Operațiunea Cerberus (Channel Dash (Fuga prin Canal), cu numele de cod german  Unternehmen Cerberus)  a fost un angajament naval de primă mărime din timpul celei de-a doua conflagrații mondiale în cursul căreia o escadră a Kriegsmarine formată din două cuirasate din clasa Scharnhorst, crucișătorul greu Prinz Eugen și navele lor de escortă au spart blocada britanică și s-au deplasat de la Brest (Bretania)  în bazele lor din Germania prin Canalul Mânecii. Această acțiune a avut două motive. Primul era acela că Brestul se afla în raza de acțiune a avioanelor britanice și vasele se aflau într-un continuu pericol să fie distruse de bombardamentele aeriene. Al doilea era acela că, acționând din baze aflate mai la nord, vasele germane puteau să atace cu mai mare eficiență convoaiele din Atlanticul de Nord, care erau folosite pentru aprovizionarea Uniunii Sovietice.

Pe 11 februarie 1942, vasele Kriegsmarine au părăsit portul Brest la ora 21:14 și au navigat nedetectate de inamic pentru mai bine de 12 ore, reușind să ajungă la intrarea în Canalul Mânecii fără să fie interceptate.  După ce navele germane au traversat strâmtoarea și au ajuns în Marea Nordului, britanicii au reușit să le intercepteze, iar avioanele Royal Air Force, ale Fleet Air Arm  și bateriile de coastă au încercat să le bombardeze. Atacurile britanice nu au avut niciun efect asupra convoiului german, iar vasele Kriegsmarine au ajuns la destinație pe 13 februarie. în sprijinul operațiunii navale, Luftwaffe a lansat Operațiunea Donnerkeil (Trăznetul) pentru asigurarea superiorității aeriene germane în timpul traversării Canalului.

Planul german
Vasele de linie Scharnhorst și Gneisenau au sosit pentru prima oară în portul Brest pe 22 martie 1941, după ce luaseră parte la acțiuni împotriva transporturilor navale aliate în Oceanul Atlantic. Prinz Eugen a intrat în același port în zorii zilei de 1 iunie, după participarea la Operațiunea Rheinübung. Vasele germane au intrat în docurile de reparații din portul Brest și au fost rentate cu combustibil, dar au devenit în același timp ținta unor atacuri aeriene britanice destul de frecvente. Adolf Hitler a ordonat ca atare Kriegsmarine să transfere vasele de război în porturile de bază germane. Amiralitatea germană a avut de ales pentru îndeplinirea ordinului variata Strâmtorii Danemarcei și cea a Canalului Mânecii. Această a doua rută era mai scurtă, dar mai periculoasă.

Hitler a ales ruta rapidă prin Canalul Mânecii, iar întreaga acțiune de planificare a căzut în sarcina Comandamentului naval german de vest cu sediul în Paris. Deși întreaga operațiune avea să fie plasată sub comanda viceamiralului Otto Ciliax, (care și-a înălțat pavilionul pe Scharnhorst), amiralul Alfred Saalwächter și subordonații săi au fost responsabili pentru planificarea și emiterea directivelor operaționale.

Cum operațiunea fusese ordonată personal de Hitler, pentru reușita ei au fost mobilizate dragoare de mine, au fost puse în funcțiune stații suplimentare de bruiere radar, au fost trimise submarine pentru culegerea de date meteo, iar mai multe distrugătoare au  fost trimise în Canal spre Brest pentru întărirea escortei. Generalul Adolf Galland a fost invitat să participe pe Scharnhorst la sesiunile de planificare. Generalul a promis că va asigura acoperirea aeriană cu avioane de vânătoare a rutei prin Canal 24 din 24 de ore.

În ianuarie, marina și forțele aeriene germane au executat mai multe exerciții de amploare pentru asigurarea unei bune cooperării dintre marinari și aviatori.

Amiralul Ciliax, care avea mari îndoieli cu privire la succesul Operațiunii Cerberus, trebuia să facă față a numeroase probleme. Vasele pe care le avea sub comandă nu mai erau temutele mașini de luptă care fuseseră odată. Cât timp se aflau în docurile de la Brest, numeroși tehnicieni și experți fuseseră trimiși în alte șantiere navale pentru rezolvarea a unor probleme urgente. Dacă din punct de vedere tehnic existau probleme, moralul echipajelor era ridicat. Navele nu fuseseră ținte ale sabotajelor, iar marinarilor germani li se acordase numeroase permisii pe țărm.

Printre localnici circulau zvonuri insistente cu privire la iminența plecare a vaselor germane. Pentru ca să îi înșele pe francezi că germanii urmau să se deplaseze în Atlanticul de sud, informația urmând să fie transmisă englezilor în mod neîndoielnic, au fost răspândite zvonuri corespunzătoare în oraș, echipajele au primit în dotare căști coloniale, iar docherii au fost puși să încarce butoaie cu ulei pe care era notat "Pentru utilizarea la tropice".

Pregătirile britanice

Planul britanic

Royal Navy avea încă din aprilie 1941 un plan comun cu Ministerul Aerului pentru împiedicarea unei eventuale "evadări" germane, Operațiunea Fuller. Responsabil pentru acest plan era viceamiralul Bertram Ramsay din Comandamentul din Dover. El avea sub comandă șase distrugătoare, care ar fi trebuit să staționeze în așteptare în estuarul Tamisei, data de luptă în maxim patru ore, dar care în realitate nu erau disponibile. De asemenea, forța ar mai fi trebuit completată cu trei distrugătoare din clasa Hunt, numai că vasele repartizate nu erau dotate cu tuburi lansatoare de torpile. Din acest motiv,  ele nu erau o amenințare reală pentru vasele germane puternic blindate. Capacitatea de luptă a  vedetelor torpiloare din flotilele din Dover și Ramsgate, care erau plasate sub comanda lui Ramsay, era egalată  de  flotila germană de E-boat.  Au existat mai multe motive pentru care avioanele ale Fleet Air Arm, RAF Coastal Command și RAF Bomber Command nu au fost capabile să asigure un sprijin eficient flotei britanice.

Britanicii prevăzuseră în mod greșit că germanii își vor planifica trecerea prin Canal astfel încât cel mai periculos punct al traversării de la Dover-Calais, unde navele se aflau în raza de acțiune a bateriilor de coastă britanice, să fie depășit în timpul nopții. Germanii au considerat însă că cel mai important element al operațiunii este asigurarea elementului surpriză pentru o perioadă cât mai lungă de timp. Pentru aceasta, vasele germane trebuiau să se strecoare din portul Brest în timpul nopții fără să fie observate, ceea ce le dădea un avans de 12 ore, până când ar fi fost anunțați britanicii. Britanicii au fost prinși pe picior greșit de mișcarea îndrăzneață a germanilor. Echipajele avioanelor Hudson de recunoaștere de noapte ale RAF Coastal Command nu au identificat navele în marș după plecarea acestora din portul Brest, deoarece radarele lor nu au funcționat corespunzător sau au fost bruiate. Intensitatea bruiajului german a crescut progresiv de-a lungul a mai multor zile. Evitând o creștere bruscă a activității de bruiaj, germanii nu au lăsat să se întrevadă nici un semn al vreunei activități militare neobișnuite. Tot datorit bruiajului, un agent de informații britanic din Brest nu a putut să își transmită raportul cu privire la plecarea vaselor. Submarinul britanic HMS Sealion aflat în patrulare în zona portului francez nu a putut să transmită raportul deoarece tocmai își pusese la încărcat bateriile stației radio. O mică formațiune de avioane He 111 a reușit să păcălească operatorii radar britanici, care au raportat identificarea unei mari grupări aeriene. În același timp, hidroavioane Ar 196 transportate la bordul unor vase au ținut sub control zona de traversare, iar escadrile de bombardiere Ju 88 au zburat sub plafonul de acțiune a radarelor britanice și au executat atacuri surpriză asupra  portului Plymouth și a aeroporturilor din zonă.

Descoperirea convoiului german
Primele indicații cu privire la operațiunea germană a venit din partea operatorilor radar RAF comandați de Bill Igoe, care au identificat un nivel neobișnuit de crescut al activității aeriene inamice în spațiul aerian al Canalului. Frecvența folosită de aceste stații radar nu fusese detectată de germani și ca atare nu fusese bruiată. Operatorii radar britanici au intrat în alertă în jurul orei 09:00, când vasele germane se apropiaseră deja de Le Havre. Doar după încă 90 de minute, radarele britanice au descoperit flota germană. Două avioane Spitfire ale RAF Fighter Command au fost trimise să găsească convoiul inamic. Deși aviatorii britanici au reperat vasele, ei primiseră ordine pentru păstrarea unei tăceri radio strice, iar veștile nu au ajuns la superiori decât după aterizare, în jurul orei 10:40, . Rapoartele germane afirmă însă că mesajele radio au fost lansate de aviatori, dar au fost interceptate și bruiate. Nimeni nu s-ar fi așteptat ca tocmai aviația de vânătoare să fie cea care să repereze flota germană din Canal, iar respectarea strictă a lanțului de comunicare din armata britanică a făcut ca raportul cu privire la identificarea vaselor inamice să fie transmisă cu întârziere responsabililor Royal Navy, respectiv Bomber Command.

Artileria de coastă
În jurul prânzului zilei de 12 februarie, artileria britanică de coastă a deschis focul  asupra navelor germane, tirul fiind direcționat de noile radare instalate de tip K. La ora 12:19 a fost trasă prima salvă. Dat fiind faptul că raza maximă de vizibilitate era de 5 mile (8 km), observatorii de artilerie nu au putut să ajute la reglarea tirului, dar britanicii au sperat că radarul putea să detecteze locul de impact al proiectilelor și să permită astfel corectarea focului, în ciuda faptului că o asemenea metodă nu fusese folosită până atunci. Spoturile de pe ecranele radarelor K au detectat deplasarea în zigzag a vaselor germane, dar locurile de impact al proiectilelor nu au putut fi determinate și întreaga baterie a început să tragă fără nicio corecție a tirului. Cele patru tunuri Mk IX–X  de 9.2"au lansat 33 de proiectile asupra vaselor germane care se deplasau cu peste 50 km/h, dar nicio lovitură nu și-a atins ținta. Germanii au afirmat chiar că gruparea lor navală depășise deja Doverul când artileria britanică de coastă a deschis focul, iar proiectilele au plonjat în apă mult în spatele vaselor.

Vedetele torpiloare
Între timp, cele cinci vedete torpiloare Fairmile D din baza din Dover au plecat din port la ora 11:55 și au fost primele forțe britanice care au confirmat la 12:23 identitatea vaselor germane. Acoperirea aeriană promisă de RAF pentru atacul torpiloarelor nu a fost asigurată. Torpiloarele britanice au încercat să atace, dar înaintarea lor le-a fost blocată de 12 vedete rapide (Schnellboot, S-boot), care navigau pe două linii. Vedeta torpiloare conducătoare a atacului britanic a fost oprită din înaintare de o pană de motor, dar echipajul a reușit să lanseze torpila de la o distanță de 3,7 km de țintă, după care s-a reîntors la bază. Restul torpiloarelor nu a reușit să se apropie suficient de mult de convoi și și-au lansat torpilele printre spațiile libere lăsate de vedetele rapide germane. Britanicii au raportat o lovitură în plin asupra vasului Prinz Eugen, dar până la urmă s-a dovedit că atacul a fost un eșec. Două vedete rapide au ajuns la timp pentru asigurarea acoperirii retragerii unui torpilor atacat de un distrugător german. La ora 12:25 au mai sosit în zonă două torpiloare de la baza Ramsgate, dar ele au ajuns mult prea în urma convoiului german pentru ca să mai poată lansa un atac.

Avioanele torpiloare Swordfish
După eșuarea atacului torpiloarelor, a urmat atacul a șase biplane torpiloare Fairey Swordfish ale Aviației Navale decolate de pe aeropotul RAF Manston din Kent,. Atacul a fost la rândul lui un eșec. Curajul echipajelor biplanelor Swordfish a fost remarcat atât de britanici  cât și de germani. Avionul locotenentului comandor Eugene Esmonde—un veteran al  atacului pentru scufundarea  cuirasatului Bismarck— a fost doborât în luptă alături de întregul detașament de biplane. Esmonde a fost decorat postmortem cu Victoria Cross. Doar cinci dintre cei optsprezece membri ai echipajelor au supraviețuit atacului. Ramsay avea să scrie mai târziu: "În opinia mea, misiunea eroică a acestor șase avioane Swordfish reprezintă una dintre cele mai bune exemple de sacrificiu de sine și devotament față de datorie care a fost văzută în război", iar Ciliax a notat la rândul lui ca a fost vorba de un: "… atac întârziat al unui pumn de avioane vechi, pilotate de oameni a căror bravură depășește orice altă acțiune a vreuneia dintre tabere în acea zi". Cele șase biplane ar fi trebuit să fie escortate de trei escadrile complete de avioane de vânătoare, dar în misiune a plecat doar una singură, care a trebuit însă să se apere de avioanele germane de interceptare. Grupul biplanelor a continuat misiunea fără escortă. Trei dintre au fost doborâte de antiaeriana a flotei inamice și trei de avioanele de vânătoare germane.

Atacurile RAF
Comandamentul aviației de vânătoare RAF a trimis în jurul orei 14:00 mai multe avioane de vânătoare-bombardament bimotoareWhirlwind să atace flota germană. Avioanele de vânătoare bine organizate ale generalului Adolf Galland au respins atacul britanicilor, provocându-le pierderi. Spațiul aerian al vaselor germane a fost apărat încontinuu de cel puțin 16 avioane de vânătoare – în timpul zilei avioane Fw 190, iar în timpul nopții   Bf 110 echipate pentru lupta nocturnă. Escadrilele germane au executat până la patru misiuni.). Reacția Comandamentului avioanelor de bombardament a fost tardiv. Primele bombardiere au decolat la aproape trei ore după ce flota inamică depășise Doverul. Doar 39 de bombardiere dintr-un total de 242 participante la misiuni au reușit să găsească vasele și să le atace, dar nicio bombă nu și-a atins ținta.

În afară de misiunea bombardierelor, 398 de avioane de vânătoare  Spitfire, Hurricane și Whirlwind ale Comandamentului avioanelor de vânătoare au executat mai multe misiuni de luptă pe 12 februarie.

În total, pentru căutarea și atacarea vaselor germane au decolat 675 de avioane RAF (398 avioane de vânătoare, 242 de bombardiere și  35 de avioane torpilore). Atacurile aeriene au fost  împiedicate de plafonul de nori și de ploaie.

Distrugătoarele
Echipajele celor șase distrugătoare repartizate lui Ramsay au fost luate prin surprindere. În loc să se afle în locație care să le permită să intervină rapid, marinarii participau la exerciții de tragere la promontoriul Orford Ness din Marea Nordului. Distrugătoarele au pornit în grabă să intercepteze flota germană, dar ajuns prea târziu și au reușit să lanseze doar o salvă de torpile, care nu și-au atins țintele. Tirurile de artilerie de pe Gneisenau și Prinz Eugen au avariat grav distrugătorul HMS Worcester, au ucis 26 de marinari și au rănit 45 alții. Salvele de pe Gneisenau au distrus partea dreaptă a punții și două camere ale cazanelor. Patru salve de pe  Prinz Eugen au produs incendierea distrugătorului. Comandantul lui Gneisenau a ordonat încetarea focului, fiind convins că distrugătorul britanic este pe cale să se scufunde.

Urmări
În dimineața zilei de 13 februarie, amiralul Ciliax i-a trimis un mesaj amiralului Saalwächter la sediul din Paris: "Am onoarea să vă informez că Operațiunea Cerberus a fost finalizată cu succes."

Forțele armate britanice (marina, aviația și forțele terestre) au eșuat în tentativa de oprire a vaselor din grupul Brest din drumul lor spre apele teritoriale germane. În plus, britanicii au pierdut 42 de avioane doborâte și un distrugător grav avariat.

Germanii au suferit pierderi neașteptat de mici: Scharnhorst a lovit două mine la Vlissingen și Ameland, dar a ajuns în cele din urmă pe 13 februarie Wilhelmshaven. Avariile au fost reparate în următoarele trei luni. Gneisenau a lovit o mină la Terschelling, dar a suferit avarii neînsemnate. Mina magnetică a explodat la câțiva metri de navă, producând o gaură mică în lateral dreapta și scoțând temporar din funcțiune o turbină navală.  Echipajul lui Gneisenau a repus în funcțiune toate instalațiile în aproximativ 30 de minute, reconfirmând în acest fel renumele de "navă norocoasă". Prinz Eugen, care nu suferise avarii, a pierdut un marinar ucis de atacul unui avion britanic. Ambele vase au lansat au fost trase în siguranță la mal la 09:30. Vedetele torpiloare T13 și Jaguar au fost avariate ușor de șrapnelele bombelor de aviație și de focul mitralierelor grele, iar echipajul celui de-al doilea vas a pierdut un marinar mort și doi răniți. Dintre aparatele de zbor ale Luftwaffe  care au participat la asigurarea umbrelei de protecție a vaselor, 17 avioane de vânătoare au fost doborâte, iar 11 piloți au fost uciși.

Gneisenau a fost trimis la Kiel pentru reparații în docul uscat plutitor. Aici a fost lovit de două bombe grele lansate de bombardierele RAF în noaptea de 26-27 februarie. Avariile produse de bombele de aviație au fost atât de grave încât reparația vasului nu fost finalizată până la sfârșitul războiului.

La Londra, starea de spirit era sumbră. Într-un editorial din The Times se putea citi: "Viceamiralul  Ciliax a reușit acolo unde ducele de Medina Sidonia a dat greș. Nimic mai înjositor pentru mândria puterii noastre navale nu s-a mai întâmplat din secolul al XVII-lea. [...] A implicat sfârșitul legendei Royal Navy conform căreia nicio flotă inamică nu ar putea în timp de război să treacă prin ceea ce numim cu mândrie English Channel."

Grupul naval german a reușit să traverseze cu succes Canalul și să ajungă în bazele din Germania în siguranță. Unele dintre ele au fost mai târziu transferate în Norvegia, pentru lupta împotriva convoaielor navale aliate din Atlanticul de Nord. Astfel, în septembrie 1943, Scharnhorst a participat cu succes la Operațiunea Zitronella. Winston Churchill a ordonat formarea unei comisii de anchetă pentru investigarea evenimentelor care au dus la eșecul britanic.

Pentru modul în care Luftwaffe a asigurat acoperirea aeriană a vaselor germane, Adolf Galland a fost promovat la gradul de general maior, fiind la cei 30 de ani cel mai tânăr ofițer cu acest grad din cadrul forțelor aeriene. În ciuda faptului că au pierdut 17 avioane de vânătoare, germanii au reușit să doboare 2 bombardiere ușoare  Blenheim și 9 Hampden , 4 bimotoare de vânătoare Whirlwind, 4 bombardiere cu rază lungă de acțiune Wellington, 6 avioane de vânatoare Hurricane și 10 Spitfire și 3 biplane torpiloare Swordfish. Tunarii Kriegsmarine au reuși la rândul lor să doaboare 3 avioane Swordfish și un Hampden.

Monumente
În "Marine Parade Gardens" din Dover a fost ridicat cu ocazia celei de-a 70-a aniversări a luptelor din 11–13 februarie 1942 un monument din granit în onoarea tuturor celor care au luptat în Operațiunea Fuller. Marinarii de pe HMS Kent au format o gardă de onoare și defilat cu ocazia dezvelirii monumentului.

Vedeți și:
 Operațiunea Kita a Marinei Imperiale Japoneze din februarie 1945 în timpul căreia niponii au reușit să retragă ambele vase hibrid cuirasat – portavion din clasa Ise și patru vase de escortă din Singapore în bazele din Japonia, evitând blocada aliată.

Note

Bibliografie
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 More details on plan

Bibliografie suplimentară
 .

Resurse internet
 .
 The Channel Dash Association
 .

Al Doilea Război Mondial – Teatrul de război din Atlantic
Bătălii navale
Bătăliile Germaniei
Bătăliile Regatului Unit
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest
Operațiuni militare

Operațiunea Cerberus


Premiul Soljenițîn este un premiu literar oferit de o organizație non-guvernamentală rusă stabilită de către scriitorul rus Aleksandr Soljenițîn în 1997.

Premiul de 25.000 este acordat pentru "lucrări în care necazurile din viața rusă sunt afișate cu o rară puritate morală și cu un sentiment de tragedie, pentru liniaritate și statornicie în căutarea adevărului".

Laureații

 1998 — Vladimir Toporov
 1999 — Inna Lisnianskaya
 2000 — Valentin Rasputin
 2001 — Konstantin Vorobyov (postum), Evgheni Nosov
 2002 — Aleksandr Panarin, Leonid Borodin
 2003 — Olga Sedakova, Yuri Kublanovskij
 2004 — Vladimir Bortko, Yevgeny Mironov
 2005 — Igor Zolotussky
 2006 — Alexei Varlamov
 2007 — Serghei Bocharov, Andrei Zaliznyak
 2008 — Boris Ekimov
 2009 — Viktor Astafyev (postum)
 2010 — Valentin Yanin
 2011 — Elena Chukovskaya
 2012 — Oleg Pavlov
 2013 — Maxim Amelin
 2014 — Irina Podnyanskaya
 2015 — Serghei Zhenovach
 2016 — Grigoriy Kruzhkov
2017 — Vladimir Enisherlov (:ru: Енишерлов, Владимир Петрович)
2018 — Sergey Lyubayev (:ru: Любаев, Сергей Викторович), Victor Britvin (:ru: Бритвин, Виктор Глебович)
2019 — Evgheni Vodolazkin
2020 — Natalya Mikhailova (:ru: Михайлова, Наталья Ивановна)

Note

Aleksandr Soljenițîn

Premiul Soljenițîn


An Helictotrichon planifolium in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Moritz Willkomm, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Josef Holub. An Helictotrichon planifolium in nahilalakip ha genus nga Helictotrichon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Helictotrichon

Helictotrichon planifolium


Drago Balvanović (Bosanska Gradiška, 12. kolovoza 1936.), hrvatski katolički svećenik i misionar

Životopis
Prelat Balvanović rođen je 12. kolovoza 1936. u Bosanskoj Gradišci kao deveto dijete u obitelji Nike i Vjekoslave rođ. Jurišić. Nakon osnovne škole u rodnom je gradu upisao Učiteljsku školu u Banjoj Luci. Biskup dr. Dragutin Čelik primio ga je za svoga sjemeništarca i 1952. poslao u sjemenišnu gimnaziju u Đakovo. Tu je završio i teološke studije i na Petrovo 1959. bio zaređen za svećenika. Bilo je to upravo u vrijeme kad su komunističke vlasti htjele zatvoriti đakovačku bogosloviju, pa je on imenovan privremenim upraviteljem župe Imena Marijina u Donjem gradu u Osijeku, odakle je završavao posljednju godinu teološkog studija.
U ljeto 1987. otišao je u misije u Limu u južnoameričkoj državi Peru. I tamo je obavljao niz odgovornih svećeničkih dužnosti: bio je župni vikar u župi Santa Rosa de Lima, zatim župnik personalne, pa zatim teritorijalne župe sv. Leopolda Mandića za Hrvate u Limi. Tu je sagradio veličanstvenu crkvu koja je uvijek puna vjernika, pa se svake nedjelje u njoj služi čak šest sv. misa. Od 1997. također je biskupski vikar za Hrvate u Peruu i pastoralni vikar biskupije Lima, a 2003. imenovan je od Hrvatske biskupske konferencije i BK Bosne i Hercegovine delegatom za inozemnu pastvu i cijeloj Južnoj Americi. Za svoj uzoran svećeničko djelovanje počašćen je naslovom kućnog kapelana Njegove Svetosti Ivana Pavla II., a 2007. i prelatom. I dalje je vrlo aktivan i kani nastaviti svoje djelovanje dokle mu god zdravlje to dopusti.
Uz sav svoj pastoralni rad, puno piše. Objavio je nekoliko knjiga, a jedna od njih «Peru – putopisi, običaji, sudbine» upravo je nastala iz njegova misionarskog rada i na vrlo privlačan način govori o toj egzotičnoj zemlji, njezinim ljudima i krajevima, kao i brojnim susretima s tamošnjim Hrvatima. Javlja se i u nizu vjerskih listova: Radosna vijest, Glas koncila, Glasnik Srca Isusova i Marijina iz Zagreba, glasnik Marija iz Splita te još nekim hrvatskim i peruanskim časopisima. Djela: Peru - Puti, običaji, sudbine; Pisma misionaru i dr.

Izvori

Hrvati u Bosni i Hercegovini
Hrvatski katolički svećenici
Hrvati u Peruu
Hrvatski putopisci iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski katolički misionari
Životopisi, Bosanska Gradiška

Drago Balvanović


Martin Graßnick (geboren 5. Mai 1917 in Mainz; gestorben 4. Juli 2020 in Baden-Baden) war ein deutscher Architekt, Architekturhistoriker und Denkmalpfleger.

Leben
Graßnicks Vater verlor 1933 nach der Machtübergabe an die  Nationalsozialisten aufgrund des Gesetzes zur Wiederherstellung des Berufsbeamtentums seine Stelle als Baubeamter in Mainz, da er nach der nationalsozialistischen Rassenideologie als Vierteljude galt. Seine Kinder mussten das Gymnasium verlassen, und Martin Graßnick machte eine Ausbildung als Bauzeichner an der Bauschule Mainz bei Gustav Friedrich Scheinpflug. Er wurde zum Reichsarbeitsdienst verpflichtet und zur Wehrmacht eingezogen. Da in seinen Personalakten die jüdische Herkunft verheimlicht wurde, erhielt Graßnick während des Zweiten Weltkriegs eine Offiziersausbildung und wurde im Rang eines Leutnants an der Ostfront eingesetzt. Nach der deutschen Besetzung Italiens im Jahr 1943 wurde er als Chef einer Pionierkompanie nach Pescara kommandiert. In seinem Befehlsbereich verhinderte er die Deportation von demobilisierten Angehörigen der italienischen Streitkräfte als Militärinternierte nach Deutschland. Wegen dieser Haltung wurde Graßnick 1984 mit dem Verdienstorden der Italienischen Republik (Offizier) geehrt.

Nach Kriegsende studierte Graßnick an der Technischen Hochschule Darmstadt, wo er auch promovierte. Zunächst als Dozent an der Staatsbauschule Mainz tätig, wurde er 1956 deren Direktor und 1959 zugleich Direktor der Mainzer Werkkunstschule. Neben der Tätigkeit an der Ingenieurschule war er Berater für Denkmalpflege der nordrhein-westfälischen Landesregierung. Er verantwortete den Wiederaufbau des Quirinus-Münsters in Neuss und war von 1947 bis 1977 der Dombaumeister der kriegszerstörten Stiftskirche St. Viktor in Xanten. Nachdem er 1966 in Mainz das Hochschulinstitut für Berufspädagogik aufgebaut hatte, wurde er 1969 mit der organisatorischen Leitung der Universitätsneugründung Trier-Kaiserslautern beauftragt, die er planmäßig zum Wintersemester 1970/1971 in ihren Betrieb führte. 1982 wurde Graßnick emeritiert und von der Technischen Universität Kaiserslautern zum Ehrensenator ernannt. Anfang 2016 wurde zu seinen Ehren eine am Lehrgebiet Geschichte und Theorie der Architektur eingerichtete Visiting Professur nach ihm benannt.
Graßnick lebte zuletzt in Baden-Baden.

Schriften (Auswahl)
 Die gotischen Wölbungen des Domes zu Xanten und ihre Wiederherstellung nach 1945. Darmstadt 1963.
 Trullo Fera. Gestalt und Konstruktion der Trulli auf der Murgia von Apulien. Deutscher Consulting-Verlag, Wuppertal 1977.
 (als Herausgeber): Die Architektur der Antike. Vieweg, Braunschweig 1982.
 (als Herausgeber): Die Architektur des Mittelalters. Vieweg, Braunschweig 1982.
 (als Herausgeber): Die Architektur der Neuzeit. Vieweg, Braunschweig 1982.
 (als Herausgeber): Stadtbaugeschichte von der Antike bis zur Neuzeit. Vieweg, Braunschweig 1982.
 Bäder und hygienische Einrichtungen als Zeugnisse früher Kulturen. R. Oldenbourg, München 1992.
 Festschrift Martin Graßnick. Fachbereich ARUBI der Universität Kaiserslautern, Kaiserslautern 1987.

Literatur
 Klaus Franck: Zum 90. Geburtstag von Prof. Dr.-Ing. Martin Graßnick. In: Unispectrum, Magazin der TU Kaiserslautern vom 19. Juli 2007.
 Henning Klüver: Der gute Feind. Martin Graßnick ist der einzige frühere Soldat der Wehrmacht, den die Republik Italien geehrt hat. Er zeigte, was so vielen anderen Besatzungsoffizieren fehlte: Menschlichkeit. In: Süddeutsche Zeitung vom 19. Mai 2012.
 Martin Graßnick: "Diesen Blick habe ich nicht vergessen". Die Kriegserlebnisse von Martin Graßnick und seine Begegnung mit Heinrich Himmler. In: Badische Neueste Nachrichten vom 1. September 2016 (online)
 Mit 99 Jahren zur Wiege der Renaissance (Über das Leben von Martin Graßnick). In:  Badische Neueste Nachrichten vom 8. September 2016 (online)

Weblinks

Einzelnachweise

Architekt (Deutschland)
Architekturhistoriker
Dombaumeister
Person (Xanten)
Hochschullehrer (FH Mainz)
Ehrensenator der Technischen Universität Kaiserslautern
Person (deutsche Besetzung Italiens 1943–1945)
Träger des Verdienstordens der Italienischen Republik (Offizier)
Hundertjähriger
Deutscher
Geboren 1917
Gestorben 2020
Mann

Martin Graßnick


John Graham Chambers (12 February 1843 – 4 March 1883) was a Welsh sportsman. He rowed for Cambridge, founded inter-varsity sports, became English Champion walker, coached four winning Boat-Race crews, devised the Queensberry Rules, staged the Cup Final and the Thames Regatta, instituted championships for billiards, boxing, cycling, wrestling and athletics, rowed beside Matthew Webb as he swam the English Channel and edited a national newspaper.

Early life

Chambers was born in Llanelly House in the town of Llanelli, Carmarthenshire, Wales. He was the son of William Chambers, a Welsh landowner of the Chambers family. He was educated at Eton and Trinity College, Cambridge, where he graduated as B.A., won the Colquhoun Sculls and became President of the University Boat Club.

Career
Chambers codified the "Marquess of Queensberry rules" upon which modern-day boxing is based.  In 1867, he established the rules, which include the required use of boxing gloves, the ten-count, and three-minute rounds. He is a member of the International Boxing Hall of Fame.

He was also a catalyst in the founding of British amateur athletics, having founded the Amateur Athletic Club in 1866, and was present at the formation of the Amateur Athletic Association in 1880.

Chambers also rowed twice in the Boat Race for Cambridge in 1862 and 1863, losing both times, and coached six Light Blues crews in 1865–66, again defeats, and 1871–74 when Cambridge put together four straight victories, including the first on sliding seats in 1873.

Later life
Chambers died, aged 40, at 10 Wetherby Terrace, Earls Court, London on 4 March 1883 and is buried in Brompton Cemetery.

References

Llanelli Community Heritage – John Graham Chambers Llanelly House

Creators of sports
Founders of sporting institutions
1883 deaths
1843 births
People educated at Eton College
Burials at Brompton Cemetery
Welsh male rowers
Sportspeople from Llanelli
International Boxing Hall of Fame inductees
19th-century British people
Welsh male boxers
British catch wrestlers
Catch wrestling

John Graham Chambers


Aleksandar Prijović (în , ; n. 21 aprilie 1990) este un fotbalist sârb care joacă pe postul de atacant pentru clubul din Arabia Saudită Al-Ittihad și pentru echipa națională a Serbiei. Prijović a jucat, de asemenea, atât pentru Serbia, cât și pentru Elveția la tineret

Carieră

Cariera timpurie
Prijović și-a început cariera ca jucător la tineret la clubul său de origine St. Gallen, dar s-a mutat în Italia la vârsta de 16 ani pentru a-și începe cariera de fotbalist la echipa italiană Parma, jucând primul meci pe 27 aprilie 2008 intrând pe teren din postura de rezervă împotriva Regginei. Contractul lui Prijović cu Parma s-a terminat la sfârșitul sezonului 2007-2008 și a respins prelungirea pe un an oferită de club.

Derby County

Prijović a dat probe pentru echipa din Championship Derby County, unde a atras atenția marcând un hat-trick pentru echipa academiei lui Derby care a bătut-o pe Arsenal cu 4-1. Derby i-a oferit lui Prijović un contract de doi ani. El a semnat provizoriu pentru Derby la 7 august 2008. Semnarea lui a fost întârziată de probleme legate de actele necesare jucătorului, în primul rând din cauza neînțelegerilor asupra înregimentării jucătorului, care au fost rezolvate după ce Derby a fost de acord să plătească fostului club al lui Prijović, Parma, o sumă nedezvăluită ca compensație, și în al doilea rând a obținut o dispensă din partea armatei Elveției, care îi cerea lui Prijović să-și termine stagiul militar. La data de 27 ianuarie 2009, Prijović a fost împrumutat la echipa de League One Yeovil Town pe o lună, jucând în patru meciuri.

Note

Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști ai Legia Varșovia
Fotbaliști ai Derby County FC
Atacanți
Fotbaliști elvețieni
Fotbaliști internaționali sârbi
Fotbaliști sârbi
Sârbi în viață
Nașteri în 1990

Aleksandar Prijović


Weldon Howard "Weldy" Olson (* 12. November 1932 in Marquette, Michigan; † 13. Mai 2023 in Findlay, Ohio) war ein US-amerikanischer Eishockeyspieler. Bei den Olympischen Winterspielen 1960 gewann er als Mitglied der US-amerikanischen Nationalmannschaft die Goldmedaille.

Karriere
Weldon Olson begann seine Karriere als Eishockeyspieler an der Michigan State University, die er von 1951 bis 1955 besuchte, während er parallel für deren Eishockeymannschaft in der National Collegiate Athletic Association spielte. Anschließend spielte er fünf Jahre lang für das Team USA, mit dem er sich jeweils auf die anstehenden internationalen Turniere vorbereitete.

International
Für die USA nahm Olson an den Olympischen Winterspielen 1956 in Cortina d'Ampezzo sowie 1960 in Squaw Valley teil. Bei den Winterspielen 1956 gewann er mit seiner Mannschaft die Silber-, bei den Winterspielen 1960 die Goldmedaille. Zudem stand er im Aufgebot seines Landes bei den Weltmeisterschaften 1957, 1958 und 1959.

Erfolge und Auszeichnungen
 1956: Silbermedaille bei den Olympischen Winterspielen
 1960: Goldmedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Vereinigte Staaten)
Eishockeyspieler (Michigan State Spartans)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1956
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1960
Olympiasieger (Eishockey)
US-Amerikaner
Geboren 1932
Gestorben 2023
Mann

Weldon Olson


جبال تيبستي هي مجموعة من البراكين الخامدة شكلت سلسلة جبلية في وسط الصحراء الأفريقية الكبرى في شمال تشاد وأقصى جنوب ليبيا.

تعتبر تلك الجبال أطول وأكبر سلسلة جبلية في الصحراء الكبرى، وأعلى قمة في الجبال هي قمة «إيمي كووسي» التي يبلغ ارتفاعها 3.415 مترا. كما يوجد بجبال تيبستي جبل بركاني ناشط وهو «جبل توسيدى» الذي بلغ ارتفاعه 3.265 مترا.
المنحدرات الشمالية تمتد إلى جنوب ليبيا. أنها واحدة من أكثر المناطق عزلة على سطح الأرض وتسمى جبال تيبستي بجبال الجوع، لأنها يمكن أن تغذي فقط عدد قليلا من الناس، أكبر مدينة هو البردعي، مع 1500 نسمة. وهي منطقة التسوية لشعب التبو وفي فترات الجفاف يزور الطوارق المناطق المنخفضة من هذا المجال
الجغرافي

هي مجموعة أكبر وأعلى سلسلة جبلية في الصحراء الوسطى، التي شكلتها مجموعة البركانية. البراكين الخاملة هي الأكثر، ولكن مؤسسة سميثسونيان أحصت بعض البراكين النشطة القائمة بأربعة محتملة. الاسم مشتق من أسماء المواقع الجغرافية المسيف تيبستي من اللغات العربية وتيدا دازا، للشعب التبو ويستخدم في جميع أنحاء المنطقة. وإيحي مصطلح يشير إلى قمم، الصخرية التلال، الجبال إيمي لأكبر أو المناطق الجبلية، أعلى قمة في الجبال هي إيمي كوسي 3415 م وقمة بيكو بيتي تقع في المنطقة الشمالية للسلسلة في جنوب ليبيا وهي أعلى قمة جبلية في ليبيا

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لجبال تيبستي:

معرض صور

مراجع

جبال تيبستي
الصحراء الكبرى
براكين تشاد
براكين طبقية
براكين نشطة محتملة
جبال ليبيا
سلاسل جبلية في تشاد
سلاسل جبلية في ليبيا
فنون الصحراء الكبرى الصخرية
نقاط بركانية ساخنة

جبال تيبستي


Gangwon-do (în ) este o provincie situată în partea de nord-est a Coreei de Sud. Este delimitată la nord de provincia Kangwon din Coreea de Nord, la est de Marea Japoniei, la sud de Gyeongsangbuk-do și Chungcheongbuk-do, și la vest de Gyeonggi-do. Are capitala la Chuncheon. Cuprinde pe teritoriul său șapte orașe și 11 districte rurale.

Provincia este traversată de Munții Taebaek, care se desfășoară de-a lungul litoralului mării. Găzduiește unele dintre cele mai mari stațiuni de schi din Coreea de Sud. Districtul Pyeongchang a fost ales pentru a găzdui Jocurile Olimpice de iarnă din 2018.

Subîmpărțire administrativă

Districte rurale

Orașe

Legături externe
 eng.gwd.go.kr, site-ul oficial al provinciei

Provincii din Coreea de Sud

Gangwon-do


Evlija Čelebi i napitak besmrtnosti je turski računalno-animirani film studija Anibera iz 2014. Redatelji filma su Serkan Zelzele.

Film je premijeru imao na 7. Tjedan turskog filma u zagrebačkom kinu Europa 26. svibnja 2018. godine.

Glasovi

Izvori

Vanjske poveznice

Mrežna mjesta

 Najava filma

Turski filmovi
Animirani filmovi 2010-ih

Evlija Čelebi i napitak besmrtnosti


Llew Summers (1947-Mount Pleasant, Nueva Zelanda, 1 de agosto de 2019) fue un escultor de Nueva Zelanda residente en Christchurch, conocido por sus particulares esculturas de formas humanas.

Biografía
Comenzó su carrera como escultor produciendo esculturas públicas antes de concluir cuatro años de formación de agricultura en la década de 1970, y presentó su primera exposición el año 1971. Su escultura de 14 Estaciones de la Cruz instalada en la Catedral del Santísimo Sacramento creó controversias a causa del retrato del cuerpo desnudo de Jesucristo en su crucifixión.

Referencias

Bibliografía
 Light, Elizabeth. Work in Progress: behold the man. North & South, p 124‐5, octubre de 2007.
 Dunn, Michael. New Zealand sculpture: a history Auckland University Press, Auckland, 2002, p. 101‐2.

Enlaces externos

Escultores de Nueva Zelanda
Escultores del siglo XXI
Escultores del siglo XX

Llew Summers


Nick Vanelli (født, Nick Sejberg d. 11 oktober 1988) er en dansk rapper fra Køge.

Nick har produceret musik siden han var 15 år og rappet siden han var 19. Han laver alt selv og står selv for sin promovering. Han blev først rigtig lagt mærke til da han i sommeren 2013 udgav hans debut EP "Sulten".

Han var desuden et stort navn tilbage i MySpace tiderne og solgte mange af sine beats til rappere i den amerikanske undergrund.

Nick Vanelli blev i 2013 udvalgt (af Danijel Drux fra Droz Daily Steezin) til at blive en af "DDS 2013 STEEZIN MC's". Danijel Drux mente at Nick bragte noget nyt ind til den danske rapscene da ingen mindede om ham. Nick brugte desuden alias'et Nick Vanvittig i den periode.

I 2015 udgav Nick Vanelli sin anden EP "88".

Diskografi

EP'er

Singler

Featurings
 Cas - "Hænger Løs" (feat. Nick Vanelli) (2012)
 Holsaae - "Roulette" (feat. Nick Vanelli, Danny Davinci & Alex Ambrose) (2014)
 Henni Purk - "Hugtænder" (feat. Nick Vanelli & Ham VolKan) (2014)
 Ham VolKan - "Regnvejr" (feat. Nick Vanelli) (2014)
 Henni Purk - "Tar' Min Stil" (feat. Nick Vanelli) (2016)

Eksterne links
 Nick Vanelli på YouTube
 Nick Vanelli Beats

Referencer

Rappere fra Danmark

Nick Vanelli


Lean In: Women, Work, and the Will to Lead é um livro de 2013 que incentiva as mulheres a se afirmarem no trabalho e em casa, co-escrito pela diretora de operações do Facebook, Sheryl Sandberg, e pela escritora de TV e revista Nell Scovell.

Em resposta ao sucesso do livro, Sandberg fundou a LeanIn.org (também conhecida como Lean In Foundation) no mesmo ano em que o livro foi publicado, 2013, uma organização sem fins lucrativos 501(c)(3), dedicada "a oferecendo às mulheres a inspiração e o apoio contínuos para ajudá-las a alcançar seus objetivos." A organização oferece recursos educacionais e programação que incentiva a liderança feminina.

Recepção e críticas
O livro foi revisado por vários comentaristas.

Em julho de 2013, o jornal de arte e crítica The Baffler publicou um longo artigo sobre o livro e a criação do LeanIn.org. No artigo, a jornalista Susan Faludi, vencedora do Prêmio Pulitzer, argumenta que a mensagem da autodenominada feminista Sandberg sobre o empoderamento das mulheres no local de trabalho é na verdade uma campanha apoiada por empresas que incentiva as mulheres a se promoverem individualmente como "objetos de consumo comercializáveis" para o avanço profissional, enquanto desencoraja a solidariedade e minimiza os efeitos prejudiciais do preconceito sistêmico de gênero sentido coletivamente pelas mulheres no local de trabalho. O artigo questiona ainda os critérios de seleção usados pelo LeanIn.org para seus parceiros, muitos dos quais são sobrecarregados por "reclamações recentes ou pendentes da EEOC e ações judiciais estaduais e federais envolvendo discriminação sexual, assédio sexual, discriminação de gravidez, promoção injusta e política, demissões injustas e retaliações baseadas em gênero contra funcionárias". A análise de Faludi conclui com um relato detalhado de suas tentativas fracassadas de entrar em contato com Sandberg para uma entrevista gravada, juntamente com uma seção diretamente citada da correspondência de e-mail de Faludi com a equipe de relações públicas de Sandberg. Nos e-mails, os pedidos de Faludi por exemplos específicos do suposto ativismo no local de trabalho do LeanIn.org e esclarecimento de políticas parecem ser recebidos com respostas defletivas.

O The Guardian se referiu ao Lean In como "um guia infantilizante e reacionário para mulheres ambiciosas".

Em 2015, a engenheira de software Kate Heddleston comentou:As mulheres na tecnologia são o canário na mina de carvão. Normalmente, quando o canário na mina de carvão começa a morrer, você sabe que o ambiente é tóxico e deve dar o fora. Em vez disso, a indústria de tecnologia está olhando para o canário, imaginando por que ele não consegue respirar, dizendo: "Incline-se, canário. Inclina-se!" Quando um canário morre eles ganham um novo porque conseguir mais canários é como você conserta a sua falta, sabe? Só que o problema é que não há oxigênio suficiente na mina de carvão, não que haja poucos canários.Em 2018, Michelle Obama disse que inclinar-se nem sempre funciona.

Interseccionalidade: raça, classe e identidade sexual
A autora bell hooks escreveu uma análise crítica do livro, chamada "Dig Deep: Beyond Lean In". hooks chama a posição de Sandberg de "falsa feminista" e descreve sua postura sobre a igualdade de gênero no local de trabalho como agradável para aqueles que exercem o poder na sociedade - homens brancos ricos, de acordo com hooks - em um pacote aparentemente feminista. hooks escreve: "[Sandberg] aparece como uma adorável irmã mais nova que só quer jogar no time do irmão mais velho." hooks afirma que a mídia de massa, junto com Sandberg, nos diz que qualquer mulher disposta a trabalhar duro pode subir a escada corporativa até o topo. O artigo argumenta ainda que o Lean In ignora "os obstáculos sistêmicos concretos que a maioria das mulheres enfrenta dentro da força de trabalho". Ela disse que, em vez da campanha "Lean In" incitar a mudança social, seu objetivo é aconselhar as mulheres sobre como ter sucesso dentro das condições existentes e que efetivamente o Lean In não considera a realidade da interseccionalidade, que tem sido um crescente sujeito no movimento feminista contemporâneo.

Os principais elementos do artigo de hooks, como raça, classe e sexualidade, são extraídos de sua obra Feminism Is For Everybody. No livro, ela escreve como nem todas as mulheres vivem igualmente – não há uma identidade homogênea para as mulheres. hooks afirma que as mulheres brancas privilegiadas sabem que seu status é diferente do das mulheres negras/mulheres de cor (pg.10); mulheres brancas reformistas com privilégio de classe querem a liberdade que veem os homens de sua classe desfrutando (pg.38); e as mulheres heterossexuais atraem mais os homens e a sociedade (pág.97).

Kathleen Geier discutiu no artigo "O feminismo tem um problema de classe?" a filosofia de Sandberg que, se mais mulheres avançassem para posições de liderança, todas as mulheres ganhariam. A resposta de Geier a essas suposições foi: "há poucas razões para acreditar que o feminismo de 'gotejamento' ao estilo de Sandberg beneficiará as massas mais do que seu equivalente econômico... seu entusiasmo pelo capitalismo e sua defesa de uma estratégia despolitizada que se concentrou em auto-aperfeiçoamento em vez de ação coletiva incomodou muitas feministas de esquerda." Geier aconselha que a única maneira eficaz e duradoura de promover a igualdade econômica é por meio da ação política coletiva; a implementação de alguns programas, como creches universais, licença remunerada para a família e por doença, e um limite de horas de trabalho ao estilo europeu ressoariam para mulheres de todas as classes.

Susan Faludi argumenta em um artigo da CNN que o Lean In de Sandberg está sendo atacado por todas as razões erradas. Faludi explica que os desafiantes do Lean In não podem argumentar contra Sandberg sem mencionar seu patrimônio líquido e a metragem quadrada de sua casa (1 bilhão e 9.200, respectivamente). Faludi expressa que um problema com Lean In é que ele deixa de fora as mães solteiras: "O Lean In oferece uma falsa liberação para as mães solteiras, pois elas não poderiam 'inclinar-se' se quisessem". No artigo, Faludi argumenta que melhorar a vida das mães solteiras requer mais do que mostrar às mulheres privilegiadas como elas podem avançar ainda mais na sociedade. Esse ponto de vista se correlaciona com as feministas contemporâneas que defendem a mudança social e cultural para apoiar a "maternidade" (incluindo mães solteiras) como uma experiência empoderadora e não opressiva.

Leitura adicional

Ligações externas

 Página do Facebook da Comunidade Lean In
Livros de 2013
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Lean In


Patronyme

 Apollo Mlochowski de Belina, (1837-1887), un homme de lettres et journaliste français, d'origine polonaise ;
 Bernd Belina (1972-), un géographe allemand ;
 Meriam Bellina (1965-), une actrice et chanteuse indonésienne ;
 Nicolas Belina-Podgaetsky (1896-1967), un migrant biélorusse qui a publié des livres antisoviétiques à succès en Belgique.

Toponyme

 Belina, une localité polonaise ;
 Belina, un village de Slovaquie.

Prénom

Autres
 Bélina Josselyn, un cheval de course trotteur français
 Phalaenopsis bellina, une espèce d'Orchidées
 Belina, un roman du Miquéu Camelat, écrit en 1899 et paru en 1962

Belina (homonymie)


"Ex works" kelimesinin kısaltılması olarak kullanılan EXW, tüm masraf ve risklerin alıcıya ait olduğunu bildiren uluslararası ticaret terimidir. Bu teslim şeklinde satıcı mallları kendi sahasında (imalathane, fabrika, depo vs.) nakliyeciye teslim edilmeden ve ihracat gümrük işlemleri yaptırılmamış olarak hazır etmesi ile sorumululuğunu yerine getirmiş olur.

EXW işlemlerde, satıcının riskleri minimum olmakla birlikte, alıcı malı depodan kendi nakliyecisi ile teslim alarak, o noktadan sonraki tüm masrafları ve riskleri üstlenmiş olur.

Bu terim alıcının, kendi ülkesinden, satıcının ülkesindeki gümrük çıkış işlemlerini direkt ya da dolaylı temsilcisi vasıtasıyla gerçekleştiremediği durumlarda kullanılmamalıdır. Örneğin Türkiye'den ihraç edilecek bir malzeme için EXW satış yapılması durumunda, Türk Gümrük Mevzuatı ihracat işlemlerinin satıcı veya temsilcisi gümrük müşaviri haricinde başkası tarafından yapılmasına imkân vermemektedir. Incoterms 2000'e göre bu gibi durumlar  FCA teslim şekli kullanılmalıdır.

Buna alternatif olarak Türkiye'deki bazı ihracatçı şirketler, hiçbir sorumluluk almak istemediklerinde, alıcı şirket ile aralarında anlaşarak. Burada yapılan gümrükleme ve iç  nakliye masraflarını, direkt olarak alıcıya veya alıcının nakliyecisine fatura etmek suretiyle çözüm bulmaktadırlar. Eşyanın üretildiği yerde alıcıya teslim edilmesidir.

Ayrıca bakınız
 FCA
 Incoterms

Kaynakça

INCOTERMS

EXW


Agathis macrophylla er tegund af barrtrjám sem vex á eyjum í suðvestur Kyrrahafi (Fíjí, Salómonseyjar, Vanúatú og Santa Cruz-eyjar). Hún verður um 40 m há.

Sjá einnig
 Agathis australis

Tilvísanir

Barrtré

Agathis macrophylla


MarJon Beauchamp (Yakima, 12 de outubro de 2000) é um jogador norte-americano de basquete profissional que atualmente joga no Milwaukee Bucks da National Basketball Association (NBA).

Ele jogou basquete universitário na Yakima Valley College e foi selecionado pelos Bucks como a 24º escolha geral no Draft da NBA de 2022.

Carreira no ensino médio
Entrando no ensino médio, Beauchamp mudou-se de sua cidade natal, Yakima, Washington, para Seattle para jogar basquete na Nathan Hale High School e enfrentar uma competição mais forte. Como calouro, ele era reserva de uma equipe que também tinha Michael Porter Jr. A escola terminou com um recorde de 29-0, ganhou o título estadual da Classe 3A da Washington Interscholastic Activities Association e conquistou o primeiro lugar no ranking nacional da MaxPreps.

Em seu segundo ano, Beauchamp foi transferido para a Garfield High School em Seattle. Ele ganhou seu segundo título estadual da Classe 4A consecutivo e ajudou Garfield a chegar às quartas de final no High School Nationals.

Para sua terceira temporada, Beauchamp foi transferido para a Rainier Beach High School em Seattle, alegando falta de motivação nas aulas e uma doença causada por mofo em sua casa durante seu tempo em Garfield. Ele se mudou para o South End e foi considerado elegível para jogar basquete em sua nova escola. Depois de levar Rainier Beach aos títulos da liga e do distrito, ele foi eleito o MVP da Seattle 3A Metro League.

Para sua última temporada, Beauchamp foi transferido para a Dream City Christian School, uma escola em Glendale, Arizona, com um novo programa de basquete. Depois de terminar sua carreira no basquete do ensino médio, ele voltou para sua cidade natal, Yakima, para se formar na Eisenhower High School.

Recrutamento
Após sua temporada de calouro, Beauchamp recebeu ofertas de quatro programas da Divisão I da NCAA. Ele foi classificado como um recruta consensual de quatro estrelas pelos principais serviços de recrutamento no final de sua carreira no ensino médio. Em 1º de agosto de 2019, ele anunciou que abriria mão do basquete universitário.

Carreira universitária
Após o ensino médio, Beauchamp treinou no Chameleon BX, um programa de treinamento com sede em San Francisco, para se preparar para o draft da NBA de 2021. Após mais de seis meses no programa, ele voltou a Washington devido à pandemia de COVID-19 e começou a reconsiderar suas opções de universidade.

Em março de 2021, Beauchamp se juntou ao time de basquete do Yakima Valley College em sua cidade natal, sendo atraído por sua amizade com os jogadores do time. Em sua estreia universitária em 20 de abril de 2021, Beauchamp teve nove pontos e nove rebotes na derrota por 99-90 sobre Treasure Valley e sentiu limitações respiratórias persistentes. Em 1º de junho, ele registrou 50 pontos e 11 rebotes, o recorde de sua carreira, na derrota por 107–106 na prorrogação para Treasure Valley. Como calouro, Beauchamp teve médias de 30,7 pontos, 10,5 rebotes e 4,8 assistências em 12 jogos, liderando a Northwest Athletic Conference em pontuação.

Ele chamou a atenção da Washington, Washington State, Oregon, Texas Tech, Arkansas e LSU, mas optou por não frequentar uma universidade da Divisão I devido a preocupações sobre seu status de amador.

Carreira profissional

NBA G League Ignite (2021–2022)
Em 23 de setembro de 2021, Beauchamp assinou com o NBA G League Ignite da G-League. Em 12 jogos, ele teve médias de 15,1 pontos, 7,3 rebotes e 2,3 assistências.

Milwaukee Bucks (2022–Presente)
Em 23 de junho de 2022, ele foi selecionado pelo Milwaukee Bucks como a 24º escolha geral no draft da NBA de 2022. Em 7 de julho de 2022, Beauchamp assinou um contrato de 4 anos e US$12.6 milhões com os Bucks.

Em 9 de novembro, Beauchamp registrou 19 pontos e 8 rebotes durante uma vitória por 136-132 sobre o Oklahoma City Thunder. Em 14 de novembro, ele marcou 20 pontos durante uma derrota por 121–106 para o Atlanta Hawks.

Estatísticas da carreira

G-League

Universidade

Fonte:

Vida pessoal
O pai de Beauchamp, Jon, jogou basquete universitário no Eastern Washington e no Highline College. Jon é uma ex-personalidade do rádio e trabalha em relações com clientes em Bellevue, Washington. Beauchamp é descendente de nativos americanos, dos Mission Indians e La Jolla Band dos índios Luiseño. Ele é neto de Henry Beauchamp, o primeiro prefeito afro-americano de Yakima.

Links externos
Yakima Valley Yaks bio

Basquetebolistas do Milwaukee Bucks
Pessoas vivas
Nascidos em 2000
Basquetebolistas de Washington
Naturais de Yakima

MarJon Beauchamp


Liptovská Sielnica este o comună slovacă, aflată în districtul Liptovský Mikuláš din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 594 de locuitori.

Istoric
Localitatea Liptovská Sielnica este atestată documentar din 1256.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Liptovská Sielnica


مغامرات بندق  هو فيلم رسوم متحركة مدته ساعة وربع من إنتاج شركة ديزني، تم إنتاجه عام 1995، نوع الفيلم يبدأ من مغامرات شيقة ويمر بمواقف عائلية حساسّة مع عدّة أغاني ومع كوميديا ديزني الشهيرة، وفيه بعض الرومانسية.

مصادر

وصلات خارجية

أفلام أصدقاء أمريكية
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية عن المدرسة الثانوية
أفلام الطريق الأمريكية
أفلام إخراجية أولى
أفلام إنتاج 1995
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1990
أفلام بلوغ سن الرشد الأمريكية
أفلام تضم شخصيات مؤنسة
أفلام تقع أحداثها في أوهايو
أفلام تقع أحداثها في لوس أنجلوس
أفلام ديزني تون ستوديوز
أفلام رسوم متحركة في 1995
أفلام رسوم متحركة أسترالية
أفلام رسوم متحركة للأطفال في عقد 1990
أفلام رسوم متحركة أطفال كوميدية أمريكية
أفلام رسوم متحركة أطفال مغامرات أمريكية
أفلام رسوم متحركة أطفال موسيقية أمريكية
أفلام رسوم متحركة أمريكية
أفلام رسوم متحركة أمريكية في عقد 1990
أفلام رسوم متحركة إسبانية
أفلام رسوم متحركة تقع أحداثها في لوس أنجلوس
أفلام رسوم متحركة عن الرفاق
أفلام رسوم متحركة عن الكلاب
أفلام رسوم متحركة فرنسية
أفلام رسوم متحركة كوميدية
أفلام رسوم متحركة مبنية على مسلسلات رسوم متحركة
أفلام رسوم متحركة مراهقة
أفلام رسوم متحركة موسيقية
أفلام رفاق كوميدية أمريكية
أفلام رفاق كوميدية في عقد 1990
أفلام سجلها كارتر بورول
أفلام طريق إنتاج عقد 1990
أفلام عن الأسر المفككة
أفلام عن العطلات
أفلام كوميدية 1995
أفلام كوميدية موسيقية عقد 1990
أفلام مدارس ثانوية عقد 1990
أفلام مغامرات أمريكية
أفلام مغامرات كوميدية أمريكية
أفلام مغامرات كوميدية في عقد 1990
أفلام مغامرة
أفلام مغامرة إنتاج عقد 1990
أفلام من إخراج كيفن ليما
أفلام موسيقية كوميدية أمريكية
أفلام والت ديزني
بندق والأصدقاء
رسوم متحركة أميركية

مغامرات بندق


Moimenta adını taşıyan Portekiz'de yerleşim birimleri:

 Moimenta - Cinfães belediyesinde bucak.
 Moimenta - Terras de Bouro belediyesinde bucak.
 Moimenta - Vinhais belediyesinde bucak.

Ayrıca:

 Moimenta da Beira - Viseu ilinde belediye.
 Moimenta da Beira - Aynı adı taşıyan belediyede bucak.
 Moimenta da Serra - Gouveia belediyesinde bucak.
 Moimenta de Maceira Dão - Mangualde belediyesinde bucak.
 Moimentinha - Trancoso belediyesinde bucak.

Moimenta


USS Detroit (C-10) foi um cruzador desprotegido da classe Montgomery da Marinha dos Estados Unidos que foi autorizado por um ato do congresso em setembro de 1888. Detroit foi lançada em 28 de outubro de 1891 na Columbian Iron Works, Baltimore, Maryland, patrocinada pela Srta. F. Malster. O cruzador foi comissionado em 20 de julho de 1893 com o comandante Willard Herbert Brownson no comando. Foi o terceiro navio a ser nomeado para Detroit.

Navios de 1891

USS Detroit (C-10)


Burel ist der Name folgender Personen:

 Clara Burel (* 2001), französische Tennisspielerin
 Gérard Burel (1935–2012), französischer Politiker
 Gottfried Burel (lat. Godefridus Burel, frz. Godefroi Burel; † nach Oktober 1096), Unterführer des Volkskreuzzugs
 Hugo Burel (* 1951), uruguayischer Schriftsteller und Journalist
 Jorge Burel (* 1956), uruguayischer Journalist
 Léonce-Henri Burel (1892–1977), französischer Kameramann und Gelegenheitsregisseur
 Simone Burel (* 1986), deutsche Sprachwissenschaftlerin, Autorin und Unternehmerin

Burel ist der Name folgender Orte:
 Burel, piemontesischer Name der Gemeinde Burolo in der Provinz Turin, Italien

Burel bezeichnet außerdem:
 Burel (Gewebe), einen traditionellen portugiesischen Wollstoff

Siehe auch:
 Burrel
 Burrell

Burel


Høstmørke (norveški: "Tama jeseni") je debitantski i jedini studijski album norveškog black/folk metal sastava Isengard. Album je 3. srpnja 1995. godine objavila diskografska kuća Moonfog Productions.

Popis pjesama

Osoblje
Isengard
 Fenriz – vokali, svi instrumenti, produkcija, inženjer zvuka
Dodatni glazbenici
 Aldrahn – dodatni vokali (na pjesmi 1)
 Vicotnik – dodatni vokali (na pjesmi 6)

Izvori

Albumi iz 1995.
Norveški glazbeni albumi

Høstmørke


École nationale des ponts et chaussées (École des Ponts ParisTech, École des Ponts et Chaussées) er franskur verkfræðiskóli.

Hann var búinn til árið 1747 af Daniel-Charles Trudaine undir nafninu " École royale des ponts et chaussées" til að þjálfa líkamsverkfræðinga fyrir brýr og vegi, það er ein elsta og virtasta franska grandes écoles. Það er þekktast fyrir verkfræðimenntun sína, en nemendur hennar og alumni eru kallaðir "Ingénieur des Ponts et Chaussées".

Það er venjulega nefnt "Ponts et Chaussées", "les Ponts" eða École des Ponts ParisTech samheiti sem voru samþykkt í júlí 2008.

Frægir útskriftarnemar
 Henri Becquerel, franskur eðlisfræðingur, nóbelsverðlaunahafi og einn þeirra sem uppgötvaði geislavirkni
 Élisabeth Borne, frönsk stjórnmálakona og verkfræðingur sem er núverandi forsætisráðherra Frakklands
 Marie François Sadi Carnot, franskur stjórnmálamaður og forseti Frakklands frá 3. desember 1887 þar til hann var myrtur árið 1894

Tenglar

 Heimasíða skólans

Háskólar í Frakklandi

École nationale des ponts et chaussées


Le Portrait de l'amiral (titre flamand : Het portret van den admiraal) est un film muet belge réalisé par Maurice Le Forestier, sorti en 1921.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : Le Portrait de l'amiral
 Titre flamand : Het portret van den admiraal
 Réalisation : Maurice Le Forestier
 Scénario : Maurice Le Forestier
 Photographie :
 Montage :
 Producteur : André Jacquemin
 Société de production : Le Film cinématographique belge
 Société de distribution :
 Pays d'origine :
 Métrage :
 Langue : film muet avec les intertitres en français
 Format : Noir et blanc — 35 mm — 1,33:1 — Muet
 Genre : Film d'aventure
 Durée :
 Dates de sortie :
  :

Distribution
 Paule Claude : Maud Noirval
 M. Delhez : Raoul Dupré
 Edmond Duquesne : Noirval
 Fernande Dépernay : Nounou
 M. Tordeur : Paul

Voir aussi

Bibliographie
 x

Articles connexes
 Cinéma belge

Liens externes

Film belge sorti en 1921
Court métrage belge
Film d'aventure belge
Film réalisé par Maurice Le Forestier
Film muet belge
Film belge en noir et blanc
Film en français

Le Portrait de l'amiral


Michel Gauthier (; February 18, 1950 – May 30, 2020) was a Canadian politician, who served as leader of the Bloc Québécois from 1996 to 1997. As the party was the Official Opposition in the Parliament of Canada, Gauthier was also the Leader of the Opposition during this time. He later recanted his sovereignist views when he joined the Conservative Party two years before his death.

Early life
Gauthier was born in Quebec City on February 18, 1950, and was raised in Chambord. His father, Joseph-Georges Tremblay, worked as a motor engine technician; his mother, Cécile (Archambault), was a housewife. Gauthier was a school teacher from 1970 to 1975, educational advisor from 1976 to 1979, then director of education services from 1979 to 1981 at the Roberval school board.

He then served as president of the Tourism Corporation of Chambord in 1975 and in 1976 as president of Chambord Chamber of Commerce in 1977 and 1978.

Political career
Gauthier was first elected as a Member of the National Assembly of Quebec  for the Parti Québécois in 1981 for Roberval and was parliamentary secretary to the finance minister from 1983 to 1985. He was re-elected to the legislature in 1985 and served until 1988 when he resigned his seat to become director-general of the Roberval school board.

He won a seat in the House of Commons of Canada as a candidate of the Bloc Québécois in 1993.

Gauthier was not one of the Bloc's better-known Members of Parliament (MPs), but after Lucien Bouchard resigned to become Premier of Quebec, Gauthier won the Bloc Québécois leadership election of 1996, defeating Francine Lalonde.  The vote was conducted among members of the party's directorate rather than by all members of the party, and this hurt Gauthier's legitimacy.

Gauthier's lack of profile resulted in some opposition parties mocking him as being the "faceless leader" of the opposition, as he was largely a political unknown in most of Canada and even in Quebec.  His leadership was unpopular with the caucus due to alleged conservative views and his lack of "charisma or authority" when compared to Bouchard.  Facing a revolt by his MPs, which culminated in the leaking of confidential caucus discussions, Gauthier resigned in March 1997.  He was succeeded by Gilles Duceppe.

As a result of health issues after surgery, he announced in March 2007 that he would not run in the next federal election.  He served as BQ House Leader from 1997 until 2007.  Gauthier also served as the chief campaign organizer. He formally resigned on July 29, 2007, and became the host of Gauthier, a television news show, which began airing on TQS in September 2007.

On May 12, 2018, Gauthier joined the Conservative Party of Canada after not having been a member of any political party for eleven years. He has also said he was no longer a sovereigntist, though he remained a Quebec nationalist.

Personal life and death
Gauthier was married to Anne Allard until his death. He had two children from a previous marriage (Alexandre and Isabelle).

Gauthier died on May 30, 2020, at the age of 70.  He had been suffering from lung cancer in the years leading up to his death.

References

External links

1950 births
2020 deaths
Bloc Québécois leaders
Bloc Québécois MPs
French Quebecers
Leaders of the Opposition (Canada)
Members of the House of Commons of Canada from Quebec
Parti Québécois MNAs
People from Roberval, Quebec
Politicians from Quebec City
21st-century Canadian politicians
Deaths from lung cancer
Deaths from cancer in Quebec

Michel Gauthier


ماريوس جوب ، من مواليد 3 أغسطس 1978 في أوستوروويك سويتوكرزسكي في بولندا ، لاعب كرة قدم بولندي.

يلعب مع نادي موسكو الروسي منذ عام 2004.

بدأ باللعب مع منتخب بولندا لكرة القدم في عام 2003.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية بولنديون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية بولنديون
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون بولنديون مغتربون في روسيا
رياضيون من محافظة شفينتوكشيسكي
لاعبو الدوري البولندي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري البولندي الممتاز
لاعبو الدوري الروسي الممتاز
لاعبو أف سي موسكو
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو غورنيك زابجه
لاعبو فيسوا كراكوف
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كرة قدم بولنديون
لاعبو كرة قدم بولنديون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في روسيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في روسيا
لاعبو كرة قدم من محافظة شفينتوكشيسكي
لاعبو منتخب بولندا لكرة القدم
لاعبو ويدزي لودز
مدافعو كرة قدم رجالية
مدربو كرة قدم بولنديون
مواليد 1978

ماريوش يوب


Hiawatha-gletsjeren er en gletsjer i det nordvestlige Grønland nær Inglefield Land. Området blev kortlagt i 1922 af Lauge Koch. Gletsjeren har trukket sig tilbage siden 1920.

Hiawatha gletsjeren tiltrak opmærksomhed i 2018 på grund af opdagelsen af et stort nedslagskrater, Hiawatha-krateret, under overfladen af isen.

Hiawatha-krateret

Krateret er 31 kilometer i diameter og 300 meter dybt og er blandt de 25 største meteorkratere på jorden. Meteoritten, der forårsagede krateret, har været af jern, vejet 12 milliarder ton og været omkring 1,2-1,5 kilometer i diameter. Nedslaget har udløst en energi svarende til 47 millioner gange Hiroshima atombomben. Der spekuleres på om Hiawatha-nedslaget kan have været årsagen til starten for 12.000 år siden af den tidsperiode, der kaldes Yngre Dryas.

Se også

 Grønlands indlandsis

Eksterne links

Nedslagskratere
Gletsjere

Hiawatha-gletsjeren


Sfântul Alipie Stâlpnicul a fost diacon în Adrianopol în Paflagonia. A trăit în secolul al VII-lea și a pătimit șaizeci și șapte de ani pe un stâlp (Stylit). Sărbătoarea sa este 26 noiembrie.

Oameni din secolul al VII-lea
Nașteri în secolul al VII-lea
Decese în secolul al VII-lea
Stâlpnici
Bizantini din secolul al VII-lea

Alipie Stâlpnicul


Altin Lala () este un fost fotbalist albanez care a jucat ca mijlocaș. Și-a petrecut întreaga carieră în Germania și, de asemenea, a jucat pentru echipa națională de fotbal a Albaniei.

Viața timpurie
Lala s-a născut în capitala Albaniei, Tirana, fiind fiul lui Dodë și Pashke Lala, care provin din Pukë. El a crescut în cartierul Tirana e Re din capitală, alături de părinți, frate și soră, unde a jucat fotbal de stradă ca cei mai mulți dintre copiii din zonă. Tatăl său a vrut ca el să se concentreze pe educație înainte de sport, dar în cele din urmă l-a ajutat pe Lala să semneze un contract cu echipa locală Dinamo Tirana.

El a plecat în Germania în 1991, la vârsta de 15 ani, cu naționala sub 16 ani a Albaniei, unde au fost cazați la tabăra de antrenament de lângă Portul din Hamburg. Lala, împreună cu mulți dintre colegii lui, au decis să nu se întoarcă în Albania, cerând azil în Germania. În cele din urmă a stabilit la o tabără de refugiați din Fulda, unde s-a alăturat echipei de tineret Borussia Fulda. Pentru că el nu putea vorbi decât albaneza, s-a bazat pe limbajul semnelor ca să comunice cu jucătorii și antrenorii, dar după doi ani în echipa de tineret a fost promovat la prima echipă.

Club de cariera

Borussia Fulda
Mijlocașul defensiv și-a început cariera de fotbalist în tinerețe la SK Tirana înainte de a se muta în Germania la echipa din al treilea eșalon fotbalistic german, Borussia Fulda, în ianuarie 1994.

Hannover 96
La 21 iulie 1998, el s-a alăturat nou-promovatei Hanovra 96 din 2. Bundesliga, debutând pentru echipa mare pe 30 iulie 1998, într-o victorie cu 1-0 pe Karlsruher SC. Aici, el și-a ajutat clubul să obțină promovarea în Bundesliga în sezonul 2001-2002 și de atunci el a jucat în peste 149 de jocuri în Bundesliga, devenind jucătorul cu cele mai multe selecții din echipa lor. La Hanovra 96, Lala a marcat doar un singur gol.

În 2004, el a devenit căpitanul echipei și a rămas așa până în sezonul 2007-08, fiind apreciate atât în cadrul echipei cât și de fani (care l-au poreclit "Piticul bătăios" (în germană: Kampfzwerg) din cauza stilului lui combativ de joc).

Bayern München II
Deși dorea să se retragă după ce contractul său cu Hannover a expirat în vara anului 2012, FC Bayern München II l-a convins să vină din postura de jucător liber de contract. Fostul coechipier al lui Lala, Michael Tarnat, un scouter de la Bayern München, i-a propus acest lucru. A jucat în trei meciuri pentru Bayern II înainte de a fi forțat să se retragă din cauza unei accidentări, în octombrie 2012.

Carieră internațională
S-a bucurat de o lungă carieră internațională, jucând în 79 de meciuri pentru țara lui, din 1998, fiind al doilea jucător ca număr de selecții, fiind depășit doar de Lorik Cana în 2014. De asemenea, el a marcat trei goluri pentru țara lui. Primul său la națională a venit în martie 2003 într-un meci de calificare la Euro împotriva Rusiei în minutul 79. Meciul s-a terminat 3-1 pentru Albania și a devenit unul dintre cele mai mari rezultate ale Albaniei. A marcat al doilea său gol trei luni mai târziu, în minutul 22, în înfrângerea cu 3-2 în fața Elveției. Lala a fost căpitanul țării sale la echipa națională, încă de când Igli Tare nu a mai fost convocat de fostul selecționer Otto Baric.

Cariera de antrenor
Pe 3 martie 2014, Lala a fost prezentat ca antrenor secund al naționalei Albaniei de antrenorul Gianni De Biasi, înlocuind fostul pe fostul asistent lui Angelo Pereni. Pe 12 august 2014, Lala a fost numit antrenorul echipei Albaniei sub 19 ani, după ce fostul antrenor Foto Strakosha a plecat să lucreze pentru Olympiakos.

Statistici

Cariera la club
Din 5 mai 2012

Meciuri la echipa națională

Meciuri și goluri

Goluri la națională

Titluri
 Hannover 96
 2. Bundesliga: 2001-02

Note

Legături externe

Nașteri în 1975
Fotbaliști internaționali albanezi
Antrenori albanezi de fotbal
Fotbaliști albanezi
Mijlocași
Oameni în viață

Altin Lala


Ichthyophis khumhzi es una especie de anfibio gimnofión de la familia Ichthyophiidae.

Se considera endémica del distrito de Tamenglong, del estado de Manipur (India). Habita en zona situada a una altitud de unos 320

Enlaces externos

 Ichthyophis khumhzi en el sitio de AmphibiaWeb.

 Kamei, Wilkinson, Gower y Biju, 2009: "Three new species of striped Ichthyophis (Amphibia: Gymnophiona: Ichthyophiidae) from the northeast Indian states of Manipur and Nagaland" ("Tres especies recién descubiertas de Ichthyophis de franja amarilla (Amphibia: Gymnophiona: Ichthyophiidae) de los estados Manipur y Nagaland, de la India del Nordeste"). Zootaxa, n. 2267, pp. 26-42.
  en inglés.

 New species of first land animals discovered in India (Especies de los primeros vertebrados terrestres recién descubiertas en la India). Texto en inglés.

 Imágenes.

khumhzi

Ichthyophis khumhzi


est une chanson populaire composée par  avec des paroles de  sortie en 1953.

Elle a été originellement publiée en 1947 avec des paroles différentes écrites par Jack Lawrence sous le titre .

Elle est considérée comme une des plus belles ballades de l'après guerre par le critique Benny Green.

À propos
Cette ballade est plutôt passée inaperçue à sa sortie. Composée par  avec des paroles de Jack Lawrence, elle est publiée en 1947 sous le titre , elle est enregistrée par Vic Damone (1948) puis par Tony Martin (1949), sans que ces version rencontrent le succès.

 écrit de nouvelles paroles pour la chanson, renommée . Elle est enregistrée par Frank Sinatra sur  (1953), qui se hisse à 28 place. Le saxophoniste Charlie Ventura, avec l'orchestre de Gene Krupa, est le premier à enregistrer une version instrumentale en 1953.

Analyse
Le morceau est écrit en do majeur, avec une modulation en mi mineur pendant le pont. Le morceau est basé sur une forme AABA.

Sur la partie A, la mélodie ascendante contraste avec la basse descendante, qui offre une belle progression harmonique avec de nombreux renversements d'accords. Alors que la section A est riche (phrases en croches, nombreux changements d'accords), la section B, plus simple, est construite sur des motifs répétés.

Il existe plusieurs versions de la progression d'accords selon les versions.

Versions
Après une première version par Frank Sinatra, la chanson a été reprise de nombreuses fois.

Versions vocales

Versions instrumentales

Au cinéma
Plusieurs films utilisent cette chanson :
 Et tout le monde riait de Peter Bogdanovich (1981, version d'Art Tatum et Ben Webster)
 Let's Get Lost, documentaire de Bruce Weber (1988, Chet Baker)
 Leaving Las Vegas de Mike Figgis (1995, version de Sting)

Références

Liens externes

 .

Chanson de 1953
Standard de jazz
Chanson interprétée par Ella Fitzgerald
Chanson interprétée par Sting
Chanson interprétée par Paul McCartney
Chanson interprétée par Frank Sinatra
Chanson interprétée par Bob Dylan
Chanson interprétée par Louis Armstrong

My One and Only Love


نظرية اللون المضاد  هي نظرية اللون التي تنص على أن نظام الرؤية البشري يترجم معلومات اللون التي تصله بمعالجة الإشارات الواردة من الخلايا المخروطية والعصوية على نحو متضاد. إن لأنماط المخاريط الثلاثة بعض التراكب في الحساسية للأطوال الموجية للضوء، فيكون نظام الرؤية أكثر فعالية في تسجيل الفروق بين استجابة المخاريط أكثر من استجابة كل مخروط على حدى. تفترض نظرية اللون المضاد وجود ثلاث أزواج متضادة من القنوات: الأحمر ضد الأخضر، والأزرق ضد الأصفر، والأسود ضد الأبيض. الاستجابات للون واحد من الأزواج المتضادة هي مضادة للاستجابات من اللون الآخر.

لنفترض وجود ثلاثة أنواع من الحقول المستقبلة للون، تسمى القنوات المتضادة. قناة أبيض-أسود أو الاستضواء تنتج عن إضافة مخاريط L وM. ولهذه القناة أكبر دقة فراغية. وقناة أحمر – أخضر تنتج عن طرح المخاريط M من المخاريط L. ودقتها الفراغية أقل بقليل من قناة الاستضواء. تنتج القناة أصفر – أزرق من إضافة L و M وطرح إشارة المخروط S. ولهذه القناة دقة فراغية منخفضة جدا. مبدأ القنوات المتضادة اقترحها هيرينغ 1878م. وقد ناقش أن نظرية اللونية الثلاثية لا يمكن أن تفسر لماذا تندمج الأضواء الحمراء والخضراء لتوليد الضوء الأصفر أو كيف يخلط الناس ذووا العجز في الرؤية اللونية بين الأحمر والأخضر أو بين الأصفر والأزرق. وبعدها بدأ نقاش العلماء حول طبيعة النظام البصري، هل هو نظام اللونية الثلاثية، أم التضاد؟ كلتا العمليتين تحدثان.

المراجع

استحداثات 1892
رؤية
رؤية اللون
لون
معالجة رقمية للصور

نظرية اللون المضاد


Generative grammar, or generativism , is a linguistic theory that regards linguistics as the study of a hypothesised innate grammatical structure. It is a biological or biologistic modification of earlier structuralist theories of linguistics, deriving from logical syntax and glossematics. Generative grammar considers grammar as a system of rules that generates exactly those combinations of words that form grammatical sentences in a given language. It is a system of explicit rules that may apply repeatedly to generate an indefinite number of sentences which can be as long as one wants them to be. The difference from structural and functional models is that the object is base-generated within the verb phrase in generative grammar. This purportedly cognitive structure is thought of as being a part of a universal grammar, a syntactic structure which is caused by a genetic mutation in humans.

Generativists have created numerous theories to make the NP VP (NP) analysis work in natural language description. That is, the subject and the verb phrase appearing as independent constituents, and the object placed within the verb phrase. A main point of interest remains in how to appropriately analyse Wh-movement and other cases where the subject appears to separate the verb from the object. Although claimed by generativists as a cognitively real structure, neuroscience has found no evidence for it. In other words, generative grammar encompasses proposed models of linguistic cognition; but there is still no specific indication that these are quite correct. Recent arguments have been made that the success of large language models undermine key claims of generative syntax because they are based on markedly different assumptions, including gradient probability and memorized constructions, and out-perform generative theories both in syntactic structure and in integration with cognition and neuroscience.

Frameworks

There are a number of different approaches to generative grammar. Common to all is the effort to come up with a set of rules or principles that formally defines each and every one of the members of the set of well-formed expressions of a natural language. The term generative grammar has been associated with at least the following schools of linguistics:
 Transformational grammar (TG)
 Standard theory (ST)
 Extended standard theory (EST)
 Revised extended standard theory (REST)
 Principles and parameters theory (P&P)
 Government and binding theory (GB)
 Minimalist program (MP)
 Monostratal (or non-transformational) grammars
 Relational grammar (RG)
 Lexical-functional grammar (LFG)
 Generalized phrase structure grammar (GPSG)
 Head-driven phrase structure grammar (HPSG)
 Categorial grammar
 Tree-adjoining grammar
 Optimality Theory (OT)

Historical development of models of transformational grammar
Leonard Bloomfield, an influential linguist in the American Structuralist tradition, saw the ancient Indian grammarian Pāṇini as an antecedent of structuralism. However, in Aspects of the Theory of Syntax, Chomsky writes that "even Panini's grammar can be interpreted as a fragment of such a 'generative grammar, a view that he reiterated in an award acceptance speech delivered in India in 2001, where he claimed that "the first 'generative grammar' in something like the modern sense is Panini's grammar of Sanskrit".

Military funding to generativist research was influential to its early success in the 1960s.

Generative grammar has been under development since the mid 1950s, and has undergone many changes in the types of rules and representations that are used to predict grammaticality. In tracing the historical development of ideas within generative grammar, it is useful to refer to the various stages in the development of the theory:

Standard theory (1956–1965)
The so-called standard theory corresponds to the original model of generative grammar laid out by Chomsky in 1965.

A core aspect of standard theory is the distinction between two different representations of a sentence, called deep structure and surface structure. The two representations are linked to each other by transformational grammar.

Extended standard theory (1965–1973)
The so-called extended standard theory was formulated in the late 1960s and early 1970s. Features are:
 syntactic constraints
 generalized phrase structures (X-bar theory)

Revised extended standard theory (1973–1976)
The so-called revised extended standard theory was formulated between 1973 and 1976. It contains
 restrictions upon X-bar theory (Jackendoff (1977)).
 assumption of the complementizer position.
 Move α

Relational grammar (ca. 1975–1990)

An alternative model of syntax based on the idea that notions like subject, direct object, and indirect object play a primary role in grammar.

Government and binding/principles and parameters theory (1981–1990)

Chomsky's Lectures on Government and Binding (1981) and Barriers (1986).

Minimalist program (1990–present)

The minimalist program is a line of inquiry that hypothesizes that the human language faculty is optimal, containing only what is necessary to meet humans' physical and communicative needs, and seeks to identify the necessary properties of such a system. It was proposed by Chomsky in 1993.

Context-free grammars

Generative grammars can be described and compared with the aid of the Chomsky hierarchy (proposed by Chomsky in the 1950s). This sets out a series of types of formal grammars with increasing expressive power. Among the simplest types are the regular grammars (type 3); Chomsky argues that these are not adequate as models for human language, because of the allowance of the center-embedding of strings within strings, in all natural human languages.

At a higher level of complexity are the context-free grammars (type 2). The derivation of a sentence by such a grammar can be depicted as a derivation tree. Linguists working within generative grammar often view such trees as a primary object of study. According to this view, a sentence is not merely a string of words. Instead, adjacent words are combined into constituents, which can then be further combined with other words or constituents to create a hierarchical tree-structure.

The derivation of a simple tree-structure for the sentence "the dog ate the bone" proceeds as follows. The determiner the and noun dog combine to create the noun phrase the dog. A second noun phrase the bone is created with determiner the and noun bone. The verb ate combines with the second noun phrase, the bone, to create the verb phrase ate the bone. Finally, the first noun phrase, the dog, combines with the verb phrase, ate the bone, to complete the sentence: the dog ate the bone. The following tree diagram illustrates this derivation and the resulting structure:

Such a tree diagram is also called a phrase marker. They can be represented more conveniently in text form, (though the result is less easy to read); in this format the above sentence would be rendered as:
[S [NP [D The ] [N dog ] ] [VP [V ate ] [NP [D the ] [N bone ] ] ] ]

Chomsky has argued that phrase structure grammars are also inadequate for describing natural languages, and formulated the more complex system of transformational grammar.

Evidentiality
Noam Chomsky, the main proponent of generative grammar, believed he had found linguistic evidence that syntactic structures are not learned but "acquired" by the child from universal grammar. This led to the establishment of the poverty of the stimulus argument in the 1980s. However, critics claimed Chomsky's linguistic analysis had been inadequate. Linguistic studies had been made to prove that children have innate knowledge of grammar that they could not have learned. For example, it was shown that a child acquiring English knows how to differentiate between the place of the verb in main clauses from the place of the verb in relative clauses. In the experiment, children were asked to turn a declarative sentence with a relative clause into an interrogative sentence. Against the expectations of the researchers, the children did not move the verb in the relative clause to its sentence initial position, but to the main clause initial position, as is grammatical. Critics however pointed out that this was not evidence for the poverty of the stimulus because the underlying structures that children were proved to be able to manipulate were actually highly common in children's literature and everyday language. This led to a heated debate which resulted in the rejection of generative grammar from mainstream psycholinguistics and applied linguistics around 2000. In the aftermath, some professionals argued that decades of research had been wasted due to generative grammar, an approach which has failed to make a lasting impact on the field.

There is no evidence that syntactic  structures are innate. While some hopes were raised at the discovery of the FOXP2 gene, there is not enough support for the idea that it is 'the grammar gene' or that it had much to do with the relatively recent emergence of syntactical speech.

Neuroscientific studies using ERPs have found no scientific evidence for the claim that human mind processes grammatical objects as if they were placed inside the verb phrase. Instead, brain research has shown that sentence processing is based on the interaction of semantic and syntactic processing. However, since generative grammar is not a theory of neurology, but a theory of psychology, it is completely normal in the field of neurology to find no concreteness of the verb phrase in the brain. In fact, these rules do not exist in our brains, but they do model the external behaviour of the mind.  This is why GG claims to be a theory of psychology and is considered to be real cognitively.

Generativists also claim that language is placed inside its own mind module and that there is no interaction between first-language processing and other types of information processing, such as mathematics. This claim is not based on research or the general scientific understanding of how the brain works.

Chomsky has answered the criticism by emphasising that his theories are actually counter-evidential. He however believes it to be a case where the real value of the research is only understood later on, as it was with Galileo.

Music
Generative grammar has been used in music theory and analysis since the 1980s. The most well-known approaches were developed by Mark Steedman as well as Fred Lerdahl and Ray Jackendoff, who formalized and extended ideas from Schenkerian analysis. More recently, such early generative approaches to music were further developed and extended by various scholars.
 French composer Philippe Manoury applied the systematic of generative grammar to the field of contemporary classical music.

See also
 Cognitive linguistics
 Cognitive revolution
 Digital infinity
 Formal grammar
 Functional theories of grammar
 Generative lexicon
 Generative metrics
 Generative principle
 Generative semantics
 Generative systems
 Linguistic competence
 Parsing
 Phrase structure rules
 Syntactic Structures

Notes

References

Further reading
 Chomsky, Noam. 1965. Aspects of the theory of syntax. Cambridge, Massachusetts: MIT Press.
 Hurford, J. (1990) Nativist and functional explanations in language acquisition. In I. M. Roca (ed.), Logical Issues in Language Acquisition, 85–136. Foris, Dordrecht.
 Cipriani, E. (2019). Semantics in Generative Grammar. A Critical Survey. Lingvisticae Investigationes, 42, 2, pp. 134–85

Grammar
Grammar frameworks
Noam Chomsky
Cognitive musicology

Generative grammar