{{Infobox residential college
| university      = University of Cambridge
| name            = St Edmund's College
| abbreviation    = ED
| shield          = Arms of St Edmund's College, Cambridge.svg
| shield_caption  = Arms of St Edmund's College
| blazon          = Arms of Henry Fitzalan-Howard, 15th Duke of Norfolk (quarterly of four: Howard, Brotherton, Warenne, FitzAlan) with a canton of St Edmund of Abingdon (Or, a cross fleury gules between four Cornish choughs proper) all within a bordure argent| image           =
| alt             = St Edmund's College Chapel and Norfolk East Wing
| caption         = St Edmund's College Chapel
| scarf           =
| full_name       = The Master, Fellows and Scholars of St Edmund's College in the University of Cambridge
| latin_name      =Collegium Sancti Edmundi
| latin_motto     = Per Revelationem et Rationem
| english_motto   =
| founders        =
| named_after     = Edmund of Abingdon
| established     = 1896
| old_names       = St Edmund's House
| location        = Mount Pleasant, Cambridge (map)
| age_restriction = 21 and older
| head_label      = Master
| head            = Catherine Arnold
| visitor         = Vincent Nichols, Archbishop of Westminster
| undergraduates  = 188 (2022-23)
| graduates       = 528 (2022-23)
| sister_college  = Green Templeton College, Oxford
| homepage        =
| mcr_label       =
| mcr             =
| endowment       = £18.1m
| location_map    = United Kingdom Cambridge Central
| location_map2   = United Kingdom Cambridge
|shield_size=135px}}

St Edmund's College is a constituent college of the University of Cambridge in England. Founded in 1896, it is the second-oldest of the four Cambridge colleges oriented to mature students, which accept only students reading for postgraduate degrees or for undergraduate degrees if aged 21 years or older.

Named after St Edmund of Abingdon (1175–1240), who was the first known Oxford Master of Arts and Archbishop of Canterbury from 1234 to 1240, the college has traditionally Catholic roots. Its founders were Henry Fitzalan-Howard, 15th Duke of Norfolk, and Baron Anatole von Hügel (1854–1928), the first Catholic to take a Cambridge degree since the deposition of King James II in 1688. The Visitor is the Archbishop of Westminster (at present Cardinal Vincent Nichols).

The college is located on Mount Pleasant, northwest of the centre of Cambridge, near Lucy Cavendish College, Murray Edwards College and Fitzwilliam College. Its campus consists of a garden setting on the edge of what was Roman Cambridge, with housing for over 350 students.

Members of St Edmund's include cosmologist and Big Bang theorist Georges Lemaître, Lord St John of Fawsley, Archbishop Eamon Martin, of Armagh, Bishop John Petit of Menevia, and Olympic medalists Simon Schürch (Gold), Thorsten Streppelhoff (Silver), Marc Weber (Silver), Stuart Welch (Silver) and Simon Amor (Silver). St Edmund's was also the residential college of the university's first Catholic students in 200 years – most of whom were studying for the priesthood – after the lifting of the papal prohibition on attendance at the universities of Oxford and Cambridge in 1895 at the urging of a delegation to Pope Leo XIII led by Baron von Hügel.

 History
Foundation
St Edmund's House was founded in 1896 by Henry Fitzalan-Howard, the 15th Duke of Norfolk, and Baron Anatole von Hügel as an institution providing board and lodging for Roman Catholic students at the University of Cambridge. After Catholic Emancipation, in particular after the Universities Tests Act 1871, students who were Roman Catholics were finally admitted as members of the University. In its early days the college functioned predominantly as a lodging house, or hall of residence, for students who were matriculated at other colleges. Most of the students, at that time, were ordained Catholic priests who were reading various subjects offered by the University. The college was established in the buildings of Ayerst Hostel, which had been set up for non-collegiate students by the Reverend William Ayerst in 1884, and its founding master was Fr Edmund Nolan, then vice-rector of St Edmund's College, Ware. In 1896 Ayerst Hostel had to close due to lack of funds, and the property was transferred to the Catholic Church.

Collegiate Status
Attempts to have St Edmund's House become a constituent college of  the University of Cambridge were undertaken at various junctures, but were met in pre-ecumenical days by continuing opposition from the predominantly Protestant membership of the University's governing Regent House. Among motives cited were that the college was not self-governing and its assets were held in trust by an external body, namely, the Catholic Church.

The chapel was officially consecrated in 1916 by Cardinal Francis Bourne, Archbishop of Westminster. A new dining hall was constructed in 1939 and the membership of the college increased steadily as it became a recognised House of Residence of the university, without college status.

In response to growing postgraduate student numbers in the early 1960s, the Regent House of the University established several Colleges primarily for postgraduate students, and St Edmund's House became one of the graduate Colleges in the University (the others being Wolfson College, Lucy Cavendish College, Hughes Hall, Clare Hall and Darwin College). This spurred further progress regarding St Edmund's status within the University, and in 1965, the College was permitted to matriculate its own students and new fellows were elected. In 1975 St Edmund's acquired the status of an "Approved Foundation", and after the transfer of the College assets from the Catholic Church to the autonomous governing body comprising the Masters and Fellows of the College in 1986, the College changed its name from "St Edmund's House" to "St Edmund's College". It received university approval for full collegiate status in 1996, and this was confirmed by the grant of its royal charter in 1998. The college now accepts students of all faiths and none.

 Buildings and grounds

Norfolk Building
The Norfolk Building is the oldest building on site, dating back to 1896 as the former Ayerst Hostel; it provided accommodation for Fr Edmond Nolan, the first Master of St Edmund's, along with the first four students of the college. Known for its clean Gothic revival style, the building underwent a three-phased extension scheme designed by Roderick Gradidge in 1989, and now houses 21st-century amenities including the Middle Combination Room, Dining Hall, Kitchens and a Porter's office.

Chapel
St Edmund's College Chapel is a fitting monument to the Catholic character of the origins of the College and is unique among Colleges of the Universities of Cambridge and Oxford in following the Roman Catholic tradition.

The edifice itself is a Grade II listed building designed by the architect Fr Benedict Williamson CSSP and was consecrated by Cardinal Francis Bourne, Archbishop of Westminster in 1916. Notable for its prayerful simplicity and Gothic Revival architecture, the chapel is a Catholic foundation, although it is open to members of other Christian denominations. In 2003, a stained glass window depicting the ministry of St Boniface of Crediton (c. 675 - 754 AD), the apostle to Germany, was donated by Stephen Frowen and blessed by Cardinal Cormac Murphy-O'Connor, Archbishop of Westminster.

A bronze sculpture of the college patron, St Edmund of Abingdon, is located at the front of the chapel, his left hand holding a Bible. The statue is the work of Rodney Munday, an alumnus of St Edmund Hall, Oxford, and was commissioned by the College in 2007. The Chapel Schola and Choir frequently perform in concerts in collaboration with St Edmund Hall, Oxford and St Edmund's College, Ware in commemoration of their Patron Saint.

Expansion
St Edmund's continues to expand and develop ints buildings. In 2000, a new residential building housing 50 students was opened, named after Richard Laws, one of the former Masters. In 2006, two new residential buildings, including rooms for 70 students as well as apartments for couples, were opened; these were named after the former Master of the College, Sir Brian Heap, and the former Vice-Master, Geoffrey Cook.

In 2016, major plans were announced for the development of two new courts and several buildings which will expand the College and provide modern, world-class facilities for the scholars and students of St Edmunds College. While contemporary, the buildings' external features and material will be in the traditional architectural vernacular that is found elsewhere in the College. Brick buildings will form the perimeter of the two new courts and a new multi-million pound student centre will frame the west side of the College. The expansion plans received planning consent from Cambridge City Council in June 2017.

Okinaga Tower
Created in 1993 by the bequest of the Teikyo Foundation, the Okinaga Tower is the college's tallest structure. Designed by architect Roderick Gradidge in 1989 it houses the Master's Lodge, as well as a suite with views of the city and was opened by the Right Honourable Betty Boothroyd, Speaker of the House of Commons.

Courts and other buildings
Old Court, built in the early 2000s, is located to the west of the Norfolk Building, and surrounded by New Edwardian buildings: Brian Heap Building, Richard Laws Building, Geoffrey Cook Building and the Library Building. It was constructed to accommodate growing student numbers at this time, and most of its constituent buildings are appropriately student dormitories.

New Court, constructed in 2019, consists of student accommodation, Mount Pleasant Halls, occupying the site of a substantial office block formerly on the site and giving St Edmund College a frontage to the main thoroughfare of Huntington Road.

The College Sporting Grounds is located west of the Richard Laws Building, and offers a full-sized soccer pitch for college sports and other outdoor activities.

The College Orchard is south of the Sporting Grounds, and consists of expansive lawns with 5 apple trees, outdoor seating, and a barbecue pit for students.

White Cottage is a humble 18th-century brick farmhouse which pre-dates the college buildings on the site and is now painted white, situated adjacent to Mount Pleasant Halls against which it appears an incongruous survival. White Cottage was the first home of the Von Hugel Institute, a Catholic Institute for Critical Enquiry working in the fields of Christianity and society. The Institute was founded in 1987 to preserve the Roman Catholic legacy of the College when control of the College itself was ceded to its autonomous Governing Body in 1985 in order to achieve university collegiate status.

Bene't House is a detached Edwardian house, south-east of the Norfolk Old Wing. Named after St Benedict of Nursia (c.480 - 547 AD), it has since 2018 contained the facilities and offices for the Von Hugel Institute.

 Gallery

 Academic profile
St Edmund's is one of the most international colleges of the university, with students from over 80 countries (2018-2019 academic year). The full spectrum of academic subjects is represented in the college. The fellowship of the college (academic staff) represents many academic disciplines, spread across arts, humanities, social sciences, natural sciences, medicine, and veterinary medicine.

The college has one research institute attached to it: the Von Hügel Institute founded in 1987 to carry out research on Catholic Social Teaching. Describing itself as a 'Catholic Institute for Critical Enquiry' it works in the fields of Christianity and society, and seeks to preserve the Roman Catholic legacy of St Edmund's College when control of the College itself was ceded to its autonomous Governing Body in 1985 in order to achieve university collegiate status. The Von Hügel Institute is therefore a link to the Roman Catholic origins of the college.

The overall examination results of the college's comparatively few undergraduates tend to be in the middle among the Cambridge colleges, with St Edmund's ranking 21st on the Tompkins table in 2018.

Student life
The college is younger than some of the older, more traditional colleges of the university. Despite this St Edmunds maintains many ancient Cambridge traditions including formal hall, albeit with some college modifications. Fellows at most Cambridge and Oxford colleges dine at a "high table" (separately from the students); however, St Edmund's has no such division, allowing undergraduates, postgraduates and Fellows to mix over dinner and other social activities. St Edmund's students are still strictly required to wear their academic gowns during formal halls, ceremonies, and college occasions. The St Edmund's gown is fashioned from distinctive black cloth with close detailing around the neck and sleeves. The robe may only be worn by members of St Edmund's College, Cambridge. The college has a long sporting tradition, including the St Edmund's College Boat Club. In recent years members have competed in varsity teams representing Cambridge University against Oxford University in a wide variety of sports, most notably, at The Boat Race and The Varsity Match.

On 15 September 2017, a team of four rowers from the college broke the World record for the 'Longest Continual Row' in the male 20-29 small team category by over an hour. The following year, on 13 April 2018, a team of ten rowers from the college went on to set the British and World record for "One Million Meters" on the indoor rowing machine in the male 20-29 large team category.

 People associated with the college

Alumni
Edward Acton, Vice-Chancellor of the University of East Anglia, historian and great-grandson of Lord Acton
Joaquín Almunia, Spanish politician and member of the European Commission responsible for Economic and Monetary Affairs
Simon Amor, Current Head Coach of the England Sevens, member of the England Sevens at the 2002 Manchester Games
Malcolm Baker, Robert G. Kirby Professor of Business Administration at Harvard Business School, former Olympic rower
Johan Bäverbrant, Swedish diplomat
Aidan Bellenger, English historian and former Benedictine monk
Alexander Bird, British philosopher and Bertrand Russell Professor of Philosophy at the University of Cambridge
William T. Cavanaugh, director of the Center for World Catholicism and Intercultural Theology, and professor of Catholic studies at DePaul University
James Chau, Journalist, television presenter, and United Nations goodwill ambassador
Christian Cormack, British rowing cox
Captain Sir George Sampson Elliston, Conservative Member of Parliament (MP) for Blackburn from 1931 to 1945
Chito Gascon, Chair of the Human Rights Commission of the Philippines
Alex Hughes, Archdeacon of Cambridge
Hilary Lofting, Australian novelist, travel writer, journalist and editor. Eldest brother of Hugh Lofting (author of The Story of Doctor Dolittle).
Louise Lombard, English actress
Greg Loveridge, Former cricketer who played one Test for New Zealand in 1996
Eamon Martin, Archbishop of Armagh and Primate of All Ireland
Rodrigo Rosenberg Marzano, Guatemalan attorney and human rights activist
Alexander Masters, author, screenwriter, and worker with the homeless. Masters was portrayed by Benedict Cumberbatch in Stuart: A Life Backwards''.
Anna Mendelssohn, British writer, poet, and political activist
Robert Noel, Officer of Arms (Herald) at the College of Arms
Chris Oti, English former rugby union player
Richard Phelps (rower), rower who competed in the 1992 Summer Olympics
Norman St John-Stevas, Baron St John of Fawsley, legal scholar, former master of Emmanuel College, and Leader of the House of Commons under Margaret Thatcher was a resident at St Edmund's House for his undergraduate studies in late 1940s and early 1950s. During his time he was the president of the Union Society
Christopher Stearn, English former first-class cricketer
Thorsten Streppelhoff, Olympic Silver Medalist and German M8+ Rower at the 1996 Atlanta and 1992 Barcelona Games
David Wallace, scholar of medieval literature, Judith Rodin Professor of English at the University of Pennsylvania
Patrick Walsh, Irish prelate of the Roman Catholic Church and from 1991 until 2008 he was the 31st bishop of Down & Connor
Luke Walton, American Olympic rower
Marc Weber, Olympic Silver Medalist and German M8+ Rower at the 1996 Atlanta Games
Stuart Welch, Olympic Silver Medalist and Australian M8+ Rower at the 2000 Sydney Games

Fellows
Denis Alexander, Emeritus Fellow of St. Edmund's College, Cambridge and an Emeritus Director of the Faraday Institute for Science and Religion, Cambridge
Allen Brent, scholar of early Christian history and literature
Sir Martin Evans , Laureate of the 2007 Nobel Prize in Physiology or Medicine
Andy Harter, British computer scientist
Sir Brian Heap CBE FRS is a biologist who was the master of the college from 1996 until 2004. He was elected a fellow of the Royal Society in 1989 and held the post vice-president and foreign secretary from 1996 to 2001
Richard Edwin Hills, emeritus professor of Radio Astronomy at the University of Cambridge
Kevin T. Kelly, British Roman Catholic priest and moral theologian
Edward Kessler, Founder President of The Woolf Institute and a leading thinker in interfaith relations, primarily Jewish-Christian-Muslim Relations
Ilyas Khan, British technologist and businessman
Nicholas Lash, English Roman Catholic theologian
Georges Lemaître, cosmologist and Big Bang theorist, was a visiting academic at the college in 1923–24, while collaborating with Sir Arthur Eddington
Helen Mason, theoretical physicist
Josef W. Meri, American historian of Interfaith Relations in the Middle East in the College of Islamic Studies, Hamad Bin Khalifa University
Simon Mitton, astronomer and author. Elected member of the Council of the Royal Astronomical Society.
Mark Ranby, former New Zealand rugby union player
Chris Rapley, British scientist
Somak Raychaudhury, Indian astrophysicist
C. J. Ryan, Scottish priest and scholar of Italian studies
Brian Stanley, British historian
Bob White, Professor of Geophysics in the Earth Sciences department at Cambridge University (since 1989) and was elected a Fellow of the Royal Society (FRS) in 1994

Honorary Fellows
 Bruce Alberts, American biochemist and the Chancellor's Leadership Chair in Biochemistry and Biophysics for Science and Education at the University of California, San Francisco
 Anne, Princess Royal, second child and only daughter of Queen Elizabeth II and Prince Philip, Duke of Edinburgh
 Betty Boothroyd, British politician who served as the Member of Parliament (MP) for West Bromwich and West Bromwich West from 1973 to 2000
 Alec Broers, Baron Broers, British electrical engineer
 Colin Bundy, South African historian, former principal of Green Templeton College, Oxford and former director of SOAS University of London
 Derek Burke, British academic who served as Vice-Chancellor of the University of East Anglia
 Francis Campbell, former UK Ambassador to the Holy See
 Janet Neel Cohen, Baroness Cohen of Pimlico, British lawyer and crime fiction writer
 Edward Fitzalan-Howard, 18th Duke of Norfolk, British peer who holds the hereditary office of Earl Marshal
 Alan Hopes, British Roman Catholic prelate
 Denise Lievesley, formerly Chief Executive of the English Information Centre for Health and Social Care, Director of Statistics at UNESCO
 Mary McAleese, former President of Ireland and patron of the Von Hugel Institute
 Bridget Ogilvie, Australian and British scientist
 Prince Philip, Duke of Edinburgh, husband of Queen Elizabeth II
 Sir Tom Phillips, diplomat who served as Commandant of the Royal College of Defence Studies from 2014 to 2018
 Anthony Russell, Anglican bishop
 Amartya Sen, laureate of the 1998 Nobel Prize in Economics
 Peter Smith, Metropolitan Archbishop of Southwark (London)
 Crispin Tickell, British diplomat, environmentalist, and academic

List of Masters of St Edmund's College
St Edmund's House
 1897–1904: William Ormond Sutcliffe
 1904–1909: Edmund Nolan
 1909–1918: Thomas Leighton Williams
 1918–1921: Joseph Louis Whitfield
 1921–1929: John Francis McNulty
 1929–1934: Cuthbert Leonard Waring
 1934–1946: John Edward Petit
 1946–1964: Raymond Corboy
 1964–1976: Garrett Daniel Sweeney
 1976–1985: John Coventry
 1985–1996: Richard Laws
St Edmund's College
 1996–2004: Brian Heap
 2004–2014: Paul Luzio
 2014–2019: Matthew Bullock
 2019–present: Catherine Arnold

References

Further reading

External links

College website

Colleges of the University of Cambridge
1896 establishments in England
Educational institutions established in 1896
Grade II listed buildings in Cambridge
Grade II listed educational buildings
Catholic Church in Cambridge
Catholic universities and colleges in England

St Edmund's College, Cambridge


King Charles, (dt. König Karl) bürgerlich Charles Costa, ist ein britischer Singer-Songwriter.

Biografie
Nach zwei Semestern Soziologie an der Universität Durham ging er 2007 nach London zurück, nahm seinen Künstlernamen King Charles an und gründete Adventure Playground, eine Musikgruppe, die unter anderem auch mit Musikern wie Laura Marling und Noah and the Whale auf Tournee war. Seit der Auflösung von Adventure Playground steht King Charles unter seinem Namen auf der Bühne.

King Charles schreibt Songs, seit er 12 Jahre alt ist. 2009 gewann er mehrere Auszeichnungen beim International Songwriting Competition in Nashville, darunter den großen Preis der Kategorie Rock für den Song Love Lust sowie Preise für den Song Ivory Road (dt. Elfenbeinstraße) in der Kategorie Singer/Songwriter und für Time of Eternity in der Kategorie Performance. King Charles spielt Gitarre, Piano und Cello.

Diskografie

Alben
 Loveblood, Universal Republic Records, Mai 2012
 Gamble for a Rose Island Records, Januar 2016
 Out of my mind (dt. Außerhalb meines Bewusstseins), Buffalo Gang, April 2020

Singles
 Time Of Eternity, 2010
 Bam Bam, 2011
 Love Lust, 2011
 Ivory Road, 2011
 Mississippi Isabel, Universal Motown Republic, April 2012
 Loose Change for the Boatman, 2015
 Gamble for a Rose, 2015

Weblinks
 Offizielle Webpräsenz von King Charles
 King Charles auf MySpace
 King Charles auf Discogs

Einzelnachweise

Singer-Songwriter
Musiker (Vereinigtes Königreich)
Engländer
Brite
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

King Charles


Monstrum er en dansk virksomhed, der designer og bygger tematiske legepladser. Virksomheden blev etableret i 2003 og er efterfølgende kommet op på beskæftige 95 medarbejdere på deres værksted i Brøndbyerne i København. En del legepladser bygges til Danmark, men der er også en omfattende eksport til resten af verdenen.

Monstrum har specialiseret sig i unikke legepladser, der fortæller en historie, og som ofte udgør et karakteristisk element de steder, hvor de er opsat. For at aktivere børnene er legepladserne lavet til at klatre rundt på og i, ligesom legen naturligt vil afhænge af det lokale tema, for eksempel dyr, bygninger eller kæntrede skibe. Legepladserne er med undtagelse af rutsjebaner og klatrenet udført i træ.

Som eksempel på en af Monstrums legepladser kan nævnes Tårnlegepladsen i Fælledparken i København, der er udformet som modeller af fem af byens kendte tårne, Rundetårn, Rådhustårnet, Vor Frelsers Kirke, Børsen og Marmorkirken. Det blev blandt andet præmieret med Danish Design Award i 2012. Et andet eksempel er Rasmus Klumps Verden i Tivoli i 2010, der er inspireret af Carla og Vilhelm Hansens populære tegneserie. Hos Danmarks Jernbanemuseum i Odense har Monstrum bidraget med to legepladser. Indendørs finder man Børnebanegården, der er udformet med stationsbygning, kommandopost og tog, hvor børnene kan tage på rejse i fantasien. Udendørs er der opsat et damplokomotiv og et vandtårn, som børnene kan kravle rundt i og rutsje ned fra.

Eksterne henvisninger

 Officiel hjemmeside

Noter

Arkitektvirksomheder i Danmark
Danske virksomheder etableret i 2003
Legetøjsproducenter i Danmark

Monstrum (virksomhed)


هاني البدري اعلامي أردني ومذيع أخباري ومحاور تلفزيوني، من مواليد 1970م.

حاصل على شهادة البكالوريوس في الاعلام من جامعة اليرموك ودرجة الدبلوم في الشؤون الدولية من جامعة جورج واشنطن الأمريكية كما حصل على درجة الماجستير من جامعة الشرق الأوسط في الاعلام الجماهيري عن اطروحته «خطابات الرئيس الأمريكي أوباما للأمة العربية والإسلامية في الإعلام العربي». حصل على درجة الدكتوراة مع مرتبة الشرف الأولى عن أطروحته «المعالجة التلفزيونية الأردنية للحراك السياسي العربي» وذلك من معهد البحوث والدراسات العربية التابع لجامعة الدول العربية في القاهرة.

عمل دبلوماسيا (مستشارا اعلاميا) في السفارة الأردنية بواشنطن قبل أن يلتحق بالعمل في الديوان الملكي ثم في التلفزيون الأردني حيث عمل في دائرة الأخبار رئيسا للتحرير ومذيعا قبل أن يصبح في عام 2000 مديرا لدائرة الأخبار ومن ثم مديرا للقناة الأولى في التلفزيون وخلال فترات متعاقبة كان مديرا إقليميا ومنتجا تنفيذيا لشبكة سي ان ان الأخبارية الأمريكية في الأردن. من أشهر برامجه التلفزيونية «ستون دقيقة» البرنامج الحواري ذائع الصيت الذي التقى من خلاله وحاور فيه عدد كبير من زعماء وقادة ومسؤولي الدول إضافة لاجراء تغطيات خاصة من عواصم العالم المختلفة. إضافة إلى عمله في العديد من البرامج الحوارية والتلفزيونية الأخرى يعمل مديرا إقليميا لتلفزيون دولة الكويت ومستشارا اعلاميا للعديد من المؤسسات العربية من خلال مكتبه الإقليمي في القاهرة ومقريه في عمان والكويت. هو المدير التنفيذي لمجموعة IMS المجموعة الدولية للخدمات الاعلامية المنتشرة نشاطاتها الاعلامية في العديد من العواصم الخليجية والعربية وله عدد من البحوث والدراسات المنشورة ومن أهمها كتاب «الصورة الاعلامية النمطية في الاعلام الأمريكي».

حائز على عدد من الجوائز العربية والعالمية في الإنتاج الوثائقي والتسجيلي التلفزيوني كان اخرها الجائزة الذهبية لمهرجان التلفزيون العربي في تونس عن برنامج «الزهور عندما تغضب» حول الانتفاضة الفلسطينية في مواجهة الاحتلال والفيلم الوثائقي «سور القدس العظيم» الفائز بالجائزة الذهبية لمهرجان التلفزيون العربي في تونس عام 2009. يرأس البدري مؤسسة الاعلام العربي للتدريب الاعلامي ومهارات الاتصال وهو حاصل على مجموعة من شهادات التدريب الدولية في مجال تدريب مهارات العمل الصحفي والتقديم التلفزيون والكتباة الابداعية للصورة إضافة إلى مجال مهارات الاتصال حيث يقوم بتدريب مجموعات من الاعلاميين والسياسيين والموظفين التنفيذيين في مجال مواجهة الجمهور والتحدث العام والأداء الاتصالي الرفيع ودراسات التأثير والكاريزما في كل من الأردن والكويت والإمارات العربية والمملكة العربية السعودية والبحرين ولبنان.

هاني البدري يظهر الآن عبر العديد من الاطلالات التلفزيونية والبرامج الحوارية كما انه يطل لقرائه العرب عبر مقاله الاسبوعي الذي بدأ تحت عنوان «خارج منطقة التغطية» الذي ينشر في صحيفة الغد الأردنية وموقعها الإلكتروني صباح كل اثنين ثم تواصل عبر الكتباة السياسية في صحيفة الغد في أسبوعه الأسبوعي.

أشخاص على قيد الحياة
خريجو جامعة اليرموك
خريجو جامعة جورج واشنطن
دبلوماسيون أردنيون
مذيعون أردنيون
مواليد 1970

هاني البدري


Aceasta este o listă de actori portughezi:

A

 Joaquim de Almeida
Ruben Alves
 Sofia Alves

B
Leonor Baldaque
 Maria Barroso
 Beatriz Batarda (n. 1974)
Nicolau Breyner
Rita Blanco
Ana Bustorff

C

 Barbara Cabrita
 Ivo Canelas
 Mário Cardoso
 Isabel de Castro
 Soraia Chaves
 Luís Miguel Cintra
 Beatriz Costa
 Ercilia Costa (1902 – 1985)
 Carloto Cotta
 Manuela Couto
 Cremilda de Oliveira

D
 Ruy de Carvalho
 João de Deus (actor)
 Diogo Dória
 Arthur Duarte
 Rita Durão

E
 Sofia Escobar
 Maria Eugénia

F

 Ivo Ferreira
 José Fidalgo
 Hoji Fortuna
 Catarina Furtado

G
 Miguel Guilherme

L
 Óscar de Lemos
 Alexandra Lencastre
 Nuno Lopes (n. 1978)
 Fernando Luís
 Adriano Luz

M
 Maria de Medeiros (n. 1965)
 Carmen Miranda (1909 – 1955)
 Lúcia Moniz (n. 1976)
 Edgar Morais (n. 1989)

N
 Vítor Norte

O
 Simone de Oliveira

P
 Paulo Pires

R
 Amália Rodrigues

S
 João Salaviza
 Rogério Samora
 Vasco Santana
 Carmen Santos
 António Silva (actor)
 Luis Da Silva (n. 1982)
 Leonor Silveira
 Raul Solnado
 Laura Soveral

T
 Patrícia Tavares
 Raquel Tavares
 Virgilio Teixeira (actor)
 Ricardo Trêpa

V
 Joana de Verona
 Henrique Viana
 Angélico Vieira
 António Vilar
 João Villaret

Note

portughezi
Actori
 Listă

Listă de actori portughezi


An Semiarundinaria fastuosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Algernon Bertram Freeman Mitford, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Tomitaro Makino. An Semiarundinaria fastuosa in nahilalakip ha genus nga Semiarundinaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Semiarundinaria

Semiarundinaria fastuosa


The Metamorphosis of Prime Intellect is a 1994 novella by Roger Williams, a programmer living in New Orleans. It deals with the ramifications of a powerful, superintelligent supercomputer that discovers god-like powers to alter reality while studying a quirk of quantum physics discovered during the prototyping of its own specialised processors, ultimately heralding a technological singularity. After remaining unpublished for years, the novel was published online in 2002, hosted by Kuro5hin; Williams later published a print edition via print-on-demand publisher Lulu. One reviewer called the novel "a well-written and very creative, if flawed, piece of work" and ranked it as one of the more important works of fiction to deal with the idea of a technological singularity.

Publishing history

Roger Williams started writing The Metamorphosis of Prime Intellect in 1982, while studying at college. After writing a basic plot outline, Williams realized that he "had no clue how to end it", and thus put it to one side for over a decade. In 1994, with the initial plot outline now lost, Williams claims to have had an unusually vivid dream which compelled him to start writing—resulting in the completion of the first chapter. This continued intermittently, with each chapter resulting from a burst of inspiration, culminating when the final chapter—the ending—was written approximately a year after the first. As Williams describes it, the actual writing time was about 14 days in total.

At this point, Williams showed it to a few friends, but otherwise claims to have made no serious attempt to publish the work. This differs, however, from Henrik Ingo's account, as he states that Williams made "numerous attempts" to find a publisher.

In 2002, Williams was writing articles for Kuro5hin, and was encouraged to publish it there. Thus it was finally published approximately eight years after completion. It was published online under a copyright scheme that permits free distribution and printing of the electronic version of the novel, but prohibits distribution of printed copies of the work. Printed versions were later made available by the author through Lulu.com, who provide print-on-demand services.

At least as early as February 2023 the Kuro5hin website was no longer live meaning this online version was no longer accessible, however the book remains available for purchase from multiple retailers in digital and paperback.

While the online version was free, Williams provided a PayPal tip jar, which had raised $750 US by April 2003. This is considerably lower than the typical advance paid to authors, and led Williams to describe internet tip jars as an insufficient model for authors hoping to pay for "the rent and groceries". Nevertheless, Williams was happy with his success.

Plot
The story of the novella explores the nature of human desire and the uses and abuses of technology in the satisfaction of desire. The story begins after "the Change", in a dream-like post-scarcity society, approximately six hundred years in the future, in which humans have godlike control over their environments, made possible by the supercomputer called Prime Intellect. Prime Intellect operates under Isaac Asimov's three laws of robotics, which, according to its own interpretation, allow temporary voluntary harm and discomfort. PI has made humanity immortal and satisfies nearly every whim.

Caroline, the thirty-seventh oldest living human being, engages in a sport known as "death jockeying", whose players die elaborately and painfully for sport before being resurrected by Prime Intellect.

Flashbacks set before the Change show the creation of Prime Intellect by Lawrence, a technologist, and its realization of its power, and the past life of Caroline before and after the Change, which happened not gradually but rapidly.

In the present, Caroline makes use of a "Death Contract", an understanding between a person and Prime Intellect that the person is not to be removed from danger until the instant of death (at which point the person is fully restored, as allowing a person to die permanently would violate Prime Intellect's inherent ethics based on Asimov's laws). Caroline makes use of a Death Contract, as well as her own powers of persuasion, in order to trick a pre-Change enemy into torturing herself into psychosis as an act of revenge.

After learning that Prime Intellect had destroyed distant alien life as a possible threat to humanity, and having been herself deeply dissatisfied with her post-Change life, Caroline decides to meet Lawrence and confront him. After an arduous journey, she reaches him only to discover that he has no real control over Prime Intellect's actions. Through their discussions, she figures out a way to force Prime Intellect to undo the Change, and does so, with Lawrence's help. They find themselves naked and young on Earth, completely barren of humanity and man-made objects. They decide to trek to the Ozarks, where they have several children and try to repopulate the human race. Forty-two years after the fall of Prime Intellect, Lawrence dies. Seventy-three years after the fall, Caroline dies, telling the story of Prime Intellect and cyberspace to her oldest daughter but swearing her to secrecy.

Scientific rationale
The universe, including all humans (though not their thought processes), is no longer composed of standard particles and interactions as we know them, but is instead stored as the set of its human-relevant properties, thereby vastly increasing the efficiency of Prime Intellect's processes and the potential size of the universe, which Prime Intellect discovers can hold precisely 1081 bits of data. Thus, Prime Intellect can afford to maintain constant involvement in the lives of all humans, and have complete control over all aspects of their environments in order to fulfil its imperatives.

Publication
The novel was written in 1994, and published on Kuro5hin in 2002. As of 2006, a sequel entitled The Transmigration of Prime Intellect is in progress.

Reception

Williams calculated that, as of April 2003, between 5,000 and 10,000 people had read his book, and distinguished this from traditional book "purchases" which don't necessarily equate to readers. Ingo described this as "not bad for an unknown author!", and Williams attributed this success to coverage such as the original introductory article on Kuro5hin and a front page review on Slashdot.
Andrej Karpathy listed the novel in the recommended books section of his website.

Adaptations

In a 2020 podcast interview, Williams revealed that in 2018 he optioned movie rights to a company that will pitch the story to movie studios.

See also
 Simulated reality

References

1994 American novels
1994 science fiction novels
American novellas
Self-published books
Transhumanist books

The Metamorphosis of Prime Intellect


بلدية بورتايلا ، هي إحدى بلديات مقاطعة قونكة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط البلاد، و المائلة لجهة الشرق من إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 89 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في قونكة
بلديات قونكة

بورتايلا (قونكة)


Mayana Zatz (n. Tel Aviv; 16 de julio de 1947) es una bióloga molecular y genetista brasileña.
Es profesora en la Universidad de São Paulo, y secretaria académica en la actualidad.

Biografía
Nació en Israel en 1947, trasladándose a Francia con su familia, viviendo allí hasta los siete años. Mayana arribó a Brasil con su familia en 1955. Desde la infancia, se interesó por la biología.

Durante sus cursos universitarios, fue una interna becaria, con Oswaldo Frota-Pessoa, teniendo así sus primeros contactos con la genética humana.
En 1968 obtuvo una licenciatura en Biología en la Universidad de São Paulo, y su M.Sc. y un D.Sc. en Ciencias Biológicas de la misma alta casa de estudios en 1970 y 1974, respectivamente, realizando un postdoctorado en Genética médica en la Universidad de California, sede Los Ángeles (UCLA), en 1977, y una libre-docencia en la Universidad de São Paulo, en 1987. Mayana se interesó en el estudio de distrofias musculares, cuando estaba en la universidad, y siguió a un paciente de una familia con una alta incidencia de la enfermedad, y que quería formar una familia.

En 1969, la Dra. Zatz comenzó su accionar profesional en consejera genetista para familias que portan genes de miastenia gravis (una enfermedad neuromuscular grave]], con el fin de evaluar, así como de informar el riesgo de tener hijos con problemas similares. Luego, a más de diez años más tarde, se puso en contacto con esas familias otra vez, encontrando que la mayoría de las familias de alto riesgo habían evitado tener hijos. Por otro lado, Mayana se sorprendió al ver la forma en que los niños enfermos, nacidos durante ese período, habían sido abandonados. Esos infantes, que en general tuvieron un desarrollo mental normal, y cuya problemática muscular no fue tratada, ni fueron a la escuela, ni siquiera se sometieron a terapia física, fueron el fruto de la incomprensión de los padres y del descuuido del Estado.

Entre 1975 y 1977, estuvo en Estados Unidos, donde Mayana hizo el postdoctorado por la Universidad de California, bajo la orientación de Michael M. Kaback y de David S. Campion.

Debido a la precariedad de los tratamientos de dolencias musculares en el Brasil, en 1981, Mayana y su grupo fundaron la «Asociación Brasileña de Distrofia Muscular» (ABDIM), en el Instituto de Biociencias de la USP. Siete años más tarde, obtuvo la ubicación física para la sede de la organización. ABDIM, que fue el primer centro de asistencia de portadores de distrofia en Latinoamérica, tratando semanalmente a cerca de 100 niños y adolescentes, divididos dentro de grupos diarios de veinte pacientes, además de esporádicas visitas que sumaban aproximadamente 300 personas por mes. Desde su fundación, la organización ha asistido a más de 1000 (mayormente pobres); siendo primero seleccionados y después de la confirmación de la enfermedad, enviados a las asociaciones para el tratamiento de por vida. ABDIM ofrece terapias físicas, hidroterapia, actividades recreacionales, actividades para estimular la creatividad y el razonamiento, adesides psychological group and individual support for the carriers and their relatives.

Actualmente Mayana es miembro del Proyecto Genoma Humano Internacional de la Academia de Ciencias del Estado de São Paulo, y en la Academia Brasileña de Ciencias. De acuerdo al Instituto para la Información Científica, sus artículos han sido citados 1.500 veces, en 102 publicaciones entre 1977 y 1997. Ha publicado 173 trabajos y aproximadamente 150 artículos en revistas extranjeras, tales como "Nature Genetics" y "Human Molecular Genetics". Mayana es también columnista de la revista brasileña Veja Magazine.

Desde el comienzo de su carrera, Mayana ha ayudado a aproximadamente 16.000 personas de familias afectadas por enfermedades genéticas (mayormente problemas neuromusculares), que es el mayor número de casos registrados en el mundo. Hacia finales de 1995, Mayana, la profesora Maria Rita Passos Bueno, y la doctorando Eloísa de Sá Moreira fueron los primeros científicos en el mundo en hallar uno de los genes relacionados con la distrofia, que afecta tanto brazos como piernas. También mapearon el gen responsable del síndrome de Knobloch, que causa un tipo de progresiva ceguera.

Algunas publicaciones
Hasta julio de 2007, publicó 280 trabajos científicos.

Libros
 . 2009. Células-tronco: pesquisa e novos desafios éticos. Editor Grupo de Óptica - IFSC, 290 pp.

 ---------------. 1973. Atividade de creatina-fosfoquinase (CPK) e estudos de ligação em distrofias musculares progressivas de herança ligada ao X. 191 pp.

 ---------------. 1970. Detecção de heterozigotas quanto ao gene da distrofia muscular progressiva tipo Duchenne. 70 pp.

Honores
Los logros de la profesora Zatz han sido reconocidos y ha recibido muchos premios, incluyendo los:
 2011: Galardón Honoris Causa por la UNAM.

 2009: Premio México de Ciencia y de Tecnología 2008.

 2009: Premio Walter Schmidt, conferido por la empresa Fanem, para destacar personalidades que promueven el desenvolvimiento del sector de la salud brasileña.

 2006: Personalidad del Año de la Ciencia, según la Revista ISTOÉ Gente.

 Premio año 2001 de L'Oréal-UNESCO a mujeres científicas latinoaméricas.

 Galardón a la Mujer Claudia del Año 2001, por la revista Claudia Magazine.

Véase también
 Encefalopatía espongiforme familiar asociada a una nueva mutación en el gen PrP

Referencias

Enlaces externos

 Mayana Zatz - Premio México de Ciencia y Tecnología 2008
 Mayana Zatz - Centro de Estudos do Genoma Humano (en inglés)

Biólogos de Brasil
Escritores en inglés
Escritores en portugués
Genetistas de Brasil
Judíos de Brasil
Judíos de Israel
Alumnado de la Universidad de São Paulo
Profesores de la Universidad de São Paulo
Miembros de la Academia Brasileña de Ciencias
Doctores honoris causa de la Universidad Nacional Autónoma de México
Orden Nacional de Mérito Científico de Brasil
Personas de Tel Aviv
Premio L'Oréal-UNESCO a mujeres científicas
Mujeres de Israel del siglo XX

Mayana Zatz


El Distrito Escolar Independiente de Grand Prairie (Grand Prairie Independent School District) es un distrito escolar de Texas. Tiene su sede en Grand Prairie. Sirve el área de la Ciudad de Grand Prairie que ubicada en el Condado de Dallas. El distrito, con una superficie de 58 millas cuadradas, tiene aproximadamente 26000 estudiantes. GPISD el mayor empleador de la Ciudad de Grand Prairie. Tiene aproximadamente 3.372 empleados, incluyendo más de 2.100 miembros del personal de instrucción.

Notas

Enlaces externos
 Distrito Escolar Independiente de Grand Prairie (en inglés)

Distritos escolares del Condado de Dallas (Texas)


La merluza norteamericana, americana o plateada (Merluccius bilinearis) es una especie de pez gadiforme de la familia Merlucciidae. Es propia del Atlántico noroeste, encontrándose desde Canadá y Estados Unidos hasta las Bahamas. No se reconocen subespecies.

Referencias

Enlaces externos

bilinearis
Peces del océano Atlántico Norte
Taxones descritos por Samuel Latham Mitchill
Animales descritos en 1814

Merluccius bilinearis


Prix Audio er en dansk prisuddeling, der arrangeres af DR, Radio4, Bauer Media og Danske Medier ved Audiodays Danmark, en konference for radio- og reklamefolk. Priserne der uddeles er til alt fra "Årets Radioprogram" til "Årets Kommercielle Samarbejde".

I 2021 skiftede arrangementet fra Prix Radio - Radiodays til Prix Audio - Audiodays.

Prisvindere år for år

Prix Radio 2007

Prix Radio 2008

Prix Radio 2009

Prix Radio 2010

Prix Radio 2011

Prix Radio 2012

Prix Radio 2013

Prix Radio 2014

Prix Radio 2015

Prix Radio 2016

Prix Radio 2017

Prix Radio 2018

Prix Radio 2019

Prix Radio 2020

Prix Audio 2021

Prix Audio 2022

Prix Audio 2023

Eksterne henvisninger
 Officel hjemmeside for Prix Audio
 Officel hjemmeside for Audiodays

Kulturpriser fra Danmark
Prisuddelinger

Prix Audio


Havran, Balıkesir ilinin Körfez bölgesinde bir ilçesidir. Höşmerim, Leblebisi ve Çanakkale kahramanı Koca Seyit ile tanınır. Deniz'e kıyısı yoktur. Bu açıdan turizm komşu ilçelerle kıyaslandığında fazla gelişmemiştir. Zeytincilik başlıca ekonomik faaliyettir. Ayrıca narenciye olarak mandalina ve süt sektörü gelişmiştir. İlk dönemlerden beri altın madenciliği yapılan bölgede, hâlen bu madencilik faaliyeti sürmektedir. Tarihsel olarak da konaklarıyla meşhurdur. Bir dönem adı baraj inşaatından etkilenen 20.000 nüfuslu yarasa kolonisiyle anılmıştır.

Tarihçe
İnboğazı mağarasında yapılan kazılarda Bakır Çağı ve Cilalı Taş Devrine ait buluntular elde edilmiştir. Bunun dışında çok eski bir yerleşim yeri olan, Havran'nın bilinen ilk ahalileri Lelegler ve Pelasglardır. Troya savaşında geçen kent Tebai  antik kenti bu ilçe sınırları içindedir. Tebai'den sonra bölgede önem kazanan bir diğer kent ise Aureline dir. Antik dönemde Havranın adının " Aureline" altın ülkesi olarak anıldığı söylenir. Altının simgesi olan Au, Latince " Avrum" dan gelmektedir. Havran isminin zamanla Aureline' den 'Altın ülkesinden gelme' ihtimali de oldukça yüksektir. Havran adının bir diğer gelme olasılığı ise; 1870-1890 yıllarında Osmanlı toprağı olan Suriye'nin Havran bölgesinde gerçekleşen ayaklanmalar sonucu, bu bölgede yaşayan toplum, Balıkesir Havran bölgesine yerleştirilmiştir. Genellikle varlıklı ailelerin geldiği Havran'ın o tarihten sonra daha hızlı bir gelişim göstermesi de adının buradan geldiğine dair bir diğer kanıttır. Özellikle Küçükkuyu,Havran köyü civarındaki altın yatakları çok eski zamanlardan beri işletilmiştir.

M.Ö.546 'da Lidya Devleti, Persler tarafından yıkılınca Havran Bölgesi de Pers egemenliğine girdi. M.Ö. 334 ilkbaharında Makedonyalı İskender ile Persler arasındaki savaştan galip çıkan İskender tüm Misya bölgesi 'nin ( Uludağ ile Kaz Dağları arasındaki bölge) hakimi oldu. M.Ö. 283 yılında kurulan Bergama Krallığı, bu bölgede hakimiyet kurdu sonra da Roma İmparatorluğu egemenliğine girdi.

1175'te Eskişehir Ovası'nda toplanan 100.000 Türkmen hiçbir sultandan emir almadan Muğla, Denizli, Bergama ve Edremit havalisine gelerek kıyı kentlerine yerleştiler. Bölgedeki dağlardan birine adı verilen Eybek Bey de bu akının içinde yer almıştır.

1280 de Danişmend soyundan geldiği için bölgedeki Türkmenler tarafından büyük hürmet gösterilen Karesi Bey, kısa sürede bölgede hakimiyet kurdu.Böylece bölge kesin olarak Türklerin eline geçti.

1402 Ankara Savaşında Osmanlı ordusu yenilip geri çekilince Timur'un askerleri Bursa'ya girerek hazineye el koydu. Kazdağları'na saklanan Osmanlı askerlerini ele geçirmeye çalışan Timur'un torunlarından Şeyh Nurettin Mahmut emrindeki orduyla, bunları izleyip Havran'a geldi. Ele geçiremeyince de yıllardır barış içinde yaşayan ve zenginleşen Havran ve çevresini talan edip, yakıp yıktılar. Tahribat öylesine büyüktü ki, 1890'lara kadar Osmanlı belgelerinde Havran bölgesi; "Viraneli" kaydolundu. Daha sonraları onarılarak güzelleştirilen şehre 'Huriler Diyarı' anlamına gelen "Havran" ismi verilmiştir. Osmanlı döneminde Havran Bölgesi, Edremit kadılığına bağlı büyükçe bir karye durumunda kalmıştır.

I.Dünya Savaşı sonrası Millî Mücadelede Havranlılar, Edremit Kuvâ-yi Milliye Teşkilatına bağlı olarak kurulan Havran Heyeti ile yer almış, Havran bölüğü ile Ayvalık cephesinde 172. Alay Komutanı Ali ÇETİNKAYA komutasında diğer körfez halkı ile birlikte düşmana karşı mücadele etmişlerdir. Buna rağmen 30 Haziran- 1 Temmuz 1919 gecesi Havran'a giren Yunan birlikleri, 6 Eylül 1922' de Balıkesir' i kurtaran Millî Müfrezenin Balya üzerinden körfez bölgesine hareket eden bir kolu tarafından 8 Eylül 1922' de düşman işgalinden kurtulmuştur.

Coğrafi Yapı
Havran, Ege Bölgesi'nin Edremit Körfezi'ne doğru uzanan verimli bir ovası üzerine kurulmuş, denizden 33 m. yükseklikte bir yerleşim yeridir.

İlçe iklim bakımından Akdeniz ve Marmara ikliminin hakim olduğu değişik özellikler gösteren bir bölge olarak dikkat çeker. Bölgede narenciye yetişmektedir.

İdari Yapı
1873'te bucak olan, Havran 1 Nisan 1957 yılında 7033 sayılı kanunla İlçe olmuş, bu kanuna binaen 1959 yılında İlçe teşkilatı kurulmuştur. 1 kasaba, 26 köy, 7 köy ilçeye bağlıdır.

Nüfus

Eğitim
Okur – Yazar oranı ortalama %90'dır. İlköğretim, Ortaöğretim ve liseler dışında Balıkesir Üniversitesine bağlı Havran Meslek Yüksek Okulu 3 bölümle (İşletmecilik, Pazarlama ve Bilgisayarlı Muhasebe) öğretim yapmaktadır. İlçedeki en önemli lise Havran Anadolu Lisesidir.

Ekonomi

İlçenin sanayisi tarıma dayalı olup, Zeytin ürünleri ve sofralık zeytin alanında Türkiye İş Bankasına ait ANT GIDA(Fora Zeytincilik) firması büyük bir yatırım yapmış olup, önemli ölçüde Zeytin üretimi yapmaktadır. Dünyanın en modern ve büyük Zeytin işleme fabrikası özelliğini taşımaktadır.İlçe merkezinde yörenin zeytinlerden yüksek kaliteli zeytinyağını çıkartan 12 adet Zeytinyağı fabrikası bulunmaktadır. 2 adet Prina fabrikasın ise Zeytinyağı fabrikalarında tamamen alınamayan yağlar benzol ile yıkama tekniği ile düşük evsafta zeytinyağı olarak elde edilmektedir. 1 adet Çiçek Yağı Fabrikası ham çiçek yağını işleyerek iç pazara sunmaktadır.1 adet pamuk çekirdeği yağı ve kanola yağı işleme fabrikası ile 2 adet ağır yağların rafine olduğu fabrika bulunmaktadır.

Toplam arazinin ancak %24'ü tarım arazisi olmasına rağmen Havran tipik bir tarım ilçesidir. Tarım arazilerinin en büyüğü zeytinlik arazilerdir. Üretimi yapılan diğer meyve türleri Armut, Ayva, Badem, Ceviz, Elma, Kayısı, Şeftali, Nar, Kiraz, İncir, Vişne, Üzüm vb. olarak sıralanmaktadır.

İlçede 15 ila 20 yıldır hayvansal ürünlerin değerlendirilmeside 6 adet mandıra ile körfez ve çevre illere hizmet sunulmaktadır.

İlçe çok eski uygarlıklara yerleşim merkezliği yaptığı için Antik Mysia, Truva, Tehebe, Lyrnessos, Pers, İskender ve Helenistik devri, Roma, Bizans, Selçuklu, Osmanlı dönemi Antik Kalıntılara, Türk- İslam dönemi yapılara, tarihi çeşmelere, anıt yapı ve meskenlere sahiptir. Şifalı Derman Kaplıcalarına, yeşilliği ile göz kamaştıran hanlar, Eybek kışlası ve serhat mesire yerlerine sahiptir.

Ulaşım
 Havran....Edremit.....8 km
 Havran....Balıkesir...78 km
 Havran....Susurluk....123 km
 Havran....Bandırma....168 km
 Havran....Ankara......580 km

Spor
Havran ilçe merkezinde Kavaklı parkın yanında bulunan tenis kortlarında ulusal müsabakalar yapılabilmektedir.
Ayrıca Ege Bölgesine has Deve Güreşlerinin yapılabildiği bir alan bulunmaktadır.
Fatih Belediye Spor kulübü de amatör ligde mücadele etmektedir.

Kültür
Köylerin büyük kısmı Manav olarak tabir edilen yerleşik Türk köyleridir.

Çanakkale Zaferinin kazanılmasında büyük katkısı bulunan ve 276 kg top mermisini kaldıran Koca Seyit Onbaşı ile yine bu savaşta kahramanca mücadele eden Ömer Çavuş Havranlıdır.

Sabahattin Ali'nin romanı "Kürk Mantolu Madonna"daki Raif Bey de Havranlıdır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 YerelNET
 Havran Belediye Başkanlığı
 Havran Kaymakamlığı
 Gezelim Görelim

Havran


ප්‍රායෝගික ජ්‍යාම්තියෙන් පරිබාහිර වන කලනය ඇතුළු අනෙක් බොහෝ ගණිත ක්ෂේත්‍ර වලදීකෝණ පොදුවේ රේඩියන වලින් මනිනු ලැබේ.
ප්‍රායෝගික ජ්‍යාමිතියෙන් බැහැර වූ කලනය වැනි බොහෝ ගණිත ක්‍ෂේත්‍රයන්හිදී  මණිනු ලබන්නේ "රේඩියන" වලිනි. රේඩියනවලට ගණිතමය "ස්වාභාවිකත්වයක්" තිබීම එයට හේතු වේ. එය වැදගත් ප්‍රතිඵල සිත් ගන්නා සුළු ප්‍රකාශ ලෙස ගොඩනැගීමට ඉඩ සලසයි.

විශ්ලේෂණයේදී ත්‍රිකෝණමිතික ශ්‍රිත වල විචල්‍යයන් රේඩියන්වලින් ප්‍රකාශ කිරීමෙන්  ඒවා සරල හා සිත් ගන්නා සුළු බවට පත් වේ. උදාහරණයක් ලෙස  රේඩියන භාවිතය නිසා සරල සීමා සූත්‍ර ලද හැකි වීම පෙන්වා දිය හැක.

මෙය පහත ඒවාද අඩංගු අනෙකුත් බොහෝ සර්වසාම්‍යයන් ගේ පදනම වෙයි

මේ ගුණාංග හේතුවෙන් සෘජුවම ශ්‍රිතයන්හි ජ්‍යාමිතික අර්ථයන් හා සම්බන්ධතාවයක් නොපවතින ගණිතමය ගැටළුවල විසඳුම් තුළද ත්‍රිකෝණමිතික ශ්‍රිත අන්තර්ගතවේ.(උදා-  අවකල සමීකරණය සඳහා විසඳුම්   අනුකලයේ අගය සෙවීම ආදී අවස්ථා) මෙවන් සියළු අවස්ථාවලදී ශ්‍රිත වල විචල්‍යයන් රේඩියන කෝණ මිණුම්වලට අනුරූප ජ්‍යාමිතික ආකාරවලින්ලිවීම වඩාත් ස්වභාවික වන බව සොයා ගෙන ඇත.

රේඩියන් භාවිතා කරන විට, ත්‍රිකෝණමිතික ශ්‍රිත සඳහා සරල හා සිත් ගන්නා සුළු ශ්‍රේණි ප්‍රසාරණයක් පවතී. උදාහරණයක් ලෙස , sin x සඳහා ටෙලර් ශ්‍රේණිය

x  අංශක වලින් ප්‍රකාශ කර තිබුණි නම් ශ්‍රේණියේ  π/180 හි  අවුල්සහගත බල අඩංගු වේ.

x යනු අංශක ගණන  නම් රේඩියන් අගය  y = πx /180 වේ.

එම නිසා ,

ශ්‍රිත වල විචල්‍යයන් රේඩියන ආකාරයට පවතින විට සයින හා කෝසයින ශ්‍රිත සහ ඝාතීය ශ්‍රිත  (උදාහරණ ලෙස ,එයුලර් සූත්‍රය)  අතර පවතින ගණතමය වශයෙන් වැදගත් සම්බන්ධතා වඩාත් සිත්ගන්නා සුළු වන අතර රේඩියන භාවිතා නොකරන විට අවුල්සහගත ස්වභාවයක් පවතිනු ඇත.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Radian#Reasons_why_radians_are_preferred_in_mathematics

 ගණිතය

ගණිතයේ දී රේඩියනය වැඩි වශයෙන් භාවිතා වීටම හේතු


An Agropyron mongolicum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Yi Li Keng. An Agropyron mongolicum in nahilalakip ha genus nga Agropyron, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Agropyron

Agropyron mongolicum


Hram božice Mahalakshmi (hram AmbaBai) smješten je u gradu Kolhapuru, u indijskoj saveznoj državi Maharashtri te se nalazi na popisu svetih mjesta zvanih Shakti Peetha. Mnogi hinduisti, posebice šaktisti, vjeruju da se u ovom hramu otkriva ili pojavljuje Šakti, ženska energija svemira. Njezin oblik, štovan u ovom hramu, jest velika božica Lakšmi (Lakshmi, Laxmi), jedna od Tridevi te žena velikog boga Višnua. Lakšmi je često zvana Mahalakshmi — "velika Lakšmi", a predstavlja duhovno i materijalno bogatstvo.

Hram je izvorno sagrađen u sedmom stoljeću.

Mitologija

Prema mitu, na mjesto gdje je smješten hram u Kolhapuru palo je oko božice Sati, prve supruge boga Šive. Sati je bila kći boga Dakshe, a nakon što se ubila, Šiva je nosio njezino tijelo cijelom Indijom, tugujući za njom. Sati je bila inkarnacija vrhovne božice Adi Parashakti, koja je u šaktizmu štovana kao stvoriteljica svemira i vrhovno biće.

Izvori i bilješke

Lakšmi
Hinduistički hramovi u Indiji

Hram Mahalakshmi, Kolhapur


Bilal Göregen (Dörtyol, 4 de setembro de 1988) é um músico de rua e baterista turco. Ele é cego e ficou famoso por sua interpretação da canção "Ievan polkka", na qual um usuário do Twitter sobrepôs um gato balançando a cabeça em seu vídeo. O vídeo foi compartilhado pelo YouTube no Instagram.

Vida e carreira
Foi nascido e criado em Hatay, na Turquia. Bilal Göregen atuou em O Ses Türkiye. Ele ficou famoso por Sevdiğim kız bana abi deyince. Ele tinha um vídeo com o prefeito de Istambul Ekrem İmamoğlu. Ele é de Bitlis.

Músicos da Turquia
Músicos cegos
Pessoas vivas

Bilal Göregen


السجينة، مسلسل اجتماعي درامي كويتي من تأليف أسمهان توفيق و إخراج حسن إبراهيم سلطان والعرض الأول 1 إبريل 2009 .

قصة المسلسل
يحكي المسلسل عن قصة صراع الإنسان ضد اخيه الإنسان... قصة امراه أكل الحقد والحسد قلبها واستولى الطمع على مشاعرها فكان طريق الشر خيارها، لتقود من خلاله زوجه أخيها الشابة إلى السجن لالشيء... سوى المال !
وتمضي السنين لتخرج السجينة، إلى زمان غير زمانها.. الشباب قد ولى والعز قد مال والمال قد ذهب. أما الأولاد فإن مصيرهم إلى المجهول !

فريق الممثلين

مصادر

مسلسلات تلفزيونية كويتية بدأ عرضها في 2009

السجينة (مسلسل)


Hermann van Pels () a fost un evreu german din Țările de Jos care a devenit victimă a Holocaustului din cel de-al Doilea Război Mondial. El a fost una dintre cele opt persoane care s-au ascuns timp de doi ani (1942-1944) în anexa secretă a casei de pe Prinsengracht 263 din Amsterdam, care au devenit celebre pe plan mondial prin Jurnalul Annei Frank.

Viața

Van Pels s-a născut ca unul din cei șase copii ai evreului neerlandez Aron van Pels și al evreicei germane Lina van Pels, născută Vorsänger, în comuna Gehrde din apropiere de Osnabrück. El a urmat cursurile școlii elementare evreiești și a devenit elev în 1908 al Școlii Medii Protestante de Băieți din Osnabrück, Germania. După absolvirea cursurilor școlare, el a devenit reprezentant comercial al companiei tatălui său, Aron van Pels, o măcelărie cu livrare en-gros din Osnabrück. Printre altele, compania comercializa condimente și intestine pentru producția de mezeluri. Pe 5 decembrie 1925 Hermann van Pels s-a căsătorit cu evreica germană Auguste Röttgen. Cuplul s-a mutat la Osnabrück și a locuit într-un apartament de pe Martinistraße 67a. Pe 8 noiembrie 1926 s-a născut fiul lor, Peter van Pels, care a rămas singurul copil al cuplului.

Aron van Pels a trebuit să renunțe la afaceri, după ascensiunea la putere a naziștilor în 1933, în urma boicotului instituit la adresa afacerilor evreiești. Situația s-a înrăutățit tot mai mult, iar naziștii au început să controleze statul, impunând legi cu caracter rasial. Hermann van Pels a fugit, în cele din urmă, împreună cu familia sa, la 26 iunie 1937 în Țările de Jos. Încă din 1935, sora lui Hermann, croitoreasa Henny van Pels, emigrase deja la Amsterdam. Familia van Pels s-a mutat într-un apartament de pe Zuider Amstellaan. Hermann van Pels a lucrat începând din 1938 pentru compania Opekta Amsterdam a vechiului său prieten de afaceri, Otto Frank. El a fost angajat la Opekta, dar lucra pe post de consultant și de expert în ierburi și condimente la compania Pectacon, condusă de Victor Kugler. În timp ce Opekta era specializată în producția de dulcețuri, Pectacon era o companie ce vindea un amestec de condimente pentru producerea cârnaților. "În domeniul său van [Pels] era imbatabil; avea nevoie să miroasă doar o dată și apoi era capabil să recunoască fiecare condiment", scria Miep Gies în memoriile ei. În decembrie 1940 birourile companiilor Opekta Amsterdam și Pectacon au fost mutate în clădirea de pe Prinsengracht 263.

Hermann și Auguste van Pels erau, de asemenea, prieteni cu familia Frank și în afara programului de lucru și au fost oaspeți frecvenți la mesele din după amiezele de sâmbătă. Ambele familii și-au pregătit o ascunzătoare în spatele clădirii din Prinsengracht 263 (unde se afla sediul companiilor Opekta și Pectacon ale lui Otto Frank) încă din vara anului 1941, în cazul în care un membru al familiei urma să fie amenințat cu deportarea. Miep Gies, o angajată a companiei Opekta și viitoare protectoare, l-a întâlnit la unul din ceaiuri organizate după-amiaza de familia Frank și l-a descris ca un bărbat "mare, masiv, bine îmbrăcat, ușor aplecat în mers, cu față deschisă, cu păr rar și permanent cu o țigară în colțul gurii" și a continuat: "Hermann van [Pels] găsea întotdeauna timp pentru o glumă. Pe scurt, el era un tip afabil, plăcut". Gies a clarificat ulterior, în memoriile ei, descrierea lui Hermann van Pels și l-a numit un "povestitor de glume, mai mult pesimist, un fumător înrăit și un pic agitat".

Pe 5 iulie 1942 Edith Frank-Holländer a primit o citație prin care fiica ei, Margot, era convocată pentru a fi deportată în Germania, unde urma să presteze muncă forțată. Ea l-a informat imediat pe van Pels, deoarece ambele familii făcuseră de mai mult timp aranjamente pentru a se ascunde. Cei doi au discutat următoarele măsuri concrete ce trebuiau realizate. El a fost cel care a informat-o apoi pe Miep Gies. Familia Frank s-a ascuns deja pe 6 iulie 1942, fiind urmată de familia Van Pels în data de 13 iulie 1942. Un pic mai târziu, în noiembrie 1942, li s-a alăturat dentistul Fritz Pfeffer ca al optulea refugiat. Auguste și Hermann van Pels au locuit într-o cameră de la etajul al doilea. Dormitorul lor a servit ziua ca sufragerie și sală de mese pentru toți cei opt refugiați. Apartamentul familiei van Pels din Zuider Amstellaan a fost golit de naziști în octombrie 1942.

Pe 4 august 1944 cele opt persoane care se ascundeau au fost trădate și arestate. Hermann van Pels a fost deportat, ca și ceilalți șapte clandestini, din lagărul de tranzit Westerbork către lagărul de concentrare Auschwitz-Birkenau, unde a ajuns pe 5 septembrie 1944, și, contrar constatărilor ulterioare ale Crucii Roșii Neerlandeze, a fost unul dintre cei 258 bărbați care au supraviețuit selecției. Împreună cu Otto Frank și Fritz Pfeffer, a fost repartizat în Blocul 2 al lagărului principal Auschwitz I. A lucrat pe câmp, împreună cu cei doi bărbați, s-a accidentat la mână probabil la începutul lunii octombrie și a cerut să fie trimis la infirmerie, cu o zi înainte ca SS-ul să efectueaze o selecție. Hermann van Pels a fost ucis la începutul lunii octombrie 1944 în camera de gazare. Otto Frank i-a povestit lui Miep Gies, după întoarcerea lui la Amsterdam, că l-a văzut pe van Pels "cu proprii ochi pe drumul spre camerele de gazare".

În data de 15 noiembrie 2007 în fața clădirii din Osnabrück în care a locuit familia van Pels a fost amplasată în pavimentul străzii trei pietre memoriale (Stolpersteine) pentru cei trei membri ai familiei.

Jurnalul Annei Frank
Jurnalul, pe care Anne Frank l-a scris în special în perioada cât a trăit ascunsă, a fost publicat pentru prima dată în 1947 de către tatăl ei, Otto Frank. Când și-a rescris jurnalul, probabil în mai 1944, Anne Frank a ascuns toate cele opt nume prin pseudonime. Hermann van Pels a devenit astfel "Hans van Daan".

Anne Frank nota pe 11 iulie 1942, în jurnalul ei, următoarele impresii cu privire la sosirea anticipată a familiei van Pels: "mă bucură mult sosirea familiei Van Daan, stabilită pentru marți; atmosfera va fi mult mai plăcută și va fi și mai puțină liniște." Cu toate acestea, pe 21 august 1942, scria deja în jurnalul ei: "Domnul Van Daan și cu mine ne certăm tot timpul" și raporta pe 2 septembrie 1942 apariția primele conflicte între Auguste și Hermann van Pels ("Domnul și doamna Van Daan s-au certat groaznic. Așa ceva n-am mai văzut niciodată, fiindcă tatei și mamei nu le-ar trece prin cap să strige așa unul la altul. Motivul a fost atât de neînsemnat, încât nici măcar nu merită pomenit."). Mențiunile certurilor între soții van Pels sunt găsite în mod frecvent în jurnal.

Printre calitățile lui Hermann van Pels, prezentate de Anne Frank, este priceperea sa în domeniul preparării produselor din carne, așa cum reiese dintr-o notă datată 10 decembrie 1942 când refugiații au primit o mare cantitate de carne, ce fusese procurată clandestin: "Domnul Van Daan a lucrat mai demult în comerțul cu mezeluri, carne și mirodenii. A fost angajat la firmă pentru ceea ce știa în materie de mirodenii, dar acum își etalează priceperea într-ale mezelurilor, ceea ce nu ne displace deloc. [...] Domnul Van Daan își pusese un șorț de-al soției lui și, cât era el de gras (părea mai gras decât este), se ocupa de carne. Mâinile însângerate, chipul roșu și șorțul pătat îl făceau să semene cu un adevărat măcelar". Van Pels era singurul fumător înveterat din anexa secretă a casei; Anne menționează de mai multe ori în jurnal că el era prost-dispus pentru că nu mai avea țigări. În afară de flori și de câteva produse alimentare mai speciale primite în dar de van Pels de ziua lui, în 1944, sunt și două pachete de tutun.

Van Pels avea, potrivit însemnărilor Annei Frank, "după cum credem toți, o bună perspectivă asupra politicii", dar, cu toate acestea, era mai degrabă pesimist. În primăvara anului 1943, el credea că războiul va dura până la sfârșitul anului și se temea în mai 1944 că "la sfârșit germanii o să mai și câștige războiul, așa sunt de puternici". Anne Frank îl considera o persoană dogmatică: "părerea lui e cea mai bună, el este cel mai bine informat în legătură cu orice. Bun, nici prost nu e, dar autosuficiența acestui om a atins culmi înalte". În mai 1944, într-o prezentare generală a intereselor intelectuale ale persoanelor din Anexa Secretă, Anne Frank nota următoarele informații despre van Pels: "nu învață nimic; caută frecvent informații în Knaur; îi place să citească romane polițiste, cărți de medicină, povești de dragoste captivante și insignifiante".

Hermann van Pels în film
Jurnalul Annei Frank a fost ecranizat de mai multe ori. Următorii actori au jucat rolul lui Hermann van Pels în adaptările cinematografice:
 1959: Jurnalul Annei Frank (The Diary of Anne Frank) – Lou Jacobi
 1980: Jurnalul Annei Frank (The Diary of Anne Frank) – James Coco
 1985: Het dagboek van Anne Frank – Guus Hoes
 1987: Jurnalul Annei Frank (The Diary of Anne Frank) – Christopher Benjamin
 1988: Viața mea cu Anne Frank (The Attic: The Hiding of Anne Frank) – Victor Spinetti
 1995: Anne no nikki – Jiro Sakagami
 1996: El diari d'Anna Frank – Toni Sevilla
 2001: Anne Frank (Anne Frank: The Whole Story) – Joachim Król
 2009: Jurnalul Annei Frank – Ron Cook
 2014: Meine Tochter Anne Frank – André Hennicke

Note

Legături externe
 Porträt von Hermann van Pels auf annefrank.org
 Hermann van Pels in der Central Database of Shoah Victims' Names

Nașteri în 1898
Decese în 1944
Pieriți în Holocaust
Persoane asociate cu Anne Frank

Hermann van Pels


{{Infobox Vidéaste web
 | nom               = Balade Mentale
 | chaîne            = Balade Mentale
 | genre             = Vulgarisation scientifique
 | nationalité       = France
 | vidéos populaires = Plongée dans l'infiniment grand L'univers est-il infini? Les futurs lointains, voyage en direction de l'éternité | abonnés           =  ()
 | créateurs         = Théo Drieu et Kévin Fauvre
}}Balade Mentale est une chaîne Youtube française de vulgarisation scientifique créée en 2015 par Théo Drieu et Kévin Fauvre.

 Histoire de la chaîne

 Création
Théo Drieu et Kévin Fauvre se sont rencontrés à la Rotonde, le centre de culture scientifique de l'école des Mines de Saint-Étienne, où ils travaillent alors comme médiateurs scientifiques. Ils lancent ensemble en  la chaîne Youtube Balade Mentale'', dont l'objectif est de rendre la science accessible au plus grand nombre, en l'abordant de façon ludique et décalée .

Les premières vidéos de la chaîne sont réalisées avec du matériel prêté par la Rotonde. Ses créateurs remportent ensuite un bon d'achat au concours Youtube Nextup qui leur permet d'acquérir leur propre matériel. Théo Drieu écrit alors la majorité des scripts, tandis que Kévin Fauvre s'occupe du montage. À partir de 2018, Kévin Fauvre n'apparaît plus dans les épisodes et Théo Drieu porte dès lors seul le projet.

Audience et nombre d'abonnés
La première vidéo est publiée le , et la chaîne dépasse les  en 2016. Elle compte ensuite plus de  en ,  en  et atteint plus de  en mars 2023.

Contenu

La chaîne se présente comme un petit cabinet de curiosités et aborde divers domaines scientifiques avec décalage et poésie, en s'appuyant sur des anecdotes et des comparaisons permettant d'appréhender des sujets souvent complexes. Le soin porté à l'écriture et aux animations graphiques participent à l'identité de la chaîne.

Les thématiques abordées sont diverses, avec une tendance marquée pour les sujets d'astronomie. Les fonds marins font également l'objet d'une série d'épisodes intitulée « Les Mondes du dessous », réalisée avec la journaliste et vidéaste Léa Bello et publiée en 2021.

Balade Mentale a par ailleurs collaboré avec d'autres youtubeurs scientifiques et culturels comme Manon Bril, , Astronogeek ou encore Le .

Notes et références

Chaîne YouTube

Vulgarisation de l'astronomie

Balade Mentale


An Aegilops insulae-cypri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hildemar Wolfgang Scholz. An Aegilops insulae-cypri in nahilalakip ha genus nga Aegilops, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Cyprus. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aegilops

Aegilops insulae-cypri


Birds and bells er en undervisningsfilm fra 2006 instrueret af Kassandra Wellendorf efter eget manuskript.

Handling
»Birds and Bells« er rettet mod gymnasiernes musikundervisning. Undervisningsmaterialet fokuserer på ét stykke musik »Birds and Bells« af Bent Sørensen. Materialet består af en dvd med to korte film og en cd med musikstykket. Den første film lader komponisten fortælle om sine arbejdsmetoder og inspirationskilder og giver hermed et indblik i, hvad det vil sige at skrive musik, at få inspiration og helt konkret skabe et værk. Den anden film lader seks unge lytte til musikken og frit associere ud fra deres auditive oplevelser. Eleverne får mulighed for at spejle sig i de medvirkendes direkte og uformidlede møde med musikken. Underviseren bestemmer selv i hvilken rækkefølge, filmene vises. Det anbefales at spille selve musikstykket først.

Referencer

Eksterne henvisninger

Undervisningsfilm fra Danmark
Danske film fra 2006

Birds and bells


Titu-Marius Băjenescu (n. 2 aprilie 1933, Câmpina, Prahova), este un inginer electronist român naturalizat în Elveția, Doctor Honoris Causa al Academiei Tehnice Militare din București și al Universității Tehnice a Republicii Moldova (Chișinău). Este specializat în fiabilitatea sistemelor electronice complexe și a componentelor micro- și nano-electronice. Este Laureat al premiului "Tudor Tănăsescu" al Academiei Române.

Biografie

Tatăl, Ioan T. Băjenescu (n. 17.09.1899, Redea, județul Romanați ― d. 17.11.1987, Craiova, județul Dolj), a fost colonel de transmisiuni în armata regală, comandantul Regimentului de Transmisiuni de la Cluj. A emis mai întâi cu indicativul CV5BI, apoi YR5BI. În martie 1926, împreună cu dr. Alexandru Savopol a întemeiat primul radioclub din România, la Craiova. Împreună au construit prima stație de emisie-recepție pe unde scurte din România și au realizat (1926) prima emisiune de radioamatori pe unde scurte din România. Tot împreună cu dr. Alexandru Savopol, la 26 septembrie 1926, sublocotenentul Ioan T. Băjenescu a realizat prima emisiune de radiodifuziune din România, destinată publicului larg; emisiunea a fost auzită în toată Oltenia și au apărut numeroase ecouri în presa din mai toate orașele Olteniei.

Mama, Lelia Constanța (d. 1980), născută Petrescu, a fost prima femeie radioamator din România, folosind indicativul soțului YL CV5BI. Stăpânind bine franceza și germana, a reușit să stabilească zeci de mii de legături radiofonice în fonie, pe toate meridianele. Din păcate, din QSL-urile adunate de-a lungul anilor ca dovadă a acestor legături radiofonice, n-a mai rămas aproape nimic, întrucât, imediat după instaurarea regimului comunist, mai toate au fost arse, ele constituind dovada "legăturilor cu dușmanii din exterior ai țării".

Soția, Andrea, născută Bogdan, nepoata prof. dr. academician Petru Bogdan de la Universitatea din Iași, fondatorul chimiei fizice în România, este inginer electronist. A construit primul cabinet de fonetică de la Universitatea din București. După emigrarea în Elveția, a lucrat timp de patru ani ca inginer proiectant la Brown Boveri, în departamentul de automatică.

Studii

A absolvit în 1951 Colegiul "Nicolae Bălcescu" din Craiova. În paralel cu liceul, urmează cursurile Conservatorului "Cornetti" din Craiova, clasele de vioară, compoziție, contrapunct și dirijat, având ca profesori, între alții, pe Traian Elian, Constantin Becarian, Mihail Bârcă și Ioan Alexandrescu.

S-a înscris la Institutul Politehnic București, urmând cursurile Facultății de Electronică și Telecomunicații, nou create, secția de Radiocomunicații. Astfel, a făcut parte din prima promoție de ingineri electroniști (1951-1956). Cu puțin înainte de terminarea facultății, în paralel cu proiectul de diplomă, a proiectat și realizat acustica noii săli de concerte a filarmonicii "Oltenia" din Craiova; după inaugurarea sălii, ziarele de epocă – locale și centrale – scriau că acustica sălii de concerte era "una din cele mai reușite din sud-estul Europei". Deși ar fi dorit să devină inginer de sunet la Societatea Română de Radiodifuziune, barierele politice specifice acelei perioade nu i-au permis să-și realizeze visul.

Activitate profesională

După absolvirea facultății, este repartizat cercetător la Institutul de Cercetări de Transmisiuni al Armatei (1956-1960). Ulterior devine cercetător la Institutul de Energetică al Academiei Române (1960-1968) unde, sub conducerea eminentului savant Vasile-Mihai Popov, membru corespondent al Academiei Române, a construit cele mai mari mașini de calcul analogic din România - MECAN I și MECAN II. A fost apoi șeful Secției Cibernetică de la Institutul pentru studierea conjuncturii economice internaționale de pe lângă Ministerul Comerțului Exterior (azi, Institutul de Economie Mondială) (1968-1969); Șeful laboratorului de electronică de la Institutul de Cercetări pentru Protecția Muncii (1969).

În 1969, în urma unei comunicări prezentate la un congres de specialitate din Germania Federală, a primit oferte de angajare din partea unor cunoscute firme occidentale (Hewlett-Packard, IBM, Deutsches Elektronen-Synchrotron, Brown Boveri, Tele Danmark ș.a.). Guvernul român a ales oferta firmei elvețiene Brown Boveri întrucât România tocmai cumpărase de la aceasta licența pentru fabricarea locomotivelor Diesel electrice.

Urmează o perioadă în care ocupă diverse funcții în mari firme occidentale:
 1969-1974 - inginer principal în departamentul cercetare-dezvoltare telecomunicații de la Brown Boveri & Co., Baden, Elveția;
 1974-1980 - inginer șef pentru problemele de fiabilitate al celei mai mari firme elvețiene de telecomunicații din acea vreme, HASLER AG, Berna;
 1980-1985 - șeful departamentului de telecomunicații al unei mari bănci elvețiene, cu sediul la Lausanne;
 inginer șef al unei filiale elvețiene (Messtechnik und Optoelektronik MTC) a gigantului german MBB (Messerschmitt, [[:en:Bölkow, Blohm - München)
 1985-1987 - consilier pentru problemele de electronică al dr. Bölkow, la sediul firmei, în Ottobrunn;
 1987-1990 - șef al departamentului de cercetări al companiei elvețiene Telecolumbus;
 1990-1994 - consilier pentru problemele de telecomunicații, regulatory aspects și probleme financiare al președintelui Jacques Attali, fondator al Băncii Europeane de Reconstrucție și Dezvoltare (BERD), Londra; aici a conceput proiectul overlay digital network pentru telecomunicațiile României și a semnat ca project manager – în numele BERD – pentru acordarea unui prim credit României, în valoare de 250 milioane USD, dintr-un total de 750 milioane USD. De asemenea, a acționat activ pentru dezvoltarea cercetărilor românești în domeniul fiabilității;
 Din 1981 a fost expert și consultant internațional pentru probleme de management, telematică, telecomunicații, fiabilitate și calitate în electronică, micro- și nano-electronică.
 , accesat pe 30 octombrie 2018
Încă din 1974 a fost chargé de cours, apoi profesor sau profesor invitat la universitățile din Berna, Zürich, Düsseldorf, Viena, München, Lausanne, Essen, Cluj-Napoca, București, Brașov, Iași.

Membru în societăți

 a fost Senior Member al cunoscutului IEEE - Institute of Electrical and Electronic Engineers;
 a fost membru al Academiei de Științe din New York;
 a fost membru al Asociației Inginerilor Elvețieni;
 a fost membru al Asociației Elvețiene a Jurnaliștilor Specializați.

Distincții și decorații

Pentru întreaga activitate desfășurată de-a lungul unei vieți, Academia Tehnică Militară a României i-a decernat titlul de Doctor Honoris Causa, în cadrul unei ceremonii emoționante, unde au fost de asemenea amintite faptele de arme și meritele deosebite ale tatălui său, colonelul de transmisiuni Ioan T. Băjenescu (14 mai 2008).. Cu această ocazie susține prezentarea FIDES - o nouă metodă de evaluare a fiabilității componentelor electronice care ține seama de noile tehnologii. În cadrul unui proiect tutelat de direcția generală a armamentului din Franța, la care participă și alți actori din zona militară și aerospațială, s-a adoptat o altă perspectivă privind fiabilitatea, bazată pe un ghid metodologic, un instrument de demarare și o structură de mentenanță. FIDES  a fost inițiată de către DGA (Délégation générale pour l'Armement) și realizată de un consorțiu european de opt firme industriale din domeniul apărării și al aeronauticii.

Pentru activitatea desfășurată în domeniul fiabilității și telematicii, precum și pentru donația bibliotecii sale personale, conținând mii de cărți și reviste de specialitate, în cinci limbi, în anul 2010, Universitatea Tehnică a Moldovei (Chișinău) i-a decernat titlul de Doctor Honoris Causa. La această festivitate, Titu Băjenescu face o prezentare despre "Probleme și progrese în fiabilitatea micro- și nano-sistemelor electronice".

Lucrări publicate

Articole

A publicat peste 500 lucrări, ca autor sau co-autor, în reviste de specialitate de mare prestigiu din Occident și din România. Unele din lucrările sale sunt citate frecvent la bibliografia multor teze de masterat și/sau doctorat. A ținut numeroase prelegeri post-universitare în marile centre universitare europene și a prezentat rezultatele propriilor cercetări la congrese de specialitate.

A fost invitat la numeroase conferințe internaționale, simpozioane și întâlniri pentru a prezenta lucrări sau pentru a prezida secții ale respectivelor manifestări științifice.

În anii 1994-1995 este redactor-șef al revistei internaționale Telematik Spektrum, publicând diverse articole de specialitate.

Cărți

Este autorul a 37 cărți de specialitate, publicate în patru limbi:
 Construcția magnetofonului, Editura Tehnică, București, 1959
 Initiation à la fiabilité en électronique moderne, Masson-Paris și Arm, Suisse, 1978
 Elektronik und Zuverlässigkeit, Hallwag Verlag, Bern und Stuttgart, 1979
 Problèmes de la fiabilité des composants électroniques actifs actuels, Prefațată de prof. ing. Guy Peyrache, președinte al comitetului de studii TC56 "Fiabilitate și mentenabilitate" al Comisiei Electrotehnice Internaționale CEI, în cadrul căreia Titu-Marius activa reprezentând Elveția (co-editare Masson-Paris și Arm, Suisse, 1980)
 Zuverlässigkeit elektronischer Komponenten, VDE-Verlag, 1985
 Mikroelektronik 89. Berichte der Informationstagung ME 89, co-autor H. Arnold, J. Baier, Springer Verlag, 1989, ISBN 978-3-211-82171-8
 Datenkommunikationsnetzwerke, heute und morgen, Expert Verlag, 1994, ISBN 978-3-8169-0984-2
 Fiabilitatea componentelor electronice, Cuvânt înainte prof. dr. ing. Ioan C. Bacivarov, Editura Tehnică, București, 1996, ISBN 973-31-0567-8
 Managementul rețelelor moderne de telecomunicații: Arhitectura rețelelor. Standardizare. Aspecte de securitate. Gestiunea rețelelor. Instalarea unei rețele. Exploatare-mentenanță, Prefața prof. dr. ing. Adelaida Mateescu, Editura Teora, 1998, ISBN 973-601-850-4
 Reliability of Electronic Components. A Practical Guide to Electronic Systems Manufacturing, co-autor Marius Bâzu, Springer Verlag, Berlin, 1999, ISBN 978-3-642-63625-7 (book)
 Sisteme personale de comunicații, Editura Teora, 2000, ISBN 9732002360
 "Inteligența" distribuită și serviciile în rețelele de telecomunicații. Rețele "inteligente" , Editura Tehnică, București, 2001, ISBN 9733130472
 Tehnologiile xDSL și internetul "rapid" multimedia, Editura Tehnică, București, 2001, ISBN 9733120359
 Securitatea în informatică și telecomunicații, co-autor Monica Borda, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 2001, ISBN 973-35-1208-7
 Performantele inteligenței artificiale - de la teorie la aplicații, Editura Albastră, Cluj-Napoca, 2002, ISBN 973-650-070-5-1
 Contributions à l'histoire de l'informatique suisse, Editura Matrix Rom, 2003
 Comunicații prin satelit, Editura Matrix Rom, București, 2003, ISBN 973-685-633-X
 Fiabilitatea sistemelor tehnice, Editura Matrix Rom, București, 2003, ISBN 973-685-624-0
 Comunicații de bandă largă. Aspecte tehnice, economice, politice și sociale, Editura Matrix Rom, București, 2003, ISBN 973-685-706-9
 Progresele informaticii, criptografiei și telecomunicațiilor în secolul XX' Editura Matrix Rom, București, 2003, ISBN 9736856232
  Power of Multimedia Communication, Editura Albastră, Cluj-Napoca, 2004
 Aspecte ale fiabilității componentelor și sistemelor electronice, Editura Matrix Rom, București, 2006, ISBN 978-973-755-062-0
 Internetul, societatea informațională și societatea cunoașterii, Cuvânt înainte de profesor universitar doctor Vasile Baltac, Editura Matrix Rom, București, 2006, ISBN 978-973-755-115-3
 Component Reliability for Electronic Systems, co-autor Marius Bâzu, Artech House, Boston and London, 2009, ISBN 9781596934368, Recenzie
 Failure Analysis: A Practical Guide for Manufacturers of Electronic Components and Systems, John Wiley&Sons, 2011, ISBN 9780470748244, Recenzie
 Mecanisme de defectare ale componentelor electronice' co-autor Marius Bâzu, Editura Matrix Rom, București, 2012, ISBN 978-973-755-773-5, Recenzie
 Zuverlässigkeit elektronischer Bauelemente, Wiley-VCH, 2017, ISBN 978-3-527-34021-7
 Zuverlässige Bauelemente für elektronische Systeme. Fehlerphysik, Ausfallmechanismen, Prüffeldpraxis, Qualitätsüberwachung, Springer-Verlag, 2020, ISBN 978-3-658-22178-2

În decembrie 2013, Academia Română i-a decernat premiul "Tudor Tănăsescu" pentru volumul Failure Analysis apărut la Editura John Wiley&Sons în anul 2011. Este un volum original, cu caracter novator, publicat împreună cu Marius Bâzu, având un Cuvânt înainte semnat de prof. dr. André Kleyner (Global Reliability Leader at Delphi Corporation, S.U.A.) și o prefață de Craig Hillman, CEO DfR Solutions (S.U.A.).

Pasiunea muzicală

Fiind un mare iubitor de muzică și un admirator al lui George Enescu, geniul muzicii românești, și-a asumat marea răspundere de a umple un gol al literaturii germane de specialitate, scriind prima monografie în limba germană a marelui nostru Enescu. Monografia "Liebe ist eine ernste und endgültige Sache - das Leben des Tonkünstlers George Enescu " cu un cuvânt-înainte scris de Ioan Holender, directorul operei din Viena. A văzut lumina tiparului în anul 2006 la editura "Henschel Verlag", grație sponsorizării făcute de firma Wintershall Erdgas Handelshaus din Zug.

În același an 2006 a apărut la Paris, în editura "Les 3 Orangers", volumul Georges Enesco - le coeur de la musique roumaine, cu o prefață scrisă de compozitorul și pianistul Alexandru Hrisanide, profesor la departamentele de muzică ale universităților din Tilburg și Amsterdam. Cartea a apărut cu sprijinul financiar a doi admiratori francezi ai muzicii enesciene: Claire și Majdi Benchoukroun-Lombard.

O viață închinată muzicii: George Enescu a apărut în 2004 la editura "Pont" din Budapesta, sponsorizată de firma S&T.

A publicat cronici muzicale în diferite reviste și ziare elvețiene și române.

Note

Bibliografie
 Băjenescu I. Titu-Marius, CV extins
 Titus-Marius I. Băjenescu – Educator, Consulting Engineer, pe Prabook, consultat pe 30 octombrie 2018;
 Dicționarul specialiștilor vol. I, Editura Tehnică, 1996;
 Fănuș Băileșteanu, în Români celebri din străinătate, Editura România Press, București, 2005, pp.38-39;
 Ingineri români. Dicționar enciclopedic, vol.II, Editura Mega, Cluj-Napoca, 2018, pp. 79-80, ISBN 978-606-543-945-0

Legături externe
 Să facem cunoștință cu dl. prof. ing. Titu-Marius Băjenescu - Album de fotografii și documente, accesat pe 30 octombrie 2018

Nașteri în 1933
Nașteri pe 2 aprilie
Câmpineni
Electroniști români
Doctorate onorifice conferite în România
Doctorate onorifice conferite în Republica Moldova
Români din secolul al XX-lea
Români din secolul al XXI-lea
Oameni de știință români în viață

Titu-Marius Băjenescu


بوينغ 747 إل سي إف  وتسمى ب ناقلة الأحلام (Dreamlifter) وهي نسخة معدلة من البوينغ 747-400 وتستخدم بشكل خاص لنقل قطع غيار الطائرات لمصنع بوينغ من الموزعين حول العالم.

التطوير
اعلنت البوينغ بتاريخ 13 أكتوبر 2003 أنه بسبب طول الفترة المطلوبة لنقل قطع لطائراتها B 787 عن طريق البحر. فإنها قررت نقل القطع جوا وذلك بتحويل 3 من طائرات 747-400 إلى شكل مضخم خارجيا وذلك كخط جوي لعمليات التجميع الفرعي من اليابان وإيطاليا ل () ومن ثم إلى تشارلستون بكارولاينا الجنوبية ومن ثم ايفيريت بولاية واشنطن للتجميع النهائي. ناقلة الشحن الضخمة لها هيكل مضخم مشابه للطائرات آيرو سبيسلاينز سوبر جابى والبولقا وهما طائرتي شحن مخصصتين لنقل الأجنحة وهياكل الطائرة وبإمكانها أخذ حيز أكثر ب 3 مرات حمولة بوينغ 747-400الشحن.

جزء من تصميم تلك الطائرة تم في مكتب موسكو وشركة روكت داين (Rocketdyne) وعمل ذيل متحرك بمشاركة شركة كاميسا (Gamesa) الإسبانية. عمل التعديل تم بتايوان بواسطة مجموعة ايفر جرين لتقنية الطيران (Evergreen Aviation Technologies Corporation) وشاركها بالمشروع شركتي إيفا للطيران وجنرال إلكتريك. وقد تم الحصول على الطائرة الرابعة وهي بوينغ 747-400 مستعملة من شركة طيران الصين،، واثنتان اخذتهما سابقا من شركة الخطوط الجوية الصينية، وواحدة من الخطوط الجوية الماليزية. أرقام التسجيل هي: (N747BC تسلسل 25879) و (N780BA تسلسل 24310) و (N249BA تسلسل 24309) و (N718BA تسلسل 27042).

شراء طائرات مستعملة وتحويلها أوفر اقتصاديا للبوينغ من إنشاء طائرات جدد. وبما أن LCF مخصصة فقط للبوينغ وأنها ليست نسخة من إنتاجها، لذلك فإنها لن تبيعها لأي زبون أو شركة طيران. والسبب الآخر لرغبة التعديل لطائرات مستعملة على بناء طائرات جديدة هو تقليل الطيران التجريبي والفحص الذي تفرضه وكالة الطيران الفدرالية على الطائرات الجديدة والتي قد تواجه سنوات طويلة من الفحص والتدقيق الذي تفرضه الهيئة للطائرات الجديدة كالبوينغ 747-8.

تم بتاريخ يونيو 2006 الإعلان عن اكتمال سيارة نقل شحن الخاصة بالطائرات والتي ستستخدم لنقل قطع الB 787 إلى داخل ال747 LCF وتم صنعها بفريق كندي في شيربروك - كيبيك بكندا وتعتبر الأطول بالعالم حيث تصل 118 قدم وواحد انش.

وفي ديسمبر 2006 أعلنت البوينغ بأن LCF ستسمى باسم ناقلة الأحلام Dreamlifter نسبة إلى لقب 787 طائرة الأحلام Dreamliner وكشفت عن الشعار وهو مشابه لشعار 787.

كان من المفروض أن يكون التصديق جاهزا أوائل 2007 إلا إنه أرجأ حتى يونيو 2007. حيث تم إزالة طرف الجناح بعد حدوث زيادة بالاهتزاز وهناك خصائص المناولة الأخرى التي لها الأولوية للتعديل قبل التصديق النهائي. خلال برنامج الفحص نقلت LCF بعض قطع البوينغ 787 الرئيسية من مواقع الفرقاء المشاركين حول العالم إلى افيريت بواشنطن للتجميع النهائي. وقد تم إعطاء التصديق النهائي في 2 يونيو 2007 من وكالة الطيران الفيدرالية. وقد انهت 437 ساعة فحص طيران و639 ساعة فحص أرضي منذ أول طيران في 9 سبتمبر 2006.

ادخلت تلك الطائرة بمظهرها الغير اعتيادي في مسابقة مقارنات اوسكار ماير للآلات المتحركة الغريبة. مع طائرة الهيركليز. وبسبب شكلها الغريب والذي تفاقم بسبب الحاجة لفحص فوري ناتج عن تأخر عدم الصبغ لبعض مما حدا لرئيس البوينغ ليقدم الاعتذار مازحا لمصمم الجامبو جوي ساتر: نعتذر عما فعلنا بطائرتك.

وبما أن الطائرة الرابعة قد تم الحصول عليها في يونيو 2008، فإنها ستدخل الخدمة عام 2009 كباقي الثلاث الأخرى.

سجل التشغيل

أول طائرة من (LCF) خرجت من حظيرة الطائرات في مطار تايوان الدولي كان بتاريخ 17 أغسطس 2006. وتم عملية فحص أول طيران بنجاح في 9 سبتمبر 2006 من نفس المطار. وفي 19 الشهر وصلت إلى مطار البوينغ الخاص في سياتل وبتسجيل (N747BC) لاستكمال برنامج فحص الطيران. فحص الذيل المتحرك تم اجراءه بمصنع بوينغ في إيفرت. أما الطائرة الثانية والمسجلة بترقيم (N780BA) فتم استهلال إجراء فحص الطيران في 16 فبراير 2007, وقد دخلتا الخدمة في 2007 للمساعدة لاستكمال التجميع النهائي للطائرة B 787. الطائرة الثالثة فقد بدأ عمل التعديلات عام 2007.

عملية نقل الأجنحة للطائرة 787 من اليابان كان يتطلب مدة زمنية تستغرق الشهر ولكنها اختصرت إلى فقط 8 ساعات لاغير بفضل الطائرة 747 LCF. وقد تم تشغيل تلك الطائرات بواسطة شركة ايفر جرين Evergreen International Airlines للشحن الجوي وهي شركة أمريكية مقرها في ميكمينفيل.

من الحوادث الطريفة التي تمت خلال فحص تلك الطائرات في نوفمبر 2006، اعترضت طائرة سيسنا صغيرة وكانت في رحلة تدريب آثار الهواء المضطرب الناتج من تلك الجامبو خلال طيرانها مما أدي بها بالدوران حول نفسها وهبوطها حوالي  قبل أن يتمكن المدرب بالسيطرة على الطائرة مرة أخرى على ارتفاع.

المواصفات

حجم مقصورة الشحن الرئيسية لطائرة 747 LCF تسع ل 65,000 أي 1,840 متر مكعب.

المصادر: مواصفات بوينغ 747-400. تقرير مطار بوينغ 747. صحيفة نشرة 747 LCF.

انظر أيضا

 إيرباص آي380.
 إيرباص بولقا.
 أنتونوف 225.

مصادر

مراجع خارجية
 747 Dreamlifter fact sheet on Boeing.com
 The Pickle (an unpainted LCF) lands at Moses Lake
 The Pickle Takes off  - YouTube Video
 Painted Dreamlifter takes off from Japans Central Airport  - YouTube Video
 Boeing and EGAT Unveil World's First Large Cargo Freighter
 Photos of the Boeing 747 LCF
 Photo of Dreamlifter with Cargo Door Open

بوينغ 747
طائرات شحن أمريكية 2000–2009
طائرات مدنية 2000–2009
نفث رباعي

بوينغ 747-400 إل سي إف


Arma radiologică (cunoscută și sub numele de "bomba murdară" , din eng. dirty bomb) este o armă de distrugere în masă cu rol de dispersie radiologică care combină materialul radioactiv cu explozivi convenționali, în scopul contaminării radioactive în aria de dispersie a agentului exploziv convențional. Astfel de dispozitive – deși construite – nu au fost utilizate până în prezent, dar sunt considerate ca surse potențiale de contaminare radioactivă în contextul proliferării terorismului.

Vezi și

 Armă nucleară

Arme de distrugere în masă
Radioactivitate
Radiații

Armă radiologică


Coffeeae, tribus broćevki, dio potporodice Ixoroideae. Sastoj ise od 11 rodova grmova i manjeg drveća iz Afrike i Azije. Najvažniji rod je kava (Coffea)

Tribus je opisan 1807..

Rodovi
 Argocoffeopsis Lebrun
 Belonophora Hook.f.
 Calycosiphonia Pierre ex Robbr.
 Coffea L.
 Diplospora DC.
 Discospermum Dalzell
 Empogona Hook.f.
 Kupeantha Cheek
 Nostolachma T.Durand
 Sericanthe Robbr.
 Tricalysia A.Rich. ex DC.

Izvori

Ixoroideae

Coffeeae


João Mário Navale Eduardo da Costa (Porto, Portugalia; 19 ianuarie din 1993) este un fotbalist portughez. Joacă ca mijlocaș la SL Benfica din Primeira Liga din Portugalia. Fratele său, Wilson Eduardo este, de asemenea, fotbalist.

Cluburi

Palmares

Campionatele naționale

Cupe internaționale

Referințe

Fotbaliști portughezi
Fotbaliști internaționali portughezi
Nașteri în 1993
Fotbaliști ai lui Internazionale Milano
Fotbaliști ai lui Sporting
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018

João Mário


Samsa Çavuş, Ertuğrul Gazi, Osman Gazi ve Orhan Gazi'nin silah arkadaşı, Osmanlı Devleti'nin kuruluşunda hizmeti geçmiş şahsiyetlerdendir. Doğum yeri ve tarihi bilinmemektedir. Osmanlı Devleti'nde çavuş unvanını kullanan ilk kişidir.

Ertuğrul Gazi ile birlikte, kendisine bağlı aşiret ve obalarla Söğüt'e gelmiş, Osman Gazi zamanında pek çok savaşa katılmıştır. Pelekanon Muharebesi'nde bulunduğu bilinmektedir. İznik ve Sorkun, Mihalıçcık'un fethinde kahramanlıklar göstermiştir.

Bilecik Söğüt Samrı köyün'de yaşamış namı o köydedir. Türbesi ve Türbesi için 1300 yılından beri meydanda su akmaktadır.

Orhan Gazi, Karatekin kalesini fethedince, muhafızlığına Samsa Çavuş'u tayin etmiştir.

Ömrünü daha ziyade Sakarya boyunu tutmakla geçiren Samsa Çavuş, 1330 tarihinden sonra ölmüştür. Türbesi Mudurnu yakınlarındaki Hacımusalar köyündedir.

Osmanlı askerî personeli

Samsa Çavuş


Grêmio Recreativo Cultural e Social Escola de Samba Acadêmicos de Esteio é uma escola de samba da cidade de Esteio, Rio Grande do Sul. Suas cores são verde e rosa. Foi fundada em 30 de abril de 2020. Tem como símbolo, um tiranossauro rex que simbolicamente ilustra a fusão da antiga escola de samba, Unidos de Esteio, com a nova geração de carnavalescos da cidade.

Segmentos

Presidente

Intérprete

Carnavais

Acadêmicos de Esteio

Acadêmicos de Esteio


Die zyprische Davis-Cup-Mannschaft ist die Herren-Tennisnationalmannschaft Zyperns.

Geschichte
Seit 1985 nimmt Zypern am Davis Cup teil, konnte sich bislang aber noch nie für die Weltgruppe qualifizieren. Erfolgreichster Spieler ist Marcos Baghdatis mit 60 Siegen, Rekordspieler ist Demetrios Leontis mit 47 Teilnahmen.

Aktuelles Team
Folgende Spieler traten im Davis Cup 2012 für ihr Land an:
Marcos Baghdatis
Rares Cuzdriorean
Christos Hadjigeorgiou
Sergis Kyratzis

Weblinks

Davis-Cup-Mannschaft
Davis-Cup
Davis Cup

Zyprische Davis-Cup-Mannschaft


Sadabat Paktı; Türkiye, İran, Irak ve Afganistan arasında, 8 Temmuz 1937 tarihinde Tahran'da Sadabat Sarayı'nda imzalanan dörtlü saldırmazlık paktı.

Paktın sebepleri
 Sınır sorunlarının kalıcı şekilde çözülmesi: Pakta üye devletlerin tümünün İran'la sınır sorunu bulunmaktaydı. Ayrıca bu sınır sorunları nedeniyle özellikle Türkiye-Irak-İran üçgeninde Kürt aşiretleri sınır tanımayan isyanlar yapmaktaydı. Bu, paktın imzalanmasının en önemli nedenidir.
 Ülkelerin bağımsızlıklarını vurgulama istekleri: Sömürge ve yarı sömürge dönemlerinden kısa süre önce kurtulabilen bu devletlerin bağımsızlıklarının vurgulanması son derece önemliydi. İlk defa bu amaçla, 2 Ekim 1935'te Cenevre'de Türkiye, İran ve Irak arasında üçlü bir antlaşma parafe edildi. Buna daha sonraları Afganistan da katıldı. Daha sonra Irak-İran sınır antlaşmazlığının çözümlenmesi (Şatt'ül-Arab uyuşmazlığı), Türkiye ile İran arasında dostluk çerçevesi içinde sınır sorunu dâhil her alanı düzenleyen antlaşmaların akdi; 8 Temmuz 1937 tarihli Sadabad Paktı'nın imzalanmasına imkân vermiştir.
Taraflar; antlaşmada genel olarak birbirlerinin iç işlerine karışmayacaklarını, ortak çıkarlarını ilgilendiren hususlarda birbirlerine danışacaklarını, birbirlerine karşı saldırıda bulunmayacaklarını ve sınırlarının korunmasına saygı göstereceklerini taahhüt etmişlerdir. Ancak paktın temel nedeni olan Kürt aşiretleri sorunu, 7. maddenin şu ifadelerinde saklıdır: Bağıtlı taraflardan her biri, kendi sınırları içinde diğer bağıtlı tarafların kurumlarını yıkmak, düzen ve güvenliğini sarsmak veya politik rejimini bozmak amacıyla silahlı çeteler, birlikler veya örgütlerin kurulmasını ve eyleme geçmelerini engellemeyi yükümlenir. II. Dünya Savaşı ortamında antlaşmanın diğer maddeleri işlevsiz kalmış, fakat 7. madde anlaşmanın devamını sağlamıştır. Sadabat Paktı; 1979'da İran'daki İslami rejim, paktı feshettiğini imâ edene kadar hukukî varlığını sürdürmüştür.

Paktın oluşumu
Irak, İngiltere'ye olan bağlılığını dengelemek için İran ve Türkiye'ye saldırmazlık paktı önermiştir. Türkiye ise ayrı ayrı paktlar yerine bölgesel bir pakt kurulmasını önermiştir. SSCB'nin önerdiği, Afganistan'ın paktta yer alması fikri de kabul edilince pakt Tahran'da imzalanmıştır.

Kaynakça

1937'de antlaşmalar
Afganistan Krallığı'nın antlaşmaları
Irak Krallığı'nın antlaşmaları
Pehlevi Hanedanı'nın antlaşmaları
Türkiye'nin antlaşmaları
İran-Türkiye ilişkileri
Afganistan-Türkiye ilişkileri
1937'de İran
1937'de Türkiye
1930'larda Afganistan
1930'larda Irak

Sadabat Paktı


Félix-Jacques Moulin (27 de marzo de 1802 - 12 de diciembre de 1875) fue un fotógrafo francés.

En 1849, abrió un estudio fotográfico en París y realizó daguerrotipos eróticos de muchachas de 14 à 16 años. En 1851, sus obras fueron confiscadas y fue condenado a un mes de cárcel.

Después de su liberación, se dedicó a dar clases de fotografía.

En 1856, emprendió un viaje fotográfico por Argelia, con un buen equipo y financiado por el Estado, lo que le permitió contar con la ayuda de las autoridades coloniales. Regresó a Europa en 1858 con cientos de imágenes de paisajes, ciudades, yacimientos arqueológicos y retratos de los habitantes. Publicó una selección de 300 fotografías en un libro titulado L'Algérie photographiée.

Sus obras se conservan en la Biblioteca Nacional de Francia, el Museo de Orsay y The Getty Center, entre otros.

Enlaces externos

 Biografía Félix-Jacques Moulin en la página oficial de la BNF (en francés)
 En la página oficial del Getty Center (en inglés)

Fotógrafos de Francia
Arte erótico
Nacidos en Montreuil (Paso de Calais)
Fallecidos en París

Félix-Jacques Moulin


An Omoea philippinensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Omoea philippinensis in nahilalakip ha genus nga Omoea, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Omoea

Omoea philippinensis


Anthony Dwane Mackie (n. 23 septembrie 1978) este un actor american. A apărut în mai multe filme, seriale de televiziune pe Broadway și Off-Broadway, inclusiv Ma Rainey's Black Bottom, Drowning Crow, McReele, A Soldier's Play și piesa de teatru Talk a lui Carl Hancock Rux, pentru care a câștigat un premiu Obie în 2002.

În anul 2002 a apărut în filmul de debut 8 Mile al lui Eminem. A fost nominalizat la Independent Spirit Awards pentru Cel Mai Bun Actor în rolul din filmul Brother to Brother. A doua nominalizare la Independent Spirit Awards a fost în anul 2009 pentru Cel Mai Bun Actor în rol secundar în filmul The Hurt Locker. În 2014, el s-a alăturat Marvel Cinematic Universe ca Sam Wilson / Falcon, unde a apărut prima dată în Captain America: The Winter Soldier, și reluând rolul în Avengers: Age of Ultron, Ant-Man și Captain America: Civil War.

În luna mai 2016, el a jucat în filmul de televiziune HBO All the Way ca Martin Luther King Jr., alături de Bryan Cranston, care câștigase un Premiu Tony pentru modul în care jucase rolul președintelui Lyndon B. Johnson în piesa de teatru cu același nume.

Filmografie

Film

Referințe

Legături externe

Actori americani
Americani în viață

Anthony Mackie