezoni 2017./18. predstavlja treći stupanj županijske nogometne lige u Zagrebačkoj županiji, te ligu sedmog ranga hrvatskog nogometnog prvenstva.
Sudjeluje 27 klubova podijeljenih u dvije skupine: Istok (16 klubova) i Zapad (9 klubova). Prvaci su postali "Naftaš Ivanić" iz Ivanić-Grada (skupina Istok) i "Croatia"  iz Pojatna (skupina Zapad)

Istok

Sudionici
 Ban Jelačić Banovo
 Croatia Nova Kapela
 Donja Zelina Kreča Ves
 Gaj
 Graničar Križ
 Graničar Tučenik
 Kupa Pokupsko
 Lipovec (Lipovec Lonjski)
 Milka Trnina Vezišće
 Mladost Brezine
 Mladost Obedišće
 Naftaš Ivanić (Ivanić-Grad)
 Ostrna (Velika Ostrna)
 Sloboda Gradec
 Turopolje
 Žabnica

Ljestvica

Rezultatska križaljka
podebljan rezltat - igrano od 1. do 15. kola (1. utakmica između klubova)
rezultat normalne debljine - igrano od 16. do 30. kola (2. utakmica između klubova)
 prekrižen rezultat  - poništena ili brisana utakmica

Ažurirano 4. kolovoza 2018.

 Izvori:

Poveznice
 Nogometni savez Zagrebačke županije
 Nogometno središte Jastrebarsko
 Nogometno središte Vrbovec
 2. ŽNL Zagrebačka

Izvori

 nszz.hr, glasnici, pristupljeno 4. veljače 2018.
 nszz.hr Službeno glasilo Nogometnog saveza Zagrebačke županije, br. 29./2017., izdano 17. kolovoza 2017., preuzeto 4. veljače 2018.
 nszz.hr Službeno glasilo Nogometnog saveza Zagrebačke županije, br. 32./2017., izdano 30. kolovoza 2017., (propozicije natjecanja 2017./18.), preuzeto 4. veljače 2018.
 rsssf.com, Hrvatska 2017./18., 7. stupanj

 2017-18
Zagrebačka-2

2. ŽNL Zagrebačka 2017./18.


Trevor Peres (, 25. srpnja 1969.) američki je glazbenik, gitarist, tekstopisac i pjevač najpoznatiji kao gitarist američkog death metal-sastava Obituary. Jedan je od izvornih članova sastava s Donaldom i Johnom Tardyjem. Osim u Obituaryju Trevor je također svirao u sastavima Catastrophic i Meathook Seed.

Diskografija

Obituary (1984. – 1997., 2003. - danas)

 Slowly We Rot (1989.)
 Cause of Death (1990.)
 The End Complete (1992.)
 Don't Care (1994.) (EP)
 World Demise (1994.)
 Back from the Dead (1997.)
 Dead (1998.) (koncertni album)
 Anthology (2001.) (kompilacija)
 Frozen in Time (2005.)
 Frozen Alive (2006.) (videoalbum)
 Xecutioner's Return (2007.)
 The Best of Obituary (2008.) (kompilacija)
 Left to Die (2008.) (EP)
 Darkest Day (2009.)
 Inked in Blood (2014.)
 Obituary (2017.)

Meathook Seed (1992. – 1993.)

 Embedded (1993.)

Catastrophic (1999. - ?)

 The Cleansing (2001.)

Gostovanja

 Holy Moses – Agony of Death (2008.)
 Necro – The Pre-Fix for Death (2004.)
 Meathook Seed – B.I.B.L.E. (Basic Instructions Before Leaving Earth) (1999.)

Izvori

Američki gitaristi heavy metala

Trevor Peres


රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කය පිහිටා ඇත්තේ ලංකාවේ සබරගමුව පළාතේ ය.  රත්නපුර යනු ශ්‍රී ලංකාවේ මැණික් කර්මාන්තයේ ප්‍රධාන මධ්‍යස්ථානයයි .එය දකුණු තැනිතලා සහ නැගෙනහිර කඳු අතර ප්‍රධාන මංසන්ධියකි.  එය අවට නගර බොහොමයකට සේවය කරන දිස්ත්‍රික්කයකි.  ශ්‍රී ලංකාවේ සුප්‍රසිද්ධ මැණික් වෙළෙන්දෝ බොහෝ දෙනෙක් මෙම දිස්ත්‍රික්කයේ වෙති.  .  රත්නපුර සිට ශ්‍රී පාද දක්වා මාර්ගයක් තිබේ.  සිංහරාජා වන රක්ෂිතය සහ උදවලවේ ජාතික වනෝද්‍යානය මෙම දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටා ඇත.

පරිපාලන විස්තර
Ratnapura district is divided into the 17 local political entities:
රත්නපුර මහ නගර සභාව
බලංගොඩ නගර සභාව
ඇඹිලිපිටිය නගර සභාව
ඇහැලියගොඩ ප්‍රාදේශීය සභාව
පැල්මඩුල්ල ප්‍රාදේශීය සභාව
කුරුවිට ප්‍රාදේශීය සභාව
ඉඹුල්පේ ප්‍රාදේශීය සභාව
ගොඩකවෙල ප්‍රාදේශීය සභාව
කහවත්ත ප්‍රාදේශීය සභාව
රක්වාන ප්‍රාදේශීය සභාව
බලංගොඩ ප්‍රාදේශීය සභාව
වැලිගෙපොල ප්‍රාදේශීය සභාව
නිවිතිගල ප්‍රාදේශීය සභාව
අයගම ප්‍රාදේශීය සභාව
කලවාන ප්‍රාදේශීය සභාව
ඇඹිලිපිටිය ප්‍රාදේශීය සභාව
කොලොන්න ප්‍රාදේශීය සභාව

ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස

For the administrative purpose district is divided into 17 Divisional Secretariat divisions
ඇහැලියගොඩ
කුරුවිට
කිරිඇල්ල
රත්නපුර
ඇලපාත
අයගම
ඉඹුල්පේ
ඕපනායක
පැල්මඩුල්ල
නිවිතිගල
කලවාන
බලංගොඩ
වැලිගෙපොල
ගොඩකවෙල
කහවත්ත
ඇඹිලිපිටිය
කොලොන්න

වැවිලි සමාගම්

The Ratnapura district includes areas managed by Five Plantation Companies. Namely, Agalawatte Plantations PLC managed by Mackwoods, Balangoda Plantations PLC managed by Stassens, Pussellawa Plantations PLC, managed by Freelanka, Hapugastenne Plantations PLC Managed by Finlays, and Kahawatte Plantations PLC managed by Forbes.

The ownership of these companies lie with the State.

ආශ්‍රිත ලිපි
ශ්‍රී ලංකාවේ දිස්ත්‍රික්ක
ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්
ශ්‍රී ලංකාවේ දිස්ත්‍රික් ලේකම් කාර්යාල
ශ්‍රී ලංකාවේ නගර ලැයිස්තුව

අඩවියෙන් බැහැර පිටු

ශ්‍රී ලංකාවේ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්ක
රත්නපුර පරිපාලන දිස්ත්‍රික්කය

රත්නපුර පරිපාලන දිස්ත්‍රික්කය


Tunul "Armstrong" de 63 mm, model 1883 (RML 2.5 inch Mountain Gun) a fost un tun de munte cu tragere lentă, de fabricație britanică.

A fost primul tun de munte din înzestrarea Armatei României, la începutul campaniei din anul 1916 din timpul Primului Război Mondial, fiind în evidență un număr de 36 de bucăți, în cadrul Regimentului de Artilerie de Munte 63 mm

Principii constructive
Tunul era destinat în principal pentru distrugerea forței vii a inamicului în zonele montane. Constructiv era prevăzut să poată fi demontat în patru piese – țeavă, culată, afet  și tren rulor - care puteau fi cărate fiecare samarizat pe un cal. Țeava era ghintuită, fiind construită din oțel forjat, iar culata se monta la țeavă pri înșurubare. Încărcarea se făcea pe la gura țevii. Proiectilele erau încărcate cu șrapnele sau explozive. Tunul era montat pe un afet mobil cu două roți cu spițe din lemn.

Dezvoltarea

Primul Război Mondial

Note

Bibliografie
 Stroea, Adrian (colonel); Băjenaru Gheorghe (lt. col.), Artileria română în date și imagini, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, București, 2010. ISBN 978-606-524-080-3

Vezi și
 Armamentul Armatei României în Primul Război Mondial

Legături externe

 Handbook for 2.5-inch R.M.L. steel, jointed, gun mule and camel equipment, 1888 at State Library of Victoria
 War Monthly, March 1976, SCREW GUNS

Armata României
Armamentul de artilerie al Armatei României din Primul Război Mondial
 Arme din Primul Război Mondial
 Tunuri
Cioturi din proiectul România în Primul Război Mondial

Tun „Armstrong” de 63 mm, model 1883


An Mystacidium tanganyikense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Victor Samuel Summerhayes. An Mystacidium tanganyikense in nahilalakip ha genus nga Mystacidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mystacidium

Mystacidium tanganyikense


Sebastian Tudu (Changura, 17 de junho de 1967) é bispo de Dinajpur.

Sebastian Tudu foi ordenado sacerdote em 30 de dezembro de 1999.

Papa Bento XVI nomeou-o Bispo de Dinajpur em 29 de outubro de 2011. O Núncio Apostólico em Bangladesh, Dom Joseph Salvador Marino, o consagrou bispo em 27 de janeiro do ano seguinte; Os co-consagradores foram Moses M. Costa CSC, Bispo de Chittagong, e Patrick D'Rozario CSC, Arcebispo de Dhaka.

Ver também

Bispos católicos de Bangladesh

Sebastian Tudu


Das Wasserkraftwerk Bersimis-2 () ist ein Laufwasserkraftwerk in der kanadischen Provinz Québec. Es befindet sich am Rivière Betsiamites in der Region Côte-Nord. Das Kraftwerk besitzt fünf Francis-Turbinen und wird vom nahe gelegenen Réservoir Bersimis-2 gespeist. Die installierte Leistung der Generatoren beträgt 869 MW, die Fallhöhe 115,63 Meter. Betreiber des Kraftwerks ist das staatliche Energieversorgungsunternehmen Hydro-Québec.

Bersimis-2 entstand in den Jahren 1956 bis 1959 und gehört zu den ersten Anlagen, die von Hydro-Québec erbaut wurden (nach der Unternehmensgründung 1944 waren zunächst bestehende Anlagen erweitert worden). Zusammen mit dem rund 30 Kilometer flussaufwärts gelegenen Bersimis-1 bot die Anlage Hydro-Québec die Gelegenheit, Erfahrungen beim Bau neuer Kraftwerke zu sammeln. Das dabei angeeignete Know-how bildete die Grundlage für die weitaus größeren Projekte im Norden Québecs in den folgenden Jahrzehnten. Eine Pionierleistung war dabei der Bau einer der weltweit ersten Hochspannungs-Übertragungsleitungen mit einer Spannung von 315 kV.

Einzelnachweise

SWasserkraftwerk Bersimis-2
Wasserkraftwerk in Nordamerika
Laufwasserkraftwerk in Kanada
Hydro-Québec-Kraftwerk
Bauwerk in Québec
Erbaut in den 1950er Jahren
Côte-Nord

Wasserkraftwerk Bersimis-2


Le Jetour X90 est un modèle de crossover de 5 à 7 places produit par le constructeur automobile chinois Jetour.

Aperçu
Jetour est apparue officiellement en janvier 2018, et le X90 est le troisième modèle de la marque. Il a été officiellement lancé en janvier 2019 et à ce moment le X90 était propulsé par un moteur Turbo de 1,5L.

L'intérieur est équipé d'un écran de contrôle central de 9 pouces et d'un instrument LCD de 12,3 pouces qui sont de série pour tous les niveaux de finition, et les modèles haut de gamme sont également équipés d'airbags latéraux avant et pour la tête avant et arrière, d'un toit ouvrant panoramique, sièges en cuir réglables électriques à 6 directions et copilote à 4 directions, navigation GPS, rétroviseurs chauffants électriques et climatiseurs indépendants à l'arrière.

Motorisation
Au début, le Jetour X90 est propulsé par un moteur essence quatre cylindres en ligne turbo de 1,5L au lancement, produisant 156 ch et 230 N·m, comprenant une transmission manuelle à 6 vitesses ou une transmission à double embrayage à 6 vitesses.

Le 25 septembre 2019, le moteur turbo 1,6L a été lancé, qui est disponible en 4 versions au total. Le moteur turbo de 1,6L est un moteur à injection directe dans le cylindre ACTECO nommé F4J16 par Chery, avec une puissance maximale de 197 ch.

Jetour X90 Plus
Un lifting plus haut de gamme nommé X90 Plus pour l'année 2021 a été lancé lors du salon de l'automobile de Shanghai. Le X90 Plus dispose de grands écrans pour les tableaux de bord et le système d'info-divertissement. L'intérieur comprend également une plate-forme de recharge sans fil, une connectivité à diverses applications et une connexion Internet 5G.

Références

Liens externes

 Site officiel

Automobile des années 2010
Automobile des années 2020
Crossover

Jetour X90


Nikola III. od Saint-Omera (grčki: Νικόλαος Γ΄ Σαιντ Ομέρ; umro 30. siječnja 1314.) bio je grčki plemić francuskog podrijetla, jedan od najmoćnijih lordova Grčke; maršal Ahaje, lord trećine Akove te lord polovice Tebe. Triput je bio bailli Ahaje (1300. – 1302., 1304. – 1307., o. 1311. – 1314.).

Njegov je otac bio barun Ivan od Saint-Omera (grčki: Ιωάννης). Nikola je bio jedino dijete svojeg oca, a nazvan je po svom stricu. Majka lorda Nikole bila je gospa Margareta. Od svojeg je oca Nikola naslijedio mnogo zemlje, što ga je učinilo vrlo imućnim plemićem.

Nikola se borio protiv Grka Epirske Despotovine 1291./92. Prije 1299. godine Nikola je naslijedio svog drugog strica, lorda Otona, kao lord dijela Tebe. Time je postao vrlo utjecajna osoba te je po njegovu savjetu mladi vojvoda Atene, lord Guy II. de la Roche, oženio Matildu od Hainauta, kćer princeze Izabele od Villehardouina.

Brak
Nikolina je žena bila Guglielma Orsini, s kojom nije imao djece.

Smrt Nikole je značila izumiranje muške linije dinastije Saint-Omera.

Izvori

Grčko plemstvo

Nikola III. od Saint-Omera


Céline Denjean, née le  à Toulouse, est une femme de lettres française, auteure de roman policier.

Biographie
Née à Toulouse, Céline Denjean a grandi à partir de ses quatre ans à Bagnères-de-Bigorre. Ses grands-parents, anciens libraires, lui transmettent le goût des livres. Après des études de droit à Toulouse, elle intègre la formation d'Éducatrice Spécialisée. En 2010, elle devient chef de service auprès de jeunes présentant un handicap mental. Elle se consacre aujourd'hui à l'écriture. Elle est l'auteure de cinq romans et a créé le personnage récurrent d'Éloïse Bouquet, gendarme. Elle puise son inspiration dans la littérature de genre. Les intrigues de ses romans se situent entre Toulouse et les Pyrénées. Les montagnes pyrénéennes ont une influence dans ses romans.

Céline Denjean est à l'initiative d'un collectif, "Les Louves du polar", créé en septembre 2022. Une volonté pour les autrices de romans noirs et policiers de « se fédérer, de mettre leur travail en valeur et de favoriser l'identification du polar féminin, trop souvent en manque de lisibilité malgré la qualité de la production, auprès du lectorat. »

Œuvre

Romans
 Voulez-vous tuer avec moi ce soir ?
 Paris : Éd. de Noyelles-Nouvelles plumes, 2014,
 Paris : Nouvelles plumes, 02/2015,
 Paris : Pocket, coll. "Pocket Thriller" , 09/2016,

 La Fille de Kali
 Vanves : Marabout, coll. "Marabout Thriller", 10/2016,
 Paris : Pocket, coll. "Pocket Thriller" , 10/2021,

 Le Cheptel
 Vanves : Marabout, coll. "Marabout Thriller", 01/2018,
 Paris : France loisirs, 02/2019,
 Paris : Pocket, coll. "Pocket Thriller" , 01/2020,

 Double Amnésie
 Vanves : Marabout, coll. "Black lab", 04/2019,
 Paris : Éd. de Noyelles, 2020,
 Paris : Pocket, coll. "Pocket Thriller" , 01/2021,

 Le Cercle des mensonges
 Vanves : Marabout, coll. "Black lab", 03/2021,
 Paris : Pocket, coll. "Pocket Thriller" n° 18426, 03/2022,

 Matrices
 Vanves : Marabout, coll. "Black lab", 03/2022, 448 p.
 Paris : Pocket, coll. "Pocket Thriller", 02/2023,

 Précipice
 Paris : Michel Lafon, 02/2023.

Œuvre préfacée
 Au-delà de nos oripeaux / Céline Servat, Guillaume Coquery ; préface de Céline Denjean. Lyon : M + éditions, 09/2020,

Prix et distinctions

Prix
 2018 : Prix Polar du meilleur roman francophone, du Festival Polar de Cognac, pour Le Cheptel.
 2018 : Prix de l'Embouchure du festival Toulouse Polars du Sud, pour Le Cheptel
 2019 : Prix Mordus de Thrillers, pour Le Cheptel
 2021 : Prix de « L'Alsace-DNA » (Dernières Nouvelles d'Alsace), pour Le Cercle des mensonges, dans le cadre du Festival Sans Nom de Mulhouse.

Nomination
 Prix Landerneau 2022 pour Matrices

Notes et références

Liens externes
 Interview de Céline Denjean autour de son roman Le Cheptel

 Notice BNF

Naissance en novembre 1974
Romancière française du XXIe siècle
Auteur français de roman policier
Naissance à Toulouse

Céline Denjean


An Habenaria ixtlanensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Edward Warren Greenwood. An Habenaria ixtlanensis in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria ixtlanensis


Úkraína hefur tekið þátt í Söngvakeppni evrópskra sjónvarpsstöðva 16 sinnum síðan að frumraun landsins í keppninni átti sér stað árið . Landið hefur sigrað í tvö skipti; árið  með Ruslana og laginu "Wild Dances" og árið  með Jamala og laginu "1944", og var þar af leiðandi fyrsta austur-evrópska landið til að vinna tvisvar. Úkraína hélt keppnina árin  og  í Kænugarði (Kýiv).

Frá innleiðingu undankeppnanna árið , er Úkraína eina landið sem hefur alltaf komist áfram í aðalkeppnina. Úkraína er með samtals sjö topp-5 niðurstöður; Verka Serduchka () og Ani Lorak () í öðru sæti, Zlata Ognevich () í þriðja sæti, Mika Newton () í fjórða sæti og Go_A () í fimmta sæti.

Yfirlit þátttöku (niðurstöður)

Heimildir

Úkraína

Úkraína í Söngvakeppni evrópskra sjónvarpsstöðva


Interspinales er korte muskulær fasciculi, placeret i par mellem torntappene på de sammenhængende vertebrae, en på hver side af det interspinale ligament.

Referencer

Muskelsystemet
Dybe rygmuskler

Interspinales