Povijest je otkrivanje, prikupljanje, organiziranje i prezentiranje podataka o prošlim događajima. Povijest također može značiti razdoblje nakon što je izumljeno pisanje (početak zabilježene povijesti).

Priroda povijesti
Povijest se može opisati kao sve od sljedećeg:

Akademska disciplina - skup znanja; grana ili sfera znanja, ili polje studija, za koje se pojedinac odlučio specijalizirati.
jedna od humanističkih znanosti – akademska disciplina koja proučava ljudsko stanje, koristeći metode koje su prvenstveno analitičke, kritičke ili spekulativne, za razliku od uglavnom empirijskih pristupa prirodnih znanosti.

Područje znanosti – široko priznata kategorija specijalizirane ekspertize unutar znanosti i obično utjelovljuje vlastitu terminologiju i nomenklaturu. Takvo će područje obično predstavljati jedan ili više znanstvenih časopisa u kojima se objavljuju recenzirana istraživanja. Postoji mnogo znanstvenih časopisa koji se bave poviješću.
Društvena znanost – polje akademskog učenja koje istražuje aspekte ljudskog društva.

Bit povijesti
Kronologija – znanost o raspoređivanju događaja po njihovom redoslijedu u vremenu, kao što su povijesni vremenski slijedovi.
Prošlost – ukupnost događaja koji su se dogodili prije određenog trenutka u vremenu. Prošlost je suprotstavljena i definirana sadašnjošću i budućnošću. Koncept prošlosti izveden je iz linearnog načina na koji ljudski promatrači doživljavaju vrijeme, a pristupa mu se kroz pamćenje i prisjećanje. Prošlost je domena povijesti.
Vrijeme - mjera u kojoj se događaji mogu poredati iz prošlosti preko sadašnjosti u budućnost te mjera trajanja događaja i razmaka između njih. Vrijeme se često naziva četvrtom dimenzijom, uz tri prostorne dimenzije. Povijest opisuje što se gdje dogodilo, ali i kada (vremenski) su se ti događaji dogodili.

Povijesne discipline

Arheologija - proučavanje prošlih ljudskih kultura putem prikupljanja, dokumentiranja i analize materijalnih ostataka i podataka o okolišu
Arhontologija – proučavanje povijesnih dužnosti i važnih položaja u državnim, međunarodnim, političkim, vjerskim i drugim organizacijama i društvima
Povijest umjetnosti - proučavanje promjena u i društvenom kontekstu umjetnosti
Kronologija – smještanje događaja u vrijeme
Kulturna povijest - proučavanje kulture u prošlosti
Diplomatska povijest - proučavanje povijesne vanjske politike i diplomacije država
Povijest znanosti - proučavanje nastanka i razvoja znanstvenog istraživanja
Ekonomska povijest – proučavanje ekonomije u prošlosti
Futurologija - proučavanje budućnosti: istražuje srednjoročnu do dugoročnu budućnost društava i fizičkog svijeta
Historiografija – proučavanje metodologije povjesničara i razvoja povijesti kao discipline, kao i niz povijesnih radova o određenoj temi. Historiografija određene teme pokriva kako su povjesničari proučavali tu temu koristeći određene izvore, tehnike i teorijske pristupe.
Lokalna povijest - proučavanje povijesti u geografski lokalnom kontekstu
Vojna povijest - proučavanje ratovanja i ratova u povijesti
Paleografija - proučavanje starih tekstova
Filozofija povijesti - filozofsko proučavanje povijesti i njezine discipline.
Politička povijest – proučavanje prošlih političkih događaja, ideja, pokreta i vođa
Javna povijest – predstavljanje povijesti javnoj publici i drugim područjima obično izvan akademske zajednice
Psihohistorija - proučavanje psiholoških motivacija povijesnih događaja
Društvena povijest - proučavanje društava i društvenih trendova u prošlosti
Sveopća povijest - proučavanje trendova i dinamike u svjetskoj povijesti
Razvoj gradova - povijesna priroda gradova i mjesta te proces urbanizacije
Ženska povijest - proučavanje uloge žena kroz povijest
Svjetska povijest - proučavanje globalnih ili transnacionalnih povijesnih obrazaca

Pomoćne povijesne znanosti

Pomoćne znanosti o povijesti – znanstvene discipline koje pomažu u vrednovanju i korištenju povijesnih izvora i koje se smatraju pomoćnim za povijesna istraživanja. Pomoćne povijesne znanosti uključuju, ali nisu ograničene na:

Arheologija – proučavanje antičkih i povijesnih nalazišta i artefakata
Kronologija – proučavanje slijeda prošlih događaja
Kliometrija – sustavna primjena ekonomske teorije, ekonometrijskih tehnika i drugih formalnih ili matematičkih metoda u proučavanju povijesti
Kodikologija – proučavanje knjiga kao fizičkih objekata
Diplomatika – proučavanje i tekstualna analiza povijesnih dokumenata
Epigrafika – proučavanje antičkih natpisa
Faleristika – proučavanje vojnih ordena, odlikovanja i medalja
Genealogija – proučavanje obiteljskih odnosa
Heraldika – proučavanje grbova
Numizmatika – proučavanje kovanog novca
Onomastika – proučavanje osobnih imena
Paleografija – proučavanje starih rukopisa
Filatelija – proučavanje poštanskih maraka
Filologija – proučavanje jezika povijesnih izvora
Prosopografija – istraživanje povijesne skupine pojedinaca kroz kolektivno proučavanje njihovih života
Radiokarbonsko datiranje – određivanje datuma artefaktima iz daleke prošlosti
Sigilografija – proučavanje pečata
Statistika – proučavanje prikupljanja, organizacije i interpretacije (povijesnih) podataka
Toponimija – proučavanje imena mjesta

Povijest po razdoblju

Povijest svijeta
Geokronologija
Vijesti

Povijest po kronologiji
Kronologija svemira
Nastanak i evolucija Sunčeva sustava
Geološka povijest Zemlje
Evolucijska povijest života
Sveopća povijest
Prapovijest
Stari vijek
Antika
Pretkolumbovska Amerika
Novi vijek
Rani novi vijek
Renesansa
Kasni novi vijek
Suvremena povijest
Buduća povijest

Doba povijesti

Prapovijesno doba

Kameno doba
Paleolitik
Donji paleolitik – (Homo, kameno oruđe, širenje Homo erectusa u Euroaziju, kontrola vatre, a kasnije i koplja, pigmenti, izgrađena skloništa)
Srednji paleolitik – (nedavno afričko podrijetlo modernih ljudi, Homo sapiens, Homo neanderthalensis; odjeća, perle, ukopi, posteljina, alati od kosti)
Gornji paleolitik – (modernost ponašanja, atlatl, pripitomljavanje pasa)
Mezolitik – (mikroliti, luk, kanui)
Neolitik – (pripitomljavanje, nomadsko stočarstvo, poljoprivreda, proto-gradovi)
Neolitska Europa – (kultura linearnotrakaste keramike, Vinčanska kultura)
Neolitska Kina
Paleoindijanci
Bakreno doba – (kultura Yamna, kultura vrpčaste keramike)
Razdoblje Uruka

Povijesna doba

Stari vijek
Brončano doba
Željezno doba
Antika
Srednji vijek
Rani srednji vijek
Visoki srednji vijek
Kasni srednji vijek
Novi vijek
Rani novi vijek
Suvremena povijest

Ostala doba
Aksijalno doba
Vikinško doba
Velika geografska otkrića
Prosvjetiteljstvo
Industrijska revolucija
Atomsko doba
Informacijsko doba
Svemirsko doba

Regionalne povijesti

Drevni Egipat
Babilonija
Indija
Stara Grčka
Stari Rim
Kina
Mezoamerika

Povijest po područjima

Povijest umjetnosti
Povijest izvedbenih umjetnosti
Povijest plesa
Povijest filma
Povijest glazbe
Povijest kazališta

Povijest vizualnih umjetnosti
Povijest arhitekture
Povijest dizajna
Povijest slikarstva
Povijest fotografije
Povijest kiparstva

Povijest kulture
Kulturna povijest
Povijest arheologije
Povijest bankarstva
Povijest šaha
Povijest književnosti
Povijest novca
Povijest sporta

Povijest religije

Povijest kršćanstva
Povijest Katoličke Crkve
Povijest protestantizma
Povijest islama
Povijest judaizma
Povijest budizma
Povijest hinduizma

Povijest znanosti

Historiografija
Povijest matematike
Povijest fizike
Povijest kemije
Povijest biologije
Povijest geografije
Povijest astronomije
Povijest ekologije
Povijest meteorologije
Povijest filozofije
Povijest logike
Povijest psihologije
Povijest sociologije
Povijest obrazovanja
Povijest antropologije
Povijest arheologije
Povijest marketinga
Povijest političkih znanosti
Povijest prava

Povijest tehnologije

Povijest tehnologije
Povijest zrakoplovstva
Povijest poljoprivrede
Povijest šumarstva
Povijest biotehnologije
Povijest kartografije
Povijest informatike
Povijest programskih jezika
Povijest inženjerstva
Povijest elektrotehnike
Povijest mjerenja
Povijest medicine
Povijest transporta
Vremenska crta povijesnih izuma
Vojna povijest
Dodatak:Popis bitaka 1475. pr. Kr. – 600.
Dodatak:Popis bitaka 601. – 1400.
Dodatak:Popis bitaka 1401. – 1800.
Dodatak:Popis bitaka 1801. – 1900.
Dodatak:Popis bitaka 1901. – 2000.
Dodatak:Popis bitaka 2001. – 2100.
Popis pomorskih bitaka
Popis ratova
Popis srednjovjekovnog oružja

Opći pojmovi

Genealogija
Kronika
Kronologija
Ljetopis
Mitologija
Obiteljska povijest
Paleografija
Periodizacija
Povjesničar
Povijesna klasifikacija
Povijesni revizionizam
Prošlost
Pseudopovijest
Usmena povijest
Virtualna povijest

Povjesničari

Herodot
Dion Kasije Kokcejan
Livije
Apijan iz Aleksandrije
Josip Flavije
Tacit
Jean Froissart
Georg Wilhelm Friedrich Hegel
Voltaire
Edward Gibbon
Thomas Macaulay
Alexis de Tocqueville
Arnold J. Toynbee
J. B. Bury
Will Durant
Samuel Eliot Morison
Francis Parkman

Izvori

Popis osnovnih tema

Popis osnovnih tema iz povijesti


Les Chrysosaccaceae sont une famille d'algues de l'embranchement des Ochrophyta de la classe des Chrysophyceae et de l'ordre des Chrysosaccales  .

Les espèces du genre type ont été trouvées dans les ruisseaux et les étangs d'eau douce d'Europe centrale.

Étymologie
Le nom vient du genre type Chrysosaccus, dérivé du grec , « couleur or », et du latin saccus, sac, littéralement « sac doré », en référence à la couleur et la morphologue de cet organisme . Pascher créa le nom Chrysosaccus (et l'espèce Chrysosaccus incompletus), par analogie avec le genre Chlorosaccus.

Description
Chrysosaccus se présente sous la forme de .

Liste des genres
Selon  :
 Bourrellia Dillard
 Chalkopyxis Pascher
 Chrysosaccus Pascher, 1925
 Heimiochrysis Bourrelly
 Phaeosphaera West & G.S.West

Notes et références

Notes

Références

Liens externes
 Bigelow-Nationale Center for Marine Algae and Microbiota :  Chrysosaccus

Chrysophyceae
Famille d'algues (nom scientifique)

Chrysosaccaceae


John Stuart Morisson (* 7. Dezember 1889 in Toronto; † 1. März 1975 ebenda) war ein kanadischer Schachspieler.

Er gewann fünfmal die kanadische Meisterschaft (1910, 1913, 1922, 1924 und 1926) allein und war 1931 punktgleich mit dem Meister Maurice Fox. Im Turnier von New York im Jahr 1913 belegte er den 12., im Turnier von New York im Jahr 1918 den 7. sowie im Turnier von London 1922 den 14. Platz. Morrison spielte am ersten Brett (+5 =4 −6) für Kanada bei der 8. Schacholympiade in Buenos Aires 1939. Im Jahr 2000 wurde er in die Canadian Chess Hall of Fame aufgenommen.

1918 gelang es ihm in New York Dawid Janowski zu besiegen, 1922 in London besiegte er Max Euwe. Nach Berechnung der historischen Elo-Zahl lag John Morrison im Januar 1920 auf dem 21. Platz der Weltrangliste.

Weblinks

 Biographie mit Photo auf canadianchess.info (englisch)

Einzelnachweise

Schachspieler (Kanada)
Nationaler Einzelmeister (Schach)
Schachspieler
Kanadier
Geboren 1889
Gestorben 1975
Mann

John Stuart Morrison


Drugi svjetski rat po nadnevcima: 4. veljače u Drugom svjetskom ratu.

1945.
Započela saveznička konferencija na Jalti.

Drugi svjetski rat po nadnevcima

4. veljače u Drugom svjetskom ratu


Ampara (en tamil: அம்பாறை மாவட்டம்) es un distrito de Sri Lanka en la provincia Oriental. Código ISO: LK.AP.

Comprende una superficie de 4415 km².

El centro administrativo es la ciudad de Ampara.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población total de 644 000 habitantes, de los cuales 328 000 eran mujeres y 316 000 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Ampara

Distrito de Ampara


An Liparis latialata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Rudolf Mansfeld. An Liparis latialata in nahilalakip ha genus nga Liparis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Liparis (Orchidaceae)

Liparis latialata


An Rhynchospora ebracteata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Paul Carpenter Standley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Hans Heinrich Pfeiffer. An Rhynchospora ebracteata in nahilalakip ha genus nga Rhynchospora, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhynchospora

Rhynchospora ebracteata


Castelul Veveří (în , în ) este un castel inițial ducal și apoi regal situat la aproximativ 12 km nord-vest de centrul orașului Brno, regiunea Moravia, Republica Cehă, pe râul Svratka.

Istoric

Secolele XI-XV
Potrivit legendei, castelul Veveří ("veveriță",  în limba cehă) a fost fondat de către ducele Přemyslid Conrad de Brno la mijlocul secolului al XI-lea ca o cabană de vânătoare. Cu toate acestea, prima atestare credibilă a castelul ui datează din anii 1213 și 1222, când regele Ottokar I a folosit fortificația castelului ca o închisoare pentru nobilii rebeli. Inițial, se pare că a fost o reședință din lemn sau din zidărie situată lângă biserica romanică Adormirea Maicii Domnului de la vest de actualul complex. În jurul anului 1220 a început să se construiască un castel de piatră pe marginea unui promontoriu stâncos în spatele unui șanț adânc tăiat în stâncă. Așa-numitul donjon este singura structură care s-a mai păstrat din această etapă veche de construcție.

Regele Ioan al Boemiei a promis castelul nobilului Jan de Vartemberk în 1311, dar fiul său, margraful Moraviei Carol (viitorul împărat roman Carol al IV-lea), a primit  proprietatea în urma unei reglări de datorii din 1335. Fratele mai mic al lui Carol, margraful Jan Jindřich (Ioan Henric) a avut o fantezie legată de castelul Veveří . El a fost responsabil pentru construirea părții din spate, cu două turnuri și un zid exterior. În zona centrală din jurul donjonului, el a extins palatul principal, care includea o sală mare și Capela Sf. Procopie (mai târziu a Sfântului Venceslau). Înfățișarea actuală a complexului este rezultatul acestor activități de consolidare, oferindu-i castelului aspectul său de cetate medievală.

Castelul a fost un centru militar-civic până la Războaiele Husite. În timpul Războaielor Husite, împăratul Sigismund de Luxemburg a poziționat forțele de mercenari ale ginerelui său, Albert de Austria, în jurul castelului, dar mai târziu, el l-a promis nobilului local Petr Kutěj în 1424. Husiții au asediat castelul în zadar în anii 1428-1432. În a doua jumătate a secolului al XV-lea, castelul a fost închiriat de Przemyslaus al II-lea de Těšín, care a decis să-l consolideze prin construcția de ziduri înconjurătoare. În 1468, regele Ungariei și antiregele Boemiei Matei Corvin a ocupat castelul.

La sfârșitul secolului al XV-lea, Václav de Ludanice a achiziționat castelul și a devenit primul reprezentant al familiei sale nobiliare care a locuit aici. Dar proasta gestionare a cheltuielilor și datoriile au determinat vânzare a ulterioară a castelului de către familia sa.

Perioada Modernă timpurie
În anii 1531-1537, Jan de Pernštejn și Jan de Lipá au locuit în Castelul Veveří. În anii următori, castelul și-a schimbat de mai multe ori proprietarii.

În 1609, Zikmund von Tiefenbach a intrat în posesia castelului prin căsătorie. Rudolf von Tiefenbach, un frate mai mare al lui Zikmund, a fost un protestant în acea vreme, dar el a rămas loial împăratului catolic (și mai târziu s-a convertit la catolicism). Pe 8 noiembrie 1620, în Bătălia de la Muntele Alb, el și regimentul său au fost aliați ai Armatei Imperiale (adică împotriva nobililor boemi rebeli). Ca recompensă pentru loialitatea sa față de împărații catolici, familia Tiefenbach a putut păstra castelul și dependințele sale chiar și după ce averile majorității nobililor protestanți boemi au fost confiscate, iar ei au fost trimiși în exil.

În 1645, Armata Suedeză a asediat Castelul Veveří, dar atacul ei nu a avut succes, deoarece castelul a fost bine păzit, iar apărătorii erau bine înarmați. În 1653, Maria Eva Alžběta din familia Sternberg (văduva lui Rudolf de Tiefenbach) a moștenit castelul. În 1668, Václav Michal, conte de Althan, a cumpărat castelul și a locuit acolo în perioada 1668-1670.

La sfârșitul secolului al XVII-lea, complexul fortificat a aparținut Casei de Collalto. Mai târziu, când Casa de Sinzendorf (1707-1804) a înlocuit această familie, a fost realizată o amplă reconstrucție și din acel moment structura exterioară a castelului a rămas, practic, neschimbată. În 1742, Armata Prusacă, după ce a intrat în castel prin trădarea pârcălabului, a jefuit toate obiectele de valoare pe care le-a găsit acolo.

Secolul al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea
La începutul secolului al XIX-lea, magnatul industrial Vilém de Mundy a cumpărat castelul. Deși sosise mai devreme în zonă ca un simplu călător, el a devenit bogat prin înființarea unei manufacturi de pânzeturi în 1780 și gestionarea cu succes a activității sale comerciale. În esență, el a lucrat până când a putut să devină proprietarul castelului Veveří.

În 1830 un emigrant suedez, prințul Gustav Wasa, fiul regelui detronat și exilat al Suediei Gustav al IV-lea, a cumpărat castelul și a început sistematic să-l amenajeze ca reședință oficială a familiei sale. Acest nobil a trăit acolo împreună cu soția sa, prințesa Louisa. Cu toate acestea, în anul 1844, el a divorțat, iar proprietatea a ajuns la bancherul grec, baronul Gheorghe de Sina. Înainte de a muri, în 1856, Sina și-a împărțit bunurile familiei. Nepoata sa, Helena, a obținut Castelul Veveří, dar la acel moment era încă minoră, așa că proprietatea a fost administrată de către tatăl ei. Mai târziu, Helena s-a căsătorit cu prințul Grigore Ipsilanti. Ea a păstrat acolo o curte pompoasă și foarte scumpă. În 1886, Ipsilanti a murit la Paris. Văduva sa, Helena, a vândut proprietatea.

În 1881, castelul avea un nou proprietar, Moritz von Hirsch-Gereuth. În această perioadă, von Hirsch a realizat lucrări ample de reparații și renovare, inclusiv un nou sistem de alimentare cu apă, acoperișuri și legături telefonice cu Obora și cu conacul din orașul apropiat osice. Capela casteluluia a fost eliminat în proces. Von Hirsch a murit în Ungaria în 1896, la vârsta de 64 de ani. Văduva lui, Clara von Hirsch, a murit trei ani mai târziu, pe 1 aprilie 1899.

Maurice Arnold de Forest a moștenit reședința tatălui său adoptiv, Schloss Eichhorn/ Castelul Veveří din Moravia, pe atunci parte a Austro-Ungariei. În perioada cât Forest a fost proprietar, Sir Winston Churchill și soția lui, Lady Clementine, au petrecut câteva zile în Castelul Veveří în timpul călătoriei lor din luna de miere prin întreaga Europă (1908). Churchill mai fusese singur acolo de două ori înainte. Familia de Forest a locuit la Castelul Veveří până în 1925, când l-au vândut nou înființatei Republici Cehoslovace (care a inclus, de asemenea, teritoriul Moraviei). De Forest a primit 100.000 de lire sterline de la guvernul ceh.

Perioada de după cel de-al Doilea Război Mondial

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, castelul a fost ocupat de către Wehrmacht (germanii l-au folosit pe post de garnizoană militară), iar edificiul a fost extrem de avariat în această perioadă, inclusiv găuri de gloanțe existente în pereții de la cel de-al doilea etaj al așa-numitului palat. După 1945, o expoziție permanentă a fost organizată în clădirile castelului. Deși nu și-a dobândit prin renovare aspectul de dinainte de război, castelul a fost încă deschis pentru public. În anii 1950 castelul a fost închis și s-a stabilit aici o școală de silvicultură ce a adus construcției daune suplimentare. Începând din 1972 a existat un proiect dezastruos de a transforma castelul într-un centru de conferințe internaționale, care din fericire a fost doar parțial realizat și s-a oprit înainte să fie aduse alte daune valorii istorice și artistice a castelului. După schimbările politice din 1989, castelul a continuat să fie neglijat.

În 1994, Castelul Veveří a fost deschis din nou pentru public, dar în 1999 a fost închis brusc și lăsat să ajungă într-o stare de degradare ca urmare a procesului îndelungat de "transfer de proprietate". După mai multe încercări nereușite de a închiria castelul în scop comercial, castelul a trecut în septembrie 1999 din administrarea Ministerului Educației în cea a Ministerului Culturii și a fost inclus în portofoliul de clădiri istorice gestionate de Institutul Național al Patrimoniului din Brno. Grație programului pentru protejarea patrimoniului arhitectural desfășurat de Ministerul Culturii și a subvențiilor extraordinare de la bugetul public al orașului Brno, al regiunii Moravia de Sud și a donațiilor voluntare, s-au efectuat lucrările urgente de consolidare, precum și lucrări de renovare și reconstrucție mai ales la palat. Aceste lucrări de renovare au inclus o reconstrucție pe scară largă a "mansardei" și a unei săli de mese vaste cu fresce importante. Începând din anul 2002, castelul este din nou deschis pentru public, inclusiv prin tururi ghidate ale palatului. Restaurarea completă a tuturor clădirilor, mobilierului, curților și parcuri va dura încă mulți ani.

Descrierea castelului
În incinta castelului se intră, de obicei, prin așa-numita Poartă de Sud/barbacan (în ). Această poartă inițial gotică a fost refăcută în stil renascentist în 1626. În partea de sus a portalului se află blazoanele lui Zigmund de Tiefenbach și ale celor două soții ale sale, Kateřina de Lomnice și Bohunka de Žerotin.

Pornind de la Poarta de Sud a palatului este podul castelului, menționat ca unul dintre primele structuri din beton armat din fostul Imperiu Austro-Ungar. El a fost construit în 1896 pe locul în care a fost un pod gotic și mai târziu un pod baroc decorat cu statuile a patru sfinți.

De la pod se trece printr-un pasaj prin palatul cu donjon. Pe partea stângă este așa-numita Bucătărie Neagră, recent restaurată, în care au fost păstrate mai multe cuptoare și un bazin de spălare a vaselor. Donjonul în jurul căruia a fost construit palatul este cel mai înalt și mai vechi dintre cele 10 turnuri existente în prezent ale castelului Veveří, fiind construit în secolul al XIII-lea ca element primar al celei mai vechi etape de construcție a castelului. Palatul este principala clădire rezidențială a castelului, creată prin unirea donjonului și a celor două palate medievale.

Fosta capelă gotică Sf. Procopie din palat, care se întindea inițial pe verticală de la parter la etajul al doilea, a fost înlocuită în secolul al XIX-lea, cu spații separate la parter și o bibliotecă și spații administrative la etajul al doilea. Un plan preliminar a fost realizat pentru reconstrucția capelei.

Ieșind din palat se trece într-o curte interioară, care a fost creată în secolul al XIX-lea prin demolarea a două palate regale din secolul al XIII-lea. Din fericire, există mențiuni documentare cu privire la aspectul acestor palate. Dincolo de curte se află așa-numita Aripă Engleză, construită în a doua jumătate a secolului al XVII-lea într-un coridor. Parterul a servit pentru parcarea trăsurilor, în timp ce primul etaj era folosit ca depozit de arme și mai târziu ca grânar. Clădirea necesită ample și costisitoare lucrări de renovare. Urmează apoi așa-numitul palat din curte, ridicat în secolul al XVII-lea, cu două camere boltite așezate una deasupra celeilalte. El urmează a fi transformat potrivit planurilor de renovare într-un spațiu pentru evenimente culturale.

În colțul de sud-est al castelului se află așa-numitul Turn Prismatic de Est, construit în secolul al XIV-lea pentru a proteja castelul din partea de sud-est. La sud de acest turn au fost descoperite vestigii arheologice ale zidurilor Palatului medieval de Est, care datează probabil din secolul al XV-lea și a fost demolat înainte de mijlocul secolului al XVII-lea.

Personalități ce au locuit în Castelul Veveří
 Vladislav al III-lea, Duce al Boemiei - duce
 Conrad al II-lea, Duce al Boemiei - duce
 Ottokar al II-lea al Boemiei - rege
 Blanche de Valois - soție de duce
 Carol al IV-lea, Împărat al Sfântului imperiu Roman - monarh european
 oan Henric, Margraf de Moravia - monarh morav
 Jobst de Moravia, Rege al Germaniei - monarh morav și german
 Meșterul de la Vyšší Brod - pictor medieval
 Parler - arhitect și sculptor
 Gustav al IV-lea Adolf al Suediei - rege în exil
 Gustav, Prinț de Vasa - prinț moștenitor în exil
 Gheorghe de Sina - bancher
 Winston Churchill - om politic britanic
 Clementine Churchill

Imagini

Note

Bibliografie
 Castle Veveří-Eichorn, Vol. I, Brno, ITEM 2005, ISBN 80-902297-7-8 /Jiří Procházka/

Legături externe

 (Czech) Hrad Veveří
 (Czech) Official site

Veveří

Castelul Veveří


Hoții de mașini (titlu original: The Automobile Thieves) este un film american alb-negru mut dramatic polițist din 1906 regizat de J. Stuart Blackton.  Rolurile principale au fost interpretate de Blackton și Florence Lawrence.

Prezentare

Doi hoți (un bărbat și o femeie) fug după un jaf. La sediul poliției, detectivii urmăresc indicii pentru a afla cine sunt făptașii și le întind o capcană. Începe o urmărire disperată cu mașini. Automobilul hoților explodează, izbucnește în flăcări și este distrus în întregime.  După o luptă furioasă cu poliția, banda este prinsă.

Distribuție
J. Stuart Blackton - jefuitor
Florence Lawrence - complicea jefuitorului

Fundal
Într-o reclamă din New York Clipper, din 1906, Vitagraph a declarat că a existat o "distrugere prin foc a unui automobil în valoare de 2.000 de dolari", și că filmul s-a "bazat pe fapte - surprinzătoare în concepție și execuție - cu un scenariu îndrăzneț de realist, nu o melodrama ieftină, ieftină, dar o producție inteligentă, superbă, capabilă să țină atenția publicului inteligent".

Acesta a fost primul film al actriței Florence Lawrence; ea a continuat să joace în mai multe filme produse de studioul Vitagraph, dar numele ei real nu a apărut niciodată pe generic. Mai târziu, a lucrat la studiourile Biograph și, după ce s-a căsătorit cu Harry Solter, s-a mutat la Independent Moving Pictures Company of America (IMP) La studiourile Independent, Lawrence a avut primul său succes adevărat cu The Broken Bath. Ca urmare a noii sale popularității, a fost supranumită - "The First Movie Star" (Prima vedetă cinematografică). Ea a fost numită și "Fata de la Vitagraph", "Fata de la Biograph" și după mutarea sa la Independent, "Fata de la Imp". Lawrence a continuat să realizeze peste 300 de filme în cariera ei.

Producție
Filmul a fost produs și distribuit de The Vitagraph Company of America.

Lansare și primire
A fost lansat la 10 noiembrie 1906. O copie a filmului este păstrată de UCLA Film and Television Archive.

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme americane din 1906

Filme din 1906
Filme alb-negru
Filme de scurt metraj
Filme dramatice americane
Filme în limba engleză
Filme mute
Filme polițiste
Filme regizate de J. Stuart Blackton
Filme Vitagraph Studios

The Automobile Thieves


උරෝස්ථිය යනු පපුව මධ්‍යයේ පිහිටි ටයිපටියක හැඩය ඇති පැතලි අස්ථියකි. උරස් කූඩුවේ පූර්ව පෙදෙස තනමින් මෙය කාටිලේජ ඔස්සේ පර්ශු සමග සම්බන්ධ වේ. මෙය හෘදය, පෙනහැලි, සහ ප්‍රධාන රුධිර වාහිනී හානිවලින් ආරක්ෂා කරයි. උරෝස්ථිය ප්‍රධාන කලාප තුනකින් යුක්ත ය: උරෝස්ථි මිට, දේහය සහ අසිපත් ප්‍රසරය එම ප්‍රදේශ වේ. මෙය සිරුරේ පිහිටි විශාලතම සහ දිගුම පැතලි අස්ථිවලින් එකකි. මෙයට අනුරූප ඉංග්‍රීසි වදන වන "sternum" යන්න පපුව යන අරුතැති ග්‍රීක στέρνον වදනින් සම්භවය වූවකි.

ව්‍යූහය
උරෝස්ථිය පපුවේ පූර්ව මධ්‍ය පෙදෙස තනන දිගු පැතලි අස්ථියකි. උරෝස්ථියේ මුදුන අක්ෂකාස්ථිවලට ආධාරවන අතර, එහි පැති කෙළවරවල් පළමු පර්ශු යුගල හතේ පර්ශුක කාටිලේජ සමග සම්බන්ධ වේ. උරෝස්ථියේ ඇතුළු පෘෂ්ඨය උ‍රෝස්ථිපෙරකාඩීය බන්ධනි සම්බන්ධ වන ස්ථානයකි. එහි මුදුන sternocleidomastoid muscle පේශිය සමග ද සම්බන්ධ ය. උරෝස්ථිය ප්‍රධාන කොටස් තුනකින් සමන්විත ය. ඒවා ඉහළ සිට පහළට පිළිවෙලින් පහත පරිදි වේ:
 උරෝස්ථි මිට
 දේහය
 අසිපත් ප්‍රසරය

ස්වාභාවික පිහිටුමේ දී, උරෝස්ථිය පහළින් සහ ඉදිරියෙන් මඳක් ආනතව පිහිටා ඇත. පූර්ව දෙසින් එය මඳක් උත්තල අතර, පසුපසින් මඳක් අවතල ය. ඉහළින් මඳක් පුළුල්වන එය "T" අක්ෂරයක හැඩයෙන් යුතු අතර, උරෝස්ථි මිට දේහයට සම්බන්ධ වන ස්ථානයේ දී එය මඳක් පටු වී ඇත. අනතුරුව උරෝස්ථි දේහයේ මධ්‍යයේ සිට මඳක් පහළට යන තෙක් එය නැවතත් පුළුල් වන අතර, පහළ අන්තයට යාමේ දී එය ක්‍රමයෙන් පටු වේ. වැඩිහිටියන් තුළ, උරෝස්ථිය සාමාන්‍යයෙන් 17 cm පමණ දිගැති ය. කාන්තාවන්ට වඩා පුරුෂයින් තුළ එය දිගින් වැඩි ය.

අමතර පින්තූර

මේවාත් බලන්න

Pectus carinatum
Pectus excavatum

ආශ්‍රේයයන්

උරසේ අස්ථි
පැතලි අස්ථි

උරෝස්ථිය


Mads Priisholm Bertelsen (født 18. december 1994)  er en dansk fodboldspiller for Tarup-Paarup i 2. Division.

Den 4. september 2018 blev han af DBU udtaget til Danmarks midlertidige herrelandshold op til en testkamp mod Slovakiet den 5. september. Landsholdet blev primært sammensat af spillere fra 2. division og Danmarksserien som følge af en igangværende konflikt mellem Spillerforeningen og DBU.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Tarup-Paarup Idrætsforening

Mads Priisholm Bertelsen


රාක්ෂ භවන යනු කොලම්බියා පික්චර්ස් සඳහා සෝනි පික්සර් ඇනිමේෂන් ස්ටුඩියෝස් විසින් නිපදවන ලද 2012 ත්රිමාන පරිගණක සජීවිකරණ චිත්‍රපටයකි. චිත්‍රපටය චිත්තවේගී හෝටලයට පැමිණෙන පුද්ගලයෙකු පසුපස යමින් සිටින අතර, ඔහු කුමරිය සමඟ විවාහ වීමට නොහැකි වේ.

චිත්‍රපටය ආරම්භ කර ඇත චිත්‍රපට මාලාවක් - 2015 දී නිපදවන ලද දෙවන චිත්‍රපටය, හා තුන්වන චිත්‍රපටය 2018 දින තිරගත. සිව්වන චිත්‍රපටය ක්‍රියාත්මක වෙමින් පවතී.

මෙම චිත්‍රපටය බොහෝ විට සලකනු ලැබේ හොඳම චිත්‍රපට අතුරින් එකක් ලෙස විසින් නිෂ්පාදනය කරන ලදී සෝනි පික්සර් ඇනිමේෂන් ස්ටුඩියෝස්.

ඉංග්‍රීසි භාෂාව අනුවාදය 2012 අගෝස්තු දින තිරගත වන, එසේ හෙයින් සිංහල අනුවාදය 2014 දී හිරු ටීවී දින තිරගත.

කුමන්ත්‍රණයක්

ජොනතන් නම් මිනිසෙක් කවුන්ට් ඩ්‍රැකියුලා විසින් පවත්වනු ලබන රාක්ෂයා හෝටලයට පැමිණේ. පසුව ජොනතන් ඩ්‍රැකියුලාගේ දියණිය සමඟ ආදරයෙන් බැඳී සිටී, මේවිස්. එහෙත්, ඩ්‍රැකියුලා මුලදී ඇයට ජොනතන් සමඟ විවාහ වීමට ඉඩ නොදෙන අතර දේවල් ටිකක් අමුතුයි.

හඬවල්

නිෂ්පාදකයන්

හඬ කැවීම් අධීක්‍ෂණය: කසුන් ජයවර්ධන

විධායක නිෂ්පාදනය: විරාජ් වැලිවත්ත

හඬ කැවීම් අධ්‍යක්‍ෂණය: දයාල් බණ්ඩාර සහ සුරංග මෙන්ඩිස්

හඬ කැවීම් සහය අධ්‍යක්‍ෂණය: හේෂාන් හඳුවලගේ සහ ඉඳුනිල් චතුරංග

පරිවර්තනය: නිමල් දිසානායක

පරිගණක සජිවීකරණය: ඩිලාන් පුෂ්පිත

ආශ්‍රේයයන්

රාක්ෂ භවන


El Museo Municipal de Vilasar de Mar es un museo de titularidad municipal de Vilasar de Mar (Barcelona, España), formado por dos equipamientos: el Museo de la Marina, centrado en la historia local con especial atención a su vinculación con el mundo marítimo, y el museo Monjo, creado en 1971, que contiene el legado del escultor de Vilasar Enric Monjo (1895-1976). El primero de ellos se encuentra actualmente cerrado temporalmente por tareas de acondicionamiento y trabajos internos sin que haya ninguna fecha de re-apertura establecida.

El Museo Municipal de Vilasar de Mar está integrado en la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona.

Historia
La creación del museo fue aprobada en el Pleno del Ayuntamiento del 21 de noviembre de 1955. Entonces se propuso la formación de una sección arqueológica, una de historia de la marina y la pesca y una más de etnografía. El museo tuvo varias sedes temporales hasta que en 1991 se inauguró la restauración de la Sénia del Rellotge [Noria del Reloj] que había de ser la sede definitiva y se puso en marcha el proyecto museológico del «Museo de la Marina» ya que las colecciones de esa sección eran las más importantes y apropiadas para abrir al público. La exposición permanente de marina se abrió el 24 de junio de 1992.

En 2005 los fondos del Museo Municipal se vieron notablemente incrementados con el traspaso de la colección de Enric Monjo, que hasta entonces había sido gestionada por un patronato formado por el Ayuntamiento de Vilasar de Mar y la Diputación de Barcelona. Así el Museo Monjo pasó a ser de titularidad municipal y su sede se convirtió en una sección del Museo Municipal.

Museo de la Marina
El Museo de la Marina está ubicado en una masía modernista construida en 1902 por el arquitecto Eduard Ferrés i Puig, conocida como la Sénia del Rellotge.

Colecciones
Las colecciones del Museo de la Marina explican los orígenes y buena parte de la historia de Vilasar de Mar, población segregada de Vilasar de Dalt en 1784. El primer ámbito del museo muestra las distintas artes de pesca propias de la zona: las nasas, el palangre, las agujas de zurcir las redes, modelos náuticos y fotografías de pescadores de principios del .

La planta del museo acoge la colección de herramientas de carpintero de ribera y otros objetos relacionados con la construcción de barcos.

El museo explica también la navegación transtatlántica y la relación de cultura y comercio con América. Podemos observar instrumentos náuticos para la navegación: el sextante, el cronómetro, el compás o el catalejo.

El museo cuenta asimismo con un extenso fondo cartográfico, del que se exponen algunas cartas de la primera mitad del , con las rutas a las Antillas o Nueva Orleans.

La exposición se completa con baúles de marinero, armas de abordaje, modelos, escudos, medallas y artesanía marinera. En el jardín está la barca Marina, donada por los pescadores de Vilasar de Mar.

Museo Monjo
El museo Monjo, también conocido como Gliptoteca Enric Monjo, es un museo de arte que acoge las colecciones de escultura que Enric Monjo donó a su población natal. Fundado en 1971, el Museo tiene su sede en el antiguo hostal, documentado desde el siglo XVII y que daba cobijo a los viajeros del antiguo camino que comunicaba Mataró con Barcelona y que fue posteriormente sede del Ayuntamiento de Vilasar de Mar entre 1785 y 1962. El Museo cerró en 1977 y reabrió sus puertas en 1985.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial
 Vídeo de la exposición permanente del Museo de la Marina
 Web del Museo más grande de Cataluña

Vilasar
Vilasar de Mar
Vilasar
Vilasar de Mar
Arquitectura en Cataluña en el siglo XX
Arquitectura modernista de Cataluña
Arquitectura de España de los años 1900
Arquitectura de España de 1902

Museo Municipal de Vilasar de Mar


Dientes de cocodrilo (Nomenclatura binominal: Aloe brevifolia) es una especie planta del género Aloe de a la familia Xanthorrhoeaceae. Es originaria de Sudáfrica.

Características
Es una planta siempreverde con hojas suculentas que se encuentra en suelos de arcilla pesada en la zona de lluvias de invierno, en la Provincia Occidental del Cabo, que llega a medir hasta 15 cm de altura, aunque los tallos florales pueden alcanzar de 40 a 50 cm de altura. La vegetación circundante es el fynbos. Se produce en grupos densos de rosetas de pequeñas hojas glaucas y deltoides de color azul (aunque su coloración podrá variar de acuerdo a los niveles de insolación, llegando al marrón), con dientes y espinas distintas cartilaginosas en la superficie de la línea media, lo cual distingue esta especie de todas los demás en el sur de África.

Cultivo

Aloe brevifolia es cada vez más popular como planta ornamental para macetas y jardines rocosos. En su cultivo se deben plantar en un lugar suficientemente soleado, en un suelo bien drenado. Se requiere sólo riego moderado y no debe ser mantenido constantemente húmedo. Hay que recordar que se adapta al clima mediterráneo de la Provincia Occidental del Cabo, con su régimen de lluvias de invierno. Se pueden propagar fácilmente por la simple eliminación de las ventosas y la replantación de la ramificación.

Se ha ganado el Premio al Mérito Garden de la Royal Horticultural Society.

Taxonomía
Aloe brevifolia fue descrita por Mill. y publicado en Gard. Dict. Abr. ed. 6: 8, en el año (1771).
Etimología
Ver: Aloe

brevifolia: epíteto latino  que significa "con hojas pequeñas".
Sinonimia
 Aloe brevifolia var. postgenita Bak
 Aloe brevifolia var. postgenita (Schult. & Schult.f.) Baker
 Aloe postgenita Schult. & Schult.f.
 Aloe prolifera Haw.
 Aloe prolifera var. major Salm-Dyck

Referencias

Enlaces externos

 Gard. dict. abr. ed. 6: Aloe no. 8.  1771
 USDA, ARS, National Genetic Resources Program. Germplasm Resources Information Network - (GRIN) [Online Database]. [https://web.archive.org/web/20140330022827/http://www.ars-grin.gov/cgi-bin/npgs/html/taxon.pl?2520]

brevifolia
Flora de África austral
Flora de África continental
Plantas descritas en 1771
Plantas descritas por Miller

Aloe brevifolia


Anton Freiherr von Scudier (n. 2 ianuarie 1818, Villach, Carintia – d. 31 mai 1900, Viena) a fost un Feldmarschalleutnant  al armatei austro-ungare și comandant al cetății Timișoara.

Viața
Scudier a fost fiul unui ofițer și ginerele lui Joseph von Scheda. După ce a absolvit Academia Militară Tereziană din Wiener Neustadt (urmată între 1829–1837) cu gradul de sublocotenent, a fost repartizat la regimentul de infanterie 47 la Bologna. În 1838 a fost avansat locotenent, iar din 1839 a fost alocat serviciului general de intendență din Italia. În 1845 Scudier a fost avansat locotenent-major și mutat la Viena.

În aprilie 1848, la izbucnirea Revoluției Maghiare din 1848, Scudier se afla la Cracovia, având gradul de căpitan. A făcut campania din Ungaria ca maior. În bătălia de la  a fost rănit și luat prizonier. În 1849 și-a demonstrat valoarea în bătălia de la Seghedin pentru care a fost decorat cu Crucea de Merit Militar. Ulterior a fost numit referent militar la statul-major din Brno. În 1851 a fost avansat locotenent-colonel și a revenit la statul-major general din Viena, unde la comandamentul armatei s-a ocupat de reforma instituțiilor de învățământ militar, în anii 1851-1852 elaborând un plan de reformă valabil până în 1868. Colonel din 1854, în 1859 a fost mutat la statul-major general al Corpului 4 de armată de la Liov, iar apoi, ca general-maior, la Corpul 8 de armată, iar în final la statul-major general al Armatei a 2-a din Italia. În 1859, după bătălia de la Solferino, a fost decorat cu Ordinul Coroana de Fier, clasa a II-a. În același an a fost înnobilat cu titlul de von Scudier (Scudo = Scut).

În 1860, a fost numit comandant militar în Triest, apoi general de brigadă și comandant al cetății Pula. În 1862 era la Corpul 5 de armată la Verona, apoi la Peschiera, iar în 1866 la Corpul 7 de armată la Mantova. După Bătălia de la Custozza (1866) a fost deferit Curții Marțiale pentru o schimbare de poziție din proprie inițiativă și condamnat la moarte, dar în curând a fost reabilitat.

În 1867 era Feldmarschalleutnant și comandant al diviziei 17 la Komárom, iar din 1869 comandant militar al cetății Timișoara. De la 26 iunie 1871 și până la 1 noiembrie 1878 a fost comandant militar general al Banatului, însărcinat cu desființarea frontierei militare a Banatului spre Regatul Ungariei și cu introducerea administrației civile. În 1873 a fost decorat cu Ordinul Coroana de Fier, clasa I. Pentru serviciile sale la dezvoltarea Timișoarei, orașul i-a ridicat o statuie în parcul care-i purta numele.

Din 1876 a fost la comanda Regimentului 29 infanterie. Din 1878 a fost Feldzeugmeister onorific în retragere și s-a dedicat unor sarcini științifice și economice. Din 1880 a fost membru al Clubului de Științe din Viena. În 1881 a fost în juriul Congresului internațional de geografie de la Veneția, președinte al secțiunii de matematică. Din 1886 a fost președintele consiliului de administrație din Viena al Căilor Ferate de Stat din Austro-Ungaria (StEG).

În 1890 a stârnit mult interes procesul intentat de el ziarului Das Vaterland (), care-l acuzase de corupție, proces câștigat de el.

Decorații și onoruri

 Crucea de Merit Militar (3 august 1849)
 Ordinul Coroana de Fier, clasa a II-a (15 august 1849)
 Ordinul Coroana de Fier, clasa I (1873)
 Cetățean de onoare al orașului Timișoara
 Cetățean de onoare al orașului Weißkirchen in Steiermark
 Parcul Central "Anton Scudier" din Timișoara îi poartă numele.
 A avut o statuie în Parcul Scudier.

Note

Legături externe

Nașteri pe 2 ianuarie
Nașteri în 1818
Decese pe 31 mai
Decese în 1900
Generali austrieci
Feldmarschalleutnant
Decorați cu Crucea de Merit Militar (Austria)
Purtători al Ordinului Coroanei de Fier (Austria)
Timișoreni

Anton von Scudier


The solidus (Latin 'solid'; : solidi) or nomisma (, nómisma,  'coin') was a highly pure gold coin issued in the Late Roman Empire and Byzantine Empire. The early 4th century saw the solidus introduced in mintage as a successor to the aureus, which was permanently replaced thereafter by the new coin, whose weight of about 4.5 grams remained relatively constant for seven centuries. In the Byzantine Empire, the solidus, or nomisma, remained a highly pure gold coin until the 11th century, when several Byzantine emperors began to strike the coin with less and less gold. The nomisma was finally abolished by Alexius I in 1092, who replaced it with the hyperpyron, which also came to be known as a "bezant". The Byzantine solidus also inspired the originally slightly less pure dinar issued by the Muslim Caliphate. In Western Europe, the solidus was the main gold coin of commerce from late Roman times to Pepin the Short's currency reform in the 750s, which introduced the silver-based pound/shilling/penny system.

In Late Antiquity and the Middle Ages, the solidus also functioned as a unit of weight equal to  Roman pound (approximately 4.5 grams).

Solidus as a Roman coin

The solidus was initially introduced by Diocletian in small issues and later reintroduced for mass circulation by Constantine in  and was composed of relatively solid gold. Constantine's solidus was struck at a rate of 72 to a Roman pound (of about 326.6 g) of gold; each coin weighed 24 Greco-Roman carats
(189 mg each), or about 4.5 grams of gold per coin. By this time, the solidus was worth 275,000 increasingly debased denarii, each denarius containing just 5% (or one twentieth) of the amount of silver it had three and a half centuries beforehand. With the exception of the early issues of Constantine the Great and the odd usurpers, the solidus today is a much more affordable gold Roman coin to collect, compared to the older aureus, especially those of Valens, Honorius and later Byzantine issues.

In the Byzantine period

The solidus was maintained essentially unaltered in weight, dimensions and purity, until the 10th century. During the 6th and 7th centuries "lightweight" solidi of 20, 22 or 23 siliquae (one siliqua was 1/24 of a solidus) were struck along with the standard weight issues, presumably for trade purposes or to pay tribute. The lightweight solidi were especially popular in the West, and many of these lightweight coins have been found in Europe, Russia and Georgia. The lightweight solidi were distinguished by different markings on the coin, usually in the exergue for the 20 and 22 siliquae coins, and by stars in the field for the 23 siliquae coins.

Despite the Eastern half of the Roman Empire being predominantly Greek speaking, the words on the coinage continued to be struck in Latin well into the eighth century. The letters on the coinage began to lose their Classical Latin look under the emperor Heraclius, but until the reign of Constantine VI the coins continued to feature Latin text, being finally replaced with Greek script in the early years of the ninth century.

In theory, the solidus was struck from pure gold, but because of the limits of refining techniques, in practice – the coins were often about 23k fine (95.8% gold). In the Greek-speaking world during the Roman period, and then in the Byzantine economy, the solidus was known as the νόμισμα (nomisma, plural nomismata). In the 10th century Emperor Nicephorus II Phocas (963–969) introduced a new lightweight gold coin called the tetarteron nomisma that circulated alongside the solidus, and from that time the solidus (nomisma) became known as the ἱστάμενον νόμισμα (histamenon nomisma), in the Greek speaking world. Initially it was difficult to distinguish the two coins, as they had the same design, dimensions and purity, and there were no marks of value to distinguish the denominations. The only difference was the weight. The tetarteron nomisma was a lighter coin, about 4.05 grams, reminiscent of the lightweight solidi of the 6th and 7th centuries, but the histamenon nomisma maintained the traditional weight of 4.5 grams. To eliminate confusion between the two, from the reign of Basil II (975–1025) the solidus (histamenon nomisma) was struck as a thinner coin with a larger diameter but with the same weight and purity as before. From the middle of the 11th century, the larger diameter histamenon nomisma was struck on a concave (cup-shaped) flan, while the smaller tetarteron nomisma continued to be struck on a smaller flat flan.

Debasement, decline, and elimination of the solidus

When the former money changer Michael IV the Paphlagonian (1034–41) assumed the imperial throne in 1034, he began the slow process of debasing both the tetarteron nomisma and the histamenon nomisma. The debasement was gradual at first, but then accelerated rapidly: about 21 carats (87.5% pure) during the reign of Constantine IX Monomachos (1042–1055), 18 carats (75%) under Constantine X Doukas (1059–1067), and 16 carats (66.7%) under Romanos IV Diogenes (1068–1071). After Romanos lost the disastrous Battle of Manzikert to the Turks, the empire's ability to generate revenue deteriorated further and the solidus continued to be debased. The coin's purity reached 14 carats (58%) under Michael VII Doukas (1071–1078), 8 carats (33%) under Nikephoros III Botaneiates (1078–1081) and 0 to 8 carats during the first eleven years of the reign of Alexios I Komnenos (1081–1118). Alexios reformed the coinage in 1092 and eliminated the solidus (histamenon nomisma) altogether. In its place he introduced a new gold coin called the hyperpyron nomisma at about 20.5k fine (85%). The weight, dimensions and purity of the hyperpyron nomisma remained stable until the Sack of Constantinople by the Crusaders in 1204. After that time the exiled Empire of Nicea continued to strike a debased hyperpyron nomisma. Michael VIII Palaiologos recaptured Constantinople in 1261, and under him the restored Byzantine Empire continued to strike the debased hyperpyron nomisma until the joint reign of John V Palaiologos and John VI (1347–1354), who struck the final Byzantine gold coins. After that time the hyperpyron nomisma continued as a unit of account, but it was no longer struck in gold.

Mints across the empire

From the 4th to the 11th centuries, solidi were minted mostly at the Constantinople mint. However, certain branch mints were active producers of solidi. In the Roman Empire during the 4th century, Trier, Rome, Milan, and Ravenna were the main producers of gold coins in the West, while Constantinople, Antioch, Thessalonica, and Nicomedia struck gold coins in the East. The Germanic invasions of the early fifth century led to the closure of many provincial mints, and by 410 the only mints that struck gold solidi were Rome, Ravenna, Constantinople, and Thessalonica. The Fall of the Western Roman Empire in 476 saw the end of official Roman coinage in the West, though Germanic successor kingdoms such as the Ostrogothic Kingdom and the Franks continued to strike imitative solidi, with the portrait and title of the emperor in Constantinople.

Justinian I's reconquests in the Western Empire reopened several mints, which began to strike gold solidi. His reconquest of the Vandal Kingdom reopened the mint at Carthage, where a great number of solidi were struck. In the early seventh century, the mint at Carthage began to strike small "globular" solidi, about half the size of a normal solidus but much thicker. These "globular" solidi were only struck in Carthage, and the mint continued to produce great quantities of solidi until its conquest by the Arabs in 698. Justinian's conquests also allowed for imperial mints to begin coining solidi in Italy, with the mints at Ravenna and Rome once again striking official Roman coins. Under Justinian, Antioch in Syria started to mint solidi again after a 150-year hiatus, and a few solidi were struck at Alexandria in Egypt, though these are very rare today.

The mint at Syracuse grew beginning in the mid-seventh century during the reign of Constans II, who briefly moved the empire's capital to the city. During the 8th and 9th centuries, the Syracuse mint produced a large number of solidi that failed to meet the specifications of the coins produced by the imperial mint in Constantinople. The Syracuse solidi were generally lighter (about 3.8g) and only 19k fine (79% pure).

Although imperial law forbade merchants from exporting solidi outside imperial territory, this was very loosely enforced, and many solidi have been found in Russia, Central Europe, Georgia, and Syria. In particular, it seems as if the light-weight solidi were meant for foreign trade. In the 7th century they became a desirable circulating currency in Arabian countries. Since the solidi circulating outside the empire were not used to pay taxes to the emperor, they did not get reminted, and the soft pure-gold coins quickly became worn.

Through the end of the 7th century, Arabian copies of solidi – dinars minted by the caliph Abd al-Malik ibn Marwan, who had access to supplies of gold from the upper Nile – began to circulate in areas outside the Byzantine Empire. These corresponded in weight to only , but matched the weight of the lightweight (20 siliquae) solidi that were circulating in those areas. The two coins circulated together in these areas for a time.The solidus was not marked with any face value throughout its seven-century manufacture and circulation. Fractions of the solidus known as semissis (half-solidi) and tremissis (one-third solidi) were also produced. The fractional gold coins were especially popular in the West where the economy had been significantly simplified and few purchases required a denomination so large as the solidus.

The word soldier is ultimately derived from solidus, referring to the solidi with which soldiers were paid.

Impact on world currencies
In medieval Europe, where the only coin in circulation was the silver penny (denier), the solidus was used as a unit of account equal to 12 deniers. Variations on the word solidus in the local language gave rise to a number of currency units:

France

In the French language, which evolved directly from common or vulgar Latin over the centuries, solidus changed to soldus, then solt, then sol and finally sou. No gold solidi were minted after the Carolingians adopted the silver standard. Thenceforward, the solidus or sol was a paper accounting unit equivalent to one-twentieth of a pound (librum or livre) of silver and divided into 12 denarii or deniers. The monetary unit disappeared with decimalisation and introduction of the franc during the French Revolution (1st republic) in 1795, but the coin of 5 centimes, the twentieth part of the franc, inherited the name "sou" as a nickname: in the first half of the 20th century, a coin or an amount of 5 francs was still often referred to as cent sous.

To this day, in French around the world, solde means the balance of an account or invoice, or sales (seasonal rebate), and is the specific name of a soldier's salary. Although the sou as a coin disappeared more than two centuries ago, the word is still used as a synonym of money in many French phrases: avoir des sous is being rich, être sans un sou is being poor (same construction as "penniless").

Quebec

In Canadian French,  and  are commonly employed terms for the Canadian cent.  and  are also regularly used. The European French  is not used in Quebec. In Canada one hundredth of a dollar is officially known as a cent (pronounced /sɛnt/) in both English and French. However, in practice, a feminine form of ,  (pronounced /sɛn/) has mostly replaced the official "" outside bilingual areas. Spoken use of the official masculine form of cent is uncommon in francophone-only areas of Canada. Quarter dollar coins in colloquial Quebec French are sometimes called  (thirty cents), because of a series of changes in terminology, currencies, and exchange rates. After the British conquest of Canada in 1759, French coins gradually fell out of use, and  became a nickname for the halfpenny, which was similar in value to the French . Spanish pesos and U.S. dollars were also in use, and from 1841 to 1858 the exchange rate was fixed at $4 = £1 (or 400¢ = 240d). This made 25¢ equal to 15d, or 30 halfpence i.e. . In 1858, pounds, shillings, and pence were abolished in favour of dollars and cents, and the nickname  began to be used for the 1¢ coin, but the term  for a 25¢ coin has endured.
In the vernacular Quebec French  and  are also frequently used to refer to money in general, especially small amounts.

Italy

The name of the medieval Italian silver  (plural ), coined since the 11th century, was derived from .

This word is still in common use today in Italy in its plural  with the same meaning as the English equivalent "money". The word , like the French  mentioned above, means the balance of an account or invoice; the German  is a loan word with the same meaning. It also means "seasonal rebate".

Switzerland

In the Italian speaking regions, the word "soldo", on top of its modern uses in Italian, is still currently used in its archaic meaning: the pay soldiers receive, this is also true in French speaking Switzerland, where Swiss soldiers will receive "il soldo" – "la solde"; and German speaking Switzerland, where it is "der Sold".

In Italian the verb Soldare (Assoldare) means hiring, more often soldiers (Soldati) or mercenaries, deriving exactly from the use of the word as described above.

Spain and Peru, Portugal and Brazil

As with soldier in English, the Spanish and Portuguese equivalent is soldado (almost the same pronunciation). The name of the medieval Spanish sueldo and Portuguese soldo (which also means salary) were derived from solidus; the term sweldo in most Philippine languages (Tagalog, Cebuano, etc.) is derived from the Spanish.

The Spanish and Portuguese word saldo, like the French solde, means the balance of an account or invoice. It is also used in some other languages, such as German and Afrikaans.

Some have suggested that the Peruvian unit of currency, the sol, is derived from solidus, but the standard unit of Peruvian currency was the real until 1863. Throughout the Spanish world the dollar equivalent was 8 reales ("pieces of eight"), which circulated legally in the United States until 1857. In the US, the colloquial expression "two bits" for a quarter dollar, and the stock market currency real last used for accounting, traded in  of a U.S. dollar until 2001, still echoes the legal usage in the US in the 19th century.

The Peruvian sol was introduced at a rate of 5.25 per British Pound, or just under four shillings (the legacy soldus). The term soles de oro was introduced in 1933, three years after Peru had actually abandoned the gold standard. In 1985 the Peruvian sol was replaced at one thousand to one by the inti, representing the sun god of the Incas. By 1991 it had to be replaced with a new sol at a million to one, after which it remained reasonably stable.

United Kingdom

King Offa of Mercia began minting silver pennies on the Carolingian system . As on the continent, English coinage was restricted for centuries to the penny, while the scilling, understood to be the value of a cow in Kent or a sheep elsewhere, was merely a unit of account equivalent to 12 pence. The Tudors minted the first shilling coins. Prior to decimalisation in the United Kingdom in 1971, the abbreviation s. (from solidus) was used to represent shillings, just as d. (denarius) and £ (libra) were used to represent pence and pounds respectively.

Under the influence of the old long S , the abbreviations "£sd" eventually developed into the use of a slash , which gave rise to that symbol's ISO and Unicode name "solidus".

Vietnam

The French term sou was borrowed into Vietnamese as the word xu / su (樞). The term is usually used to simply mean the word "coin" often in compound in the forms of đồng xu (銅樞) or tiền xu (錢樞). The modern Vietnamese đồng is nominally divided into 100 xu.

See also

Roman and Byzantine coinage
Bezant
Hoxne Hoard
Solidus and slash punctuation marks

References

Notes

Bibliography

External links

 Online numismatic exhibit: "This round gold is but the image of the rounder globe" (H.Melville). The charm of gold in ancient coinage

Coins of ancient Rome
Gold coins
Coins of the Byzantine Empire

Solidus (coin)


Helmut Lehmann, né le  à Berlin et mort le  dans la même ville, est un homme politique allemand du SPD puis du SED.

Biographie
Lehmann adhère au Parti social-démocrate d'Allemagne (SPD) en 1903. De 1914 à 1933, il est président exécutif de la principale association des caisses d'assurance-maladie allemandes. Sous le Troisième Reich, il est emprisonné à plusieurs reprises. En 1945, il est membre du comité central du SPD à Berlin. Aux élections régionales de 1946, il est élu au parlement de l'État de Thuringe sous l'étiquette du SED, le futur parti dirigeant de la RDA. De 1949 à 1950, il est membre du Politburo du comité exécutif du parti du SED, et de 1950 à 1959, il est à la tête de la sécurité sociale de la RDA.

Il reçoit l'Ordre Karl Marx en 1953, et en 1957 l'Ordre patriotique du mérite en or. Après sa mort, il est inhumé au mémorial des socialistes du cimetière central Friedrichsfelde à Berlin-Lichtenberg.

Diverses institutions de la RDA portent son nom, comme un sanatorium FDGB au Château de Rheinsberg, et une maison de vacances FDGB à Johanngeorgenstadt. La Poste de la RDA a émis un timbre-poste spécial en son honneur en 1982.

Bibliographie
 Eckhard Hansen, Florian Tennstedt (Hrsg.) u. a.: Biographisches Lexikon zur Geschichte der deutschen Sozialpolitik 1871 bis 1945. Band 1: Sozialpolitiker im Deutschen Kaiserreich 1871 bis 1918. Kassel University Press, Kassel 2010, , p. 95
 Andreas Herbst, Helmut Müller-Enbergs: Lehmann, Helmut. In: Wer war wer in der DDR? 5. Ausgabe. Band 1. Ch. Links, Berlin 2010,
 Eberhard Mannschatz: Lehmann, Helmut, in: Hugo Maier (Hrsg.): Who is who der Sozialen Arbeit. Freiburg : Lambertus, 1998 , pp. 348 et suiv.
 Florian Tennstedt: Lehmann, Helmut. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 14, Duncker & Humblot, Berlin 1985, , pp. 81 et suiv.

Notes et références

Liens externes

Récipiendaire de l'ordre du mérite patriotique en or
Récipiendaire de l'ordre de Karl-Marx
Député de la Chambre du peuple
Personnalité du Parti social-démocrate d'Allemagne
Personnalité politique de la République démocratique allemande
Naissance en décembre 1882
Naissance à Berlin
Décès en février 1959
Décès à Berlin
Décès à 76 ans

Helmut Lehmann


Kim Jong-chul (18 February 1947 – 5 July 2014) was a South Korean poet. He rose to fame in 1968 when he was awarded a prize by the Hankook newspaper for his poem Sound of a Loom. In 1970 Kim won another prize with the Seoul Daily newspaper for his poem Drowned Dreams. He is considered one of the most significant modern Korean poets.

Kim grew up in extreme poverty. He graduated with a degree in Korean Literature from Sorabol University of Arts in Seoul in 1970. In 1997 and 1998 he lectured poetry at PyeongTaek University. He is a member of the Society of Korean Poets and the Korean Writers Association. Among the many prizes Kim has won are the Dong-Joo Yoon Literary Prize (1990), the Nam-Myung Literary Prize (1992), the Pyun-Woon Literary Prize (1993) and the Jeong Jeong Jiyong Literature Prize(2001).

Style
Kim's first publications generally explored basic human emotions. These are sometimes thought to be typical of Korean poetry. Basic emotions include: disappointment, sorrow, parting, illness, or grief. These emotions are considered basic since everyone naturally lives through these emotions as part of their life. This close relationship with everyday life, as well as the subtlety of the emotions are not only a characteristic of Korean poetry, but particularly of Kim Jong-Chul. Kim is considered exceptionally talented at moving the reader's heart when writing about these basic emotions. There are critics who argue that this talent can be explained with Kim's biography which includes extreme poverty and growing up in war time. Because he was poor, Kim joined the army to serve in the Vietnam War voluntarily.

He continuously showed an interest in themes such as desperation, death, or poverty. Kim distanced himself from these motifs in his second collection of poetry, which had a more light-hearted approach to life matters.

In his third collection, Kim returned to darker motifs. This can be explained by Korea's long experience of military dictatorships between the 1960s and 1980s. He describes this time as "a period of universal tragedy." With the coming of the 1990s, the political atmosphere in Korea changed. This was also reflected in some of Kim's poems. It seemed impossible to describe all life in terms of misery and tragedy. Kim continued to recognize the matter in trivial things. He frequently chooses the most mundane objects, such as a pumpkin, a nail or even a grain of rice.

His attitude is often linked with Kim's Roman Catholic faith. It is argued that this drives the author to search for the deeper meaning in everything, even if it appears trivial or insignificant. He hints at this in the preface of his fourth collection of poetry. There are some attempts to link his poems with Christian symbols, but this is frowned upon by others.

Kim gives profound meaning to everyday objects. It is this giving meaning to ordinary objects that some people regard as a special ability of Kim Jong-Chul. Kim argues that there is no meaning in the objects themselves: "If all humanity were to disappear from this earth, a diamond would be nothing but a stone." This involvement with philosophical questions, such as of meaning, is often considered a departure from his earlier works. However, this also helped Kim to be viewed as one of the finest Korean poets of recent times.

Works
Kim has published a number of poetry collections:
 The Last Words of Seoul (1975)
 The Island of Wise Crows Island (1984)
 The Day Has Already Come (1990)
 Meditation on Nails (못에 관한 명상, 1992)
 Poetics of Nails (1998)
In collaboration with the literary group Hands and Fingers, Kim published a number of works:
 The Sea and the Four Seasons (1975)
 In the Sunshine of Grace (1976)
 My Wife Went Out to Somewhere (1979)
 Looking at a Picture of Birds (1980)
 Practice of Meeting in Dewdrops (1981)
 The Heavens Are Made (1982)
 The Sound of Pine Tree Needles (1983)
In collaboration with the literary group Poetic Spirits Group, Kim published a number of works:
 For Beautiful Sensitivity (1985)
 Poems from the Place of Sunrise (1986)
 For a Camel (1988)
 Farewell is Done in Both Ways (1989)
 There is No Sparrow (1990)
 Every Man Resembles Me (1991)

See also
 List of Korean-language poets

References

1947 births
2014 deaths
Korean culture
20th-century South Korean poets
People from Busan
South Korean male poets
Jeong Jiyong Literature Prize winners
20th-century male writers

Kim Jong-chul (poet)


Katsuhico Nakaya (Araçatuba, 22 de abril de 1957) é um treinador de atletismo e ex-velocista brasileiro. Competiu em duas edições de Jogos Olímpicos.

Biografia
Nakaya é nissei, sendo filho de imigrantes japoneses vindos ao Brasil na década de 1920. Conheceu o esporte quando encontrou José dos Santos Primo, que apostou no potencial do jovem atleta, que havia marcado 11s9 nos 100 metros rasos em uma competição.

Conseguiu chegar aos Jogos Pan-Americanos de 1979, em Porto Rico. Não passou às semifinais, tendo sofrido uma lesão.

Nos Jogos Olímpicos de Verão de 1980, em Moscou, Nakaya conseguiu passar das duas primeiras baterias dos 100 metros rasos. Nakaya também disputou a mesma prova nos Jogos Olímpicos de Verão de 1984, em Los Angeles, ficando nas quartas de final. No revezamento 4x100m, conseguiu chegar à final.

Sua melhor exibição na carreira foi um 10s25, na Universíada de Verão de 1983, em Edmonton, no Canadá.

A partir de 1987, começou a trabalhar como treinador. Esteve como treinador de atletismo nos Jogos Olímpicos de 1996, 2004, 2008, 2012, 2016 e 2020 - em 2000, foi preparador físico da seleção feminina de handebol.

Ligações externas

Perfil na World Athletics

Naturais de Araçatuba
Atletas do Brasil
Atletas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1980
Atletas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1984
Treinadores de atletismo
Brasileiros de ascendência japonesa
Velocistas de São Paulo

Katsuhico Nakaya


Nuri Albayrak (d. 1959; Of, Trabzon), Trabzonspor Başkanlığı da yapan inşaat, hizmet, otomotiv, tekstil, turizm ve taşımacılık sektöründe faaliyet gösteren Albayrak Şirketler Yönetim Grubu Yönetim Kurulu Başkanı.

1994-2003 yılları arasında İstanbul Büyükşehir Belediyesi Meclis Üyeliği görevini yürüttü. 2002-2005 yılları arasında İstanbul Büyükşehir Belediyespor Kulübü'nün başkanlığını yaptı. Aynı zamanda İstanbul Ticaret Odası Meclis üyesi olan Albayrak, 18 Aralık 2005 günü Trabzonspor Kulübü Başkanlığı'na seçildi. Nuri Albayrak, evli ve 4 çocuk babasıdır.

1959 doğumlular
Türk spor yöneticileri
Of doğumlular
20. yüzyıl Türk iş insanları
21. yüzyıl Türk iş insanları
Yaşayan insanlar
İstanbul Büyükşehir Belediyesi meclis üyeleri
Trabzonspor başkanları
Trabzon doğumlu iş insanları

Nuri Albayrak


1936 Yaz Olimpiyatları (Almanca: Olympische Sommerspiele 1936) ya da resmî adıyla XI. Olimpiyat Oyunları (Almanca: Spiele der XI. Olympiade), II. Dünya Savaşı öncesinde, 1936 yılında Almanya'nın başkenti Berlin'de düzenlenmiş uluslararası çok sporlu etkinlik. 26 Nisan 1931 tarihinde Berlin, Barselona'daki 29. IOC Oturumu'nda, Olimpiyat Oyunları'na ev sahipliği için teklif aldı ve bu teklif kabul edildi. O dönemde olimpiyat oyunları için yarışan diğer şehirler İskenderiye, Barselona, Buenos Aires, Köln, Dublin, Frankfurt, Helsinki, Lozan, Nürnberg, Rio de Janeiro ve Roma idi.

Jesse Owens ve Lutz Long'un arkadaşlığı bu olimpiyatlarda olmuştur. Lutz Long iki kere çizgiyi geçmiş ve kötü bir başlangıç yapmış ve Amerikalı atlet Jesse Owens altın madalya kazanmıştır. Owens'i ilk alkışlayan arkadaşı Lutz Long olmuştur. Bu olay birçok kitapta anılır.

Olimpiyat oyunları Adolf Hitler tarafından filme aldırılmıştır.

Konaklama
Uluslararası Olimpiyat Komitesi, Berlin-Mitte'deki Adlon Oteli'nde bulunuyordu. Organizasyon komitesi koltuğu Charlottenburger Hardenbergstrasse'deydi. Sporcular ayrıca Charlottenburg'daki Alman Spor Forumu'nda konaklama imkanı buldular. Bazı erkek sporcular, kaledeki Köpenick'te, polis memurlarının okulunda ve Dorothee okulunda ağırlandı.

Sporlar

Katılan ülkeler
1936 Yaz Olimpiyatları'na toplam 49 ülkenin sporcuları katıldı. Afganistan, Bermuda, Bolivya, Kosta Rika ve Lihtenştayn, tarihinde ilk kez bir Olimpiyat Oyunları'nda mücadele etti.

|}

  Haiti de bir sporcuyla birlikte açılış töreninde yer almış; ancak bu sporcu yarışmalardan çekilmiş ve mücadelelerde yer almamıştı.

Madalya sıralaması

Ayrıca bakınız
 1936 Kış Olimpiyatları

Kaynakça

Dış bağlantılar

 United States Holocaust Memorial Museum - Online Exhibition: Nazi Olympics: Berlin 1936
 United States Holocaust Memorial Museum - Library Bibliography: 1936 Olympics

1936 Yaz Olimpiyatları


Büyük Çakıl Plajı Kaş merkezin 1.750 metre doğusundaki plaj. Jandarma binasının önünden geçen asfalt yol takip edilerek ulaşılabilir. Küçük Çakıl Plajı'nın bulunduğu koyun doğusundadır.

Uzunluğu yaklaşık 50 m. olmakla beraber her iki yanı kayalıktır. Denizin içinden kaynak çıkması nedeniyle suyu soğuktur.

Kaş
Türkiye'deki plajlar

Büyük Çakıl Plajı


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Santovka enthält die drei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Santovka im Okres Levice.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Santovka


Ira Losco (născută pe 31 iulie 1981) este o cântăreață malteză. A concurat pentru Malta în cadrul Concursului Muzical Eurovision 2002 cu meldodia "7th Wonder", terminând pe locul al doilea.

Ea a reprezentat din nou Malta în cadrul Concursului Muzical Eurovision 2016, cu melodia Walk on Water.

Carieră
Ira Losco și-a început cariera într-o trupă din facultate, numită "Tiara", dar s-au despărțit după câteva luni după ce Ira a reprezentat Malta la Concursul Muzical Eurovision 2002, care a fost ținut în Tallinn . S-a plasat pe locul al doilea cu melodia "7th Wonder".

În 2003, a fost aleasă să cânte melodia "Reaching Higher", care a fost imnul celei de a zecea ediții a "Jocurilor Statelor Mici ale Europei", Malta, 2003.

I-a fost acordat titlul Midalja għall-Qadi tar-Repubblika în 2008.

Ira a fost implicată și în promovarea țării ei, incluzând Guess, McDonald's Salad Plus și Vodafone.

Ira Losco a câștigat selecția națională din Malta pentru Eurovision Song Contest 2016, pe 23 ianuarie, cu melodia "Walk On Water".

Discografie

Referințe

Nașteri în 1981
Cântărețe rock
Oameni în viață
Cântăreți maltezi

Ira Losco


Robinson Crusoe er en dansk kortfilm instrueret af August Blom.

Medvirkende

 Einar Zangenberg, Robinson Crusoe
 Franz Skondrup, Fredag

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark

Robinson Crusoe (film fra 1910)


Riccardo Jagmetti, né le  à Zurich (originaire du même lieu et de Mairengo), est un avocat et une personnalité politique suisse, membre du Parti radical-démocratique (PRD).

Il est député du canton de Zurich au Conseil des États de fin 1983 à fin 1995 et président de ce Conseil en 1993-1994.

Biographie
Riccardo Jagmetti naît le  à Zurich. Il en est également originaire, ainsi que de l'ancienne commune tessinoise de Mairengo. Son père, qui porte le même nom, est directeur-général de la société d'assurance-vie Rentenanstalt ; sa mère est née Esther Hürlimann. Il a un frère cadet, Carlo Jagmetti, qui fait une carrière de diplomate.

Il effectue des études de droit à Zurich, Genève et Paris de 1948 à 1956. C'est à cette époque qu'il rejoint la société d'étudiants Zofingue. En 1956, il obtient le titre de docteur en droit à l'Université de Zurich.

Au terme de ses études, il travaille comme auditeur et substitut au tribunal de district de Zurich jusqu'en 1958, puis comme avocat. En 1960, il devient chargé de cours de droit à l'École polytechnique fédérale de Zurich. Il y travaille ensuite comme professeur assistant à partir de 1962, puis comme professeur ordinaire de droit de 1966 à 1995. Il enseigne également pendant quelques années à l'Université de Genève comme professeur invité.

Il a le grade de colonel à l'armée.

Il épouse en 1956 la Neuchâteloise Denise Hélène de Reynier, avec qui il a trois enfants.

Parcours politique
Membre du Parti radical-démocratique, il siège au Grand Conseil du canton de Zurich de 1971 à 1983. Il y préside son groupe à partir de 1981.

De 1983 à 1995, il représente le canton de Zurich au Conseil des États et le préside en 1993-1994.

En janvier 1989, il se porte candidat au sein de son parti pour la succession d'Elisabeth Kopp au Conseil fédéral, mais se voit préférer Kaspar Villiger.

Autres mandats
Il préside notamment l'Association suisse d'assurances de 1995 à 2000.

Notes et références

Liens externes

Naissance en juin 1929
Naissance à Zurich
Personnalité politique zurichoise
Conseiller aux États suisse de la 42e législature
Conseiller aux États suisse de la 43e législature
Conseiller aux États suisse de la 44e législature
Personnalité du Parti radical-démocratique
Étudiant de l'université de Zurich
Étudiant de l'université de Genève
Professeur suisse

Riccardo Jagmetti


إيمان القصيبي (22 يونيو 1974 -)، ممثلة سعودية تعيش في البحرين.

عن حياتها
بدأت حياتها الفنية عام 1995 عن طريق مشاركتها ببعض الأعمال الفنية الذي كانت تقدمها سوأ على خشبة المسرح أو شاشة التلفزيون، واستمرت بالمشاركة بالأدوار الصغيرة حتى بدأ نجاحها في مسلسل دروب الشك مع محمد المنصور وحسين المنصور عام 1999.

أعمالها

في التلفزيون

روابط خارجية

المراجع

|}

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الرياض
ممثلات سعوديات
مواليد 1394 هـ
مواليد 1974
مواليد في الرياض

إيمان القصيبي


French Open-mesterskabet i herredouble 2019 var den 118. turnering om French Open-mesterskabet i herredouble. Turneringen var en del af French Open 2019 og blev spillet i Stade Roland Garros i Paris, Frankrig i perioden 28. maj - 8. juni 2019.

Mesterskabet blev vundet af Kevin Krawietz og Andreas Mies, der i finalen besejrede værtslandets Jérémy Chardy og Fabrice Martin med 6-2, 7-6(3) på en time og 25 minutter, og som dermed blev første rent tyske makkerpar, der vandt en grand slam-titel i herredouble. Det useedede par vandt deres første grand slam-titel i deres blot anden grand slam-turnering, og de blev dermed det andet makkerpar i den åbne æra (efter 1989-mestrene Jim Grabb og John McEnroe), der vandt titlen i deres debut på gruset i Paris. Deres største resultat indtil da havde været sejren i New York Open 2019 efter at de i 2018 startede deres makkerskab med at spille turneringer på ATP Challenger Tour.

Ingen af de fire spillere i finalen havde tidligere været i en grand slam-finale i herredouble, hvilket senest var tilfældet i 2017, der også var det seneste eksempel på en French Open-finale i herredouble mellem to useedede par. Det var fjerde gang på syv år, at finalen havde deltagelse af et rent fransk par. Det var til gengæld første gang siden 1972, at samtlige fire par i semifinalerne i French Open-mesterskabet i herredouble bestod af to spillere fra samme land.

Pierre-Hugues Herbert og Nicolas Mahut var forsvarende mestre, men Pierre-Hugues Herbert stillede ikke op i 2019. I stedet spillede Mahut sammen med Jürgen Melzer, men parret tabte i anden runde til de senere vindere, Kavin Krawietz og Andreas Mies.

Pengepræmier og ranglistepoint

Den samlede præmiesum til spillerne i herredouble androg € 2.556.000 (ekskl. per diem), hvilket var en stigning på 4,2 % i forhold til året før.

Turnering

Deltagere

Hovedturneringen havde deltagelse af 64 par, der var fordelt på:
 57 direkte kvalificerede par i form af deres ranglisteplacering.
 7 par, der havde modtaget et wildcard.

Seedede par

De 16 bedst placerede af parrene på ATP's verdensrangliste blev seedet:

Wildcards

Syv par modtog et wildcard til hovedturneringen.

Resultater

Kvartfinaler, semifinaler og finale

Første, anden og tredje runde

Se også
 French Open-mesterskabet i herresingle 2019
 French Open-mesterskabet i damesingle 2019
 French Open-mesterskabet i damedouble 2019
 French Open-mesterskabet i mixed double 2019

Eksterne henvisninger
 French Open

Noter

French Open 2019
2019
ATP Tour 2019


Skylon har flere betydninger:
 Skylon (knallertmærke)
 Skylon (rumskib) - foreslået rumskibsdesign.
 Skylon Tower - et observationstårn ved Niagara Falls, Ontario.
 Skylon (album) - et album fra 2008 af Ott.

Skylon


Max Godemet, né en 1949, est un entraîneur et formateur de rugby à XV français.

En tant qu'entraîneur, il a mené par deux fois l'équipe de France en finale de coupe du monde, en 1987 et en 1999.

Biographie
Max Godemet naît le  à Mont-de-Marsan, dans les Landes (Sud-Ouest de la France).

Il joue centre au Stade montois et est professeur d'éducation physique dans sa ville natale, avant de devenir conseiller technique départemental en 1981. Il est aussi entraîneur du Sport athlétique hagetmautien, avant de coentraîner le Stade montois de 1986 à 1989, avec Jean Pierre Labeyrie.

En 1987, il rejoint le sélectionneur de l'équipe de France de rugby à XV Jacques Fouroux pour préparer la première Coupe du monde. La France échoue en finale contre la Nouvelle-Zélande.

Après cette compétition, Fouroux reste sélectionneur mais démissionne en 1990. Godemet le rejoint à nouveau la même année pour prendre en charge les arrières de l'équipe de France B.

En 1995, le nouveau sélectionneur de l'équipe de France Jean-Claude Skrela fait à son tour appel à lui. Un trio formé de Skrela, Godemet et Pierre Villepreux ont ainsi la mission de mener l'équipe de France jusqu'au Mondial 1999. Comme en 1987, l'équipe de France atteint la finale, après avoir notamment battu les  lors d'un match d'anthologie en demi-finale.

Après la coupe du monde, Godemet devient entraîneur national de la Fédération française de rugby en 2000 puis manager des moins des 19 ans et de l'équipe de France de rugby à XV au Championnat du monde des moins de 21 ans 2006, que dirigent Arthur Retière et Émile Ntamack : ils remportent ensemble la compétition.

En 2007, il est nommé responsable de la cellule de préparation à la Coupe du monde 2007 et l'année suivante il devient directeur technique adjoint chargé de la coordination des opérations de recherches de la Fédération française de rugby. Il dirige au Centre national du rugby de Marcoussis le centre de formation des entraîneurs de clubs.

Déjà président du comité des Landes, Max Godemet est réélu en 2021, annonçant néanmoins qu'il s'agit de son dernier mandat.

Publications
 Tests spécifiques d'évaluation du rugbyman, avec la collab. de l'A.R.E.A.P.S (Association pour la recherche et l'Evaluation en activité physique et sportive), 1991.
 Landes rugby magazine, publication bimensuelle du Comité départemental 40 rugby Landes ; Max Godemet est directeur de la publication.

Filmographie
 La santé du joueur en question, 2000. Dessin animé réalisé par Didier Ouvrard ; Max Godemet est « participant ».
 L'entraînement du joueur en question, 2000. Dessin animé réalisé par Didier Ouvrard ; Max Godemet est « participant ».
 Sport, santé, performance : l'entraînement du joueur en question, 2000. Dessin animé réalisé par Didier Ouvrard ; Max Godemet est « participant ».
 Rugby : les fondamentaux de la musculation, 2001. Dessin animé réalisé par René Radal ; Max Godemet est « concepteur ».

Notes et références

Liens externes

Naissance à Mont-de-Marsan au XXe siècle
Naissance en juillet 1949
Entraîneur français de rugby à XV

Max Godemet


Girl Gone Wild ist ein Popsong der amerikanischen Sängerin Madonna.
Der Song ist die zweite Singleauskopplung des zwölften Studioalbums von Madonna, MDNA. Das komplett in Schwarz-Weiß gehaltene Musikvideo hatte seine Premiere am 20. März 2012.

Musikstil

Das Stück ist ein Dance-Pop - bzw. Electropop-Song mit Einflüssen aus Electro- und House-Musik.

Geschichte

Das Stück wurde vom italienischen House-Produzenten Benny Benassi produziert. Dieser produzierte einige Demos und schickte sie zu Jenson Vaughan, der den Text schrieb.

Rezeption
Das Stück wurde mit gemischten Reaktionen bedacht. Keith Caulfield von Billboard.com schrieb, das Stück sei "very dance-by-the-numbers with Madonna" ("Tanzen nach Zahlen mit Madonna"). Jon Dolan vom Rolling Stone schrieb, das Stück "smartly inverts the overpowering apocalypse pump of "Till the World Ends" into Euro-spa electro burble that's buoyant and warm-rinse soothing. It's the sound of a woman who hits the dancefloor for restoration more than craziness." ("Dies ist der Sound einer Frau, die die Tanzfläche mehr für die Wiederherstellung/Gesundung betritt, als zum Ausflippen.")

Weblinks
 Offizielles Musikvideo auf YouTube

Einzelnachweise

Lied 2012
Popsong
Dancesong
Madonna-Lied
Lied von Madonna

Girl Gone Wild


Hongshanornithidae es una familia de aves basales ornituromorfas del Cretácico inferior de China. La familia incluye a los géneros Hongshanornis (el género tipo) y Longicrusavis, de la formación Yixian, en Mongolia Interior y la provincia de Liaoning, respectivamente, y posiblemente Parahongshanornis de la formación Jiufotang de la provincia de Liaoning (aunque la posición de este último no ha sido examinada  en ningún análisis cladístico). Es definida como el clado que incluye al último ancestro común de Hongshanornis longicresta y Longicrusavis houi y todos sus descendientes.

Los hongshanornítidos era pequeños, aproximadamente del tamaño de los mosqueros modernos. Sus patas eran proporcionalmente largas en comparación a sus alas, sugiriendo que eran aves acuáticas vadeadoras. Probablemente carecían de pico, teniendo dientes en sus mandíbulas.

Referencias

Enlaces externos

Euornithes
Aves del Cretácico
Aves extintas de Asia

Hongshanornithidae


An Philodendron densivenium in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Philodendron densivenium in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron densivenium