Fævejle er en herregård på Djursland, der har eksisteret siden 1400-tallet. Gården ligger ved Kolindsund og er i dag et moderne landbrug, der årligt producer 29.000 slagtesvin, foruden at producere markafgrøder af korn, majs, raps, frøgræs, ligesom der er en nicheproduktion af hø med høtørreri. Der hører 310 hektar jord til.

Fævejle ejes per 2014 af Karen Mønsted Jensen og Jens Hjort Jensen. Gården indgår i et driftsfælleskab (år 2014) med Bakkegården 15 kilometer fra Fævejle, der ejes af Jens Hjort Jensens bror, Mogens Hjort. Sammenlagt drives de to gårde med cirka 800 hektar. Fævejle har været i familien Mønsteds eje siden 1833.

Dejlige Fævejl, aldrig kan nogen noksom dig love,

Kolindsund løber dig nær, marken er frydelig grøn.

Luften er sunder, herlig dig pryde grønneste skove,

Fødested, aldrig jeg dig glemmer så dejlig og skøn.

Sådan skriver, Hans Mikkelsen Ravn om sit fødehjem, Fævejle. Han er en i det 17. århundrede "fortjenstfuld skolemand, det danske sprogs talsmand, og anset musikteoretiker."

Beliggenhed
Fævejle ligger karakteristisk placeret på overgangen mellem de sydlige morænebakker ned til Kolindsund og det marine forland, der lokalt kaldes forstrand.
"Herregården udgør med sine store markenheder, skovbryn og herregårdsbygninger et værdifuldt herregårdslandskab. Den skarpe kontrast mellem de flade marker i selve Kolindsund og de store marker på højderyggen udgør – sammen med herregårdsbygningerne – de vigtigste karaktergivende landskabselementer," hedder det i en beskrivelse.

Fævejle ligger ved den eneste landevej der krydser Kolindsund som et forbindelsesled mellem det sydlige og det nordlige Djursland mellem landsbyerne, Lyngby og Fannerup. Vejen når ned i 2 meter under havets overflade, hen over den tidligere søbund (indtil 1880'erne) og det endnu tidligere sund med adgang til Kattegat ved Grenaa 22 kilometer fra Fævejle. I dag bliver 20 kilometer lange Kolindsund holdt tørt ved hjælp af en pumpestation i Fannerup på den modsatte side af Fævejle, samt af en pumpestation i Enslev 6 kilometer fra Fævejle i retning mod Grenaa. Vejen krydser Kolindsund, hvor det er 1.7 kilometer meter bredt.

Historie
Fævejles arkitektonisk markante hovedbygning blev opført i 1875 af daværende ejer N. J. A. Mønsted og består af en fløj, der er opført i en etage. Bygningen har gennemgående kviste ved gavlene samt midterkvist. Den er opført i røde mursten på en høj kampestensbeklædt kældersokkel og har skifertag. Fredningsstatus 2013: Hovedbygningen er udpeget som bevaringsværdig med høj bevaringsværdi. Fævejle var en overgang del af Baroniet, Høgholm.

I 1429 overdrog Jens Laursen og Henrik Bille et øde byggested i Fævejle til Otte Nielsen Rosenkrantz. Efter gården blev bygget, kom Fævejle i Aarhus domkapitels besiddelse.

I 1580 mageskiftede Aarhus domkapitel Fævejle til Kronen, der allerede året efter mageskiftede den bort til Iver Juul.

I begyndelsen af 1600-tallet fik gården flere forskellige ejere, der ofte kun havde gården i besiddelse for en kort periode.

I 1648 blev Fævejle solgt Frederik Reedtz, der var medlem af rigsrådet. Efter hans død i 1659 blev gården arvet af sønnen Jørgen Reedtz og svigersønnen Erik Hardenberg Gyldenstierne. Jørgen Reedtz, der var amtmand over Tryggevælde amt og ambassadør i Spanien, solgte i 1664 Fævejle til Matheus Rudolphus Reinfranck.
Matheus Reinfranck var gift med Karen Helkand, der fra et tidligere ægteskab havde døtrene Karen og Sophie Nansen, der begge havde indgået fordelagtige ægteskaber. Karen Nansen var i 1670 blevet gift med statsmanden, Peder Griffenfeld, mens Sophie Nansen i 1672 havde indgået et ægteskab med etatsråd Christian Gersdorff. Matheus Reinfranck og Karen Helkand fik sammen datteren Lisbeth Margrethe Reinfranck, der allerede som tolvårig blev forlovet med Christian Lente, som var søn af Frederik III 's (1609-1670) kansler, Theodor Lente. I 1676 blev Peder Griffenfeld imidlertid idømt dødsstraf for forræderi mod kongen. Han blev dog benådet på skafottet og blev i stedet sendt i livsvarigt fængsel. Christian Lente, der udelukkende havde indgået forlovelsen med Lisbeth Margrethe for at opnå Peder Griffenfelds beskyttelse, afbrød kort efter forbindelsen.

I 1681 blev Fævejle købt af Iver Juul Høg, der samme år oprettede baroniet Høgholm. Udover Fævejle talte baroniet gårdene Lykkesholm og Bjørnholm. Iver Juul Høg døde dog allerede i 1683 og enken Helle Trolle giftede sig i 1689 med Palle Krag. Sønnen Niels Trolle Høg, der havde arvet baroniet efter faren, døde barnløs i 1700, hvorefter baroniet tilfaldt Helle Trolle. Efter hendes død i 1722 overgik baroniet til Christian Danneskiold-Samsøe.

Sønnen Frederik Danneskiold-Samsøe blev baroniet Høgholms ejer efter faderen, der døde stærkt forgældet i 1728. Frederik Danneskiold-Samsøe havde også selv svært ved at holde styr på økonomien og var derfor nødsaget til at sælge ud af sine godser. I 1748 fik han kongelig tilladelse til at ophæve baroniet Høgholm og solgte dernæst godset i 1753 til Adam Gottlob Moltke, der dog allerede videresolgte det året efter.

I 1802 solgte Pauline Fabritius-Tengnagel Fævejle på auktion. Gården blev købt af Knud Høyer, der frasolgte de fleste af godsets fæstegårde. Efter Knud Høyers død i 1821 blev Fævejle sat på auktion og solgt til P.J. Møller. I 1833 solgte han gården til Peter Mørk Mønsted. Han døde i 1864, hvorefter hans enke, Bolette Christiane Dahl, overdrog gården til sønnen N. J. A. Mønsted i 1868.

N. J. A. Mønsted opførte i sin tid som ejer en ny hovedbygning på gården. I 1919 blev Fævejle arvet af sønnen Peter Mørk Mønsted, der i 1945 overdrog gården til sønnen Iver Brorsen Mønsted.

Da præsten Jep Tordsen boede på Fævejle i 1469 blev navnet på herregården stavet Fæwedell.

Ejere

Andreas Eysen

Jens Laursen og Henrik Blik

1429 Otte Nielsen Rosenkrantz

Aarhus domkapitel

1580 Kronen

1581 Iver Juel

1618 Helvig Rantzau

1621 Kirsten Sandberg (Bryske)

1648 Frederik Reedtz

1659 Erik Hardenberg Gyldenstierne (halvparten)

1664 Matheus Rudolphus Reinfranck (eneejer)

1681 Iver Juul Høg

1722 Chr. Danneskiold-Samsøe

1753 A. G. Moltke

1754 - 1833 Forskellige ejere

1833 P. Mørk Mønsted

1868 N. J. A. Mønsted

1945 I. Brorson Mønsted

Eksterne kilder

 Maskinbladet, Helge Plougmann Nilesen, . http://www.maskinbladet.dk/artikel/god-handfuld-gronne
 Dansk Center for Herregårdsforskning, http://www.danskeherregaarde.dk/manorholder/f/faevejle/ejerhistorie.aspx
 Roussell, Aage (red.): Danske Slotte og Herregårde, bd. 14. København 1963-1968.
 Norddjurs Kommune, http://www.norddjurs.dk/media/882611/Faevejle-Herregaardslandskab.pdf

Litteratur og henvisninger

Maleri fra 1800-tallet af Fævejle placeret ved en sø, Kolindsund: Google – Fævejle - Images.

Petersen, Steen Estvad: Danske herregårde. Bygninger - haver - landskaber. København 1980.

Roussell, Aage (red.): Danske Slotte og Herregårde, bd. 14. København 1963-1968.

Trap, J.P.: Danmark. København 1953-1972.

Lokaliteter i Norddjurs Kommune
Herregårde i Norddjurs Kommune
Herregårde i Randers Amt
Fredede slotte og herregårde i Danmark
Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Norddjurs Kommune
Landbrug
Organisationer fra Danmark
Svinebrug
Gårde i Danmark

Fævejle


Hardhof ist ein Gemeindeteil der Großen Kreisstadt Dinkelsbühl im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde liegt am Hardgraben (im Mittellauf Mühlgraben, im Unterlauf Walkenweiherbach genannt), der ein rechter Zufluss der Wörnitz ist, und unmittelbar westlich des Ortes den Mühlweiher speist. Der Ort liegt in einer flachhügeligen Landschaft und ist von Acker- und Grünland umgeben. Im Süden wird die Flur Lach genannt, im Westen Heiligenfeld. 0,75 km nordwestlich liegt das Hirtenhölzle. Die Kreisstraße AN 44/K 2646 führt an Oberhard vorbei nach Buckenweiler (2 km westlich) bzw. zur Staatsstraße 2220 bei Rain (1,2 km östlich).

Geschichte
Der Ort wurde 1319 als "Oedenhart" erstmals urkundlich erwähnt.

Die Fraisch über Hardhof war strittig zwischen dem ansbachischen Oberamt Crailsheim, dem oettingen-spielbergischen Oberamt Mönchsroth und der Reichsstadt Dinkelsbühl. Gegen Ende des 18. Jahrhunderts bildete es mit Buckenweiler, Oberhard und Hardmühle eine Realgemeinde. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft hatte das Oberamt Mönchsroth. Der Ganzhof hatte das Spital der Reichsstadt Dinkelsbühl als Grundherrn. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Crailsheim.

Im Jahr 1809 wurde Hardhof infolge des Gemeindeedikts dem Steuerdistrikt Segringen und der Ruralgemeinde Seidelsdorf zugeordnet. Am 1. Juli 1970 wurde Hardhof im Zuge der Gebietsreform in Bayern nach Dinkelsbühl eingegliedert.

Baudenkmäler
 Haus Nr. 1: Wohnstallhaus, erdgeschossiger Satteldachbau über Kellergeschoss mit Stall, massiv und Fachwerk, im Kern 18. Jahrhundert, Verlängerung 19. Jahrhundert; Scheune, Bruch- und Haustein mit Satteldach, 18. Jahrhundert, Anbau 19. Jahrhundert
 Haus Nr. 2: ehemaliger Bauernhof, zweigeschossiges verputztes Wohnstallhaus mit Steildach und angefügter Scheune, bezeichnet "1807", im Kern älter

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Vinzenz (Segringen) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Georg (Dinkelsbühl) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Dinkelsbühl)
Ort im Landkreis Ansbach
Ersterwähnung 1319
Einzelsiedlung

Hardhof (Dinkelsbühl)


Gwilym Hugh Lewis ( - ) est un as de l'aviation britannique de la Première Guerre mondiale, crédité de 12 victoires aériennes confirmées. Il mène après la guerre une carrière de courtier d'assurance. Lewis est l'avant-dernier as britannique à mourir (le dernier étant Cecil Arthur Lewis), ainsi que celui ayant vécu le plus longtemps, mourant huit mois avant son centième anniversaire, tandis que Cecil Lewis est mort à 98 ans en 1997. Parmi les nombreux amis qu'il se fit au cours de sa vie, on compte le Premier ministre Winston Churchill, le dramaturge Noël Coward et ses collègues as Roderic Dallas, Edward Mannock et George McElroy.

Biographie

Début de parcours militaire
Né à Moseley, un quartier de Birmingham, en , il fait ses études au Marlborough College. Gwilym se porte volontaire dans le Northamptonshire Regiment au début de la Première Guerre mondiale. Le , après avoir été formé au Officers' Training Corps de l'Université de Londres, il est nommé second lieutenant mais n'a pas droit à la solde et aux indemnités avant le 3 janvier suivant.  Sa première demande de transfert dans le Royal Flying Corps est refusée à cette période, faute de places disponibles. Lewis obtient  de son père pour suivre une formation de pilote privé à Hendon sur un . Il obtient son certificat le . Le RFC l'accepte alors et l'envoie à la Central Flying School à Upavon.

Carrière de pilote
Le , Lewis est détaché au premier bataillon de garnison du . Le , il est nommé flying officer et envoyé rejoindre le , dont il sera l'un des membres essentiels.

Lorsque son unité arrive en France le 29 mai 1916, Lewis pilote un Airco DH.2 usé avec seulement quatre heures et demie d'expérience de vol en solo. Le 15 juillet, il aide à détruire un Fokker Eindecker pour sa première victoire aérienne. Deux mois plus tard, le 22 septembre, il détruit un Roland C.II au-dessus de Bancourt pour sa première victoire en solitaire.

Lewis est nommé Flight commander avec le grade provisoire de capitaine le . Il ne remporte plus de victoires jusqu'à son transfert dans le No. 40 Squadron en  pour s'entraîner sur des Royal Aircraft Factory SE.5 tout en menant parallèlement des missions de combat. Gwilym Lewis attend deux mois pour remporter une nouvelle victoire, le , en mettant un Albatros D.III hors de contrôle. Il en abat un autre un mois plus tard, le . Il remportera neuf autres victoires au cours des six mois suivants. Lewis termine son passage au front avec un bilan de cinq avions allemands détruits, six mis hors de contrôle, ainsi qu'un avion de reconnaissance LVG capturé le  (sa dernière victoire). Il est honoré pour cela par la Distinguished Flying Cross au cours du mois de juillet avant d'être réaffecté en Angleterre, pour y officier en tant que formateur.

Gwilym Lewis s'est lié d'amitié avec beaucoup d'autres pilotes au fil de ses affectations : Roderic Dallas, George McElroy et Edward Mannock notamment. C'est à Mannock qu'il doit son surnom (, bruyant), car ce dernier avait l'habitude d'appliquer ce qu'il appelait la  : comme Lewis était toujours très calme, Mick Mannock le surnomma Noisy Lewis.

Lors du dernier jour de Lewis en France avant son rapatriement, ses amis organisent un déjeuner d'adieu. Edward Mannock prend à part leur ami commun George McElroy pour le mettre en garde contre le fait de suivre ses cibles à portée de tir depuis le sol. Six jours plus tard, Mannock est tué au combat par des tirs venus du sol alors qu'il poursuivait un avion qu'il avait abattu. Cinq jours plus tard, McElroy est tué dans les mêmes conditions. Lewis perd à la même période son frère aîné, tué lui aussi dans un combat aérien. Après cette série de pertes, Gwilym termine la guerre en Angleterre, pour sa fonction d'instructeur. Il est rendu à la vie civile le .

Entre-deux-guerres
Une fois redevenu civil, Lewis partage un cottage à Wargrave, un village du Berkshire avec certains de ses amis de guerre : ils étaient le public du jeune dramaturge britannique Noël Coward pour la lecture de sa première pièce, . Lewis entame une carrière dans l'assurance dans le cabinet de courtier  au Lloyd's of London. En parallèle, au cours des années 1919 et 1920, il commence à écrire sur la sécurité aérienne. Il écrit également Wings Over the Somme 1916-1918, ses mémoires sur la guerre.

Lewis se rend aux États-Unis en 1923, pour y étudier les conditions commerciales et propose à son retour, de créer une succursale américaine au cabinet de courtier qui l'emploie. Lewis est répertorié en 1925 dans les registres publics comme un liquidateur.  Toujours en 1925, il épouse Christian Robertson, le 9 juillet. L'union durera 68 ans et donnera au couple deux filles et deux fils. Lewis réussit à faire de la succursale américaine de Sedgwick et Collins la plus importante du monde pour le groupe en 1939. Ce succès dans l'assurance lui permet donc de ne pas pâtir des difficultés liées à la Grande Dépression.

Seconde Guerre Mondiale
Lewis est affecté comme pilot officer à titre temporaire à la branche des tâches administratives et spéciales de la  le ,  et est promu pilot officer à titre permanent le 14 août, seulement deux semaines avant le début de la Seconde Guerre Mondiale. Il sert dans les Cabinet War Rooms, le cabinet de guerre de Winston Churchill, auquel il remet régulièrement des rapports. Le , Lewis est obligé de démissionner après avoir été promu wing commander en raison de problèmes de santé. Malgré son occupation pendant la guerre, il suit autant que possible les affaires de son entreprise de courtage en assurance.

Après-guerre et fin de vie
Lewis quitte  en 1947. Il travaille pour Arbon Langrish, un autre cabinet dont il prend la présidence à la mort de son associé principal quelques années plus tard. Une fois de plus, Lewis se rend à l'étranger pour développer les activités américaines de sa société. Il finit par la vendre en  pour prendre sa retraite.

Lewis fut interviewé dans le documentaire de 1987 The Cavalry of the Clouds, produit et diffusé par la chaîne de télévision régionale britannique HTV West.

Lorsque Gwilym Hugh Lewis est décédé le , à l'âge de 99 ans, il était le plus ancien membre de la Lloyd's of London, ainsi que le plus âgé des deux as britanniques de la Première Guerre mondiale encore en vie. L'autre as, son presque homonyme Cecil Lewis, avait un an de moins et est décédé un mois plus tard.

Références

Bibliographie

Aviateur britannique de la Première Guerre mondiale
Aviateur britannique
Naissance en août 1897
Décès en décembre 1996
Personnel de l'armée de terre britannique pendant la Première Guerre mondiale
Décès à 99 ans

Gwilym Hugh Lewis


Olaylar
 Aleksandros Helios, Med kralı I. Artavasdes'in kızı ve Media prensesi olan Iotapa ile nişanlandı.
 Roma şehrinde Aqua Julia adlı su kemeri inşa edildi.

Doğumlar

Ölümler
 Tiberius Nero, Antik Roma'nın en köklü ve eski ailelerinden olan Claudius Ailesi'nin bir üyesi (d. MÖ 85)

MÖ 33


Lesley Allison Thompson-Willie, (geboren als Lesley Allison Thompson, * 20. September 1959 in Toronto) ist eine kanadische Steuerfrau im Rudern. Sie nahm bis 2016 an acht Olympischen Spielen teil, bei denen sie fünf Medaillen gewann.

Karriere

Thompson begann als Leichtathletin und war bis 1983 auch als Gymnastin aktiv. 1978 begann sie mit dem Rudersport, 1980 gehörte sie zum kanadischen Olympiaaufgebot, das wegen des Olympiaboykotts aber nicht antreten durfte. Ihren ersten Endlauf bei Ruder-Weltmeisterschaften erreichte Thompson 1981 mit dem vierten Platz im Achter. Danach wechselte sie in den Vierer, mit dem sie 1984 in Los Angeles die olympische Silbermedaille gewann. Nach Bronzemedaillen bei den Weltmeisterschaften 1985 und 1986 folgte ein sechster Platz im Vierer 1987, das komplette Team ruderte 1987 auch im kanadischen Achter, der aber nur das B-Finale gewann. Bei den Olympischen Spielen 1988 verpasste der kanadische Vierer ebenfalls das A-Finale und belegte als Sieger des B-Finales den siebten Platz.

1991 gewann Lesley Thompson mit dem kanadischen Achter Weltmeisterschaftsgold; es folgte Olympiagold 1992 mit einem Boot, in dem sowohl die Olympiasiegerinnen im Zweier ohne als auch die im Vierer ohne saßen, so dass sechs Ruderinnen des Achters 1992 zwei Goldmedaillen gewannen. Nach einem siebten Platz des Achters bei den Ruder-Weltmeisterschaften 1994 und einem sechsten Platz 1995 gewann der bis auf Jessica Monroe und Lesley Thompson völlig neu besetzte Achter 1996 die olympische Silbermedaille.

Bei den Weltmeisterschaften 1997 gewann der kanadische Achter ebenfalls die Silbermedaille, allerdings waren mit Alison Korn, Emma Robinson und Lesley Thompson nur noch drei Ruderinnen aus dem Vorjahresachter dabei. Mit nur wenigen Umbesetzungen gewann der kanadische Achter die Bronzemedaille bei den Weltmeisterschaften 1998 und 1999 sowie bei den Olympischen Spielen 2000. Danach beendete Lesley Thompson ihre Karriere vorläufig.

2005 begann sie wieder mit dem Training und 2006 war sie wieder bei den Weltmeisterschaften dabei und erreichte mit dem Achter den fünften Platz. Nach einem sechsten Platz 2007 belegte der Achter den vierten Platz bei den Olympischen Spielen 2008. Zehn Jahre nach ihrer Silbermedaille von Sydney gewann Lesley Thompson 2010 Silber hinter dem US-Achter, 2011 in Bled gewannen erneut die USA vor Kanada und bei den Olympischen Spielen 2012 erhielt sie ihre fünfte Olympiamedaille.

Endkampfplatzierungen

Olympische Spiele

 1984: 2. Platz im Vierer (Marilyn Brain, Angela Schneider, Jane Tregunno, Barbara Armbrust und Lesley Thompson)
 1992: 1. Platz im Achter (Kirsten Barnes, Brenda Taylor, Megan Delehanty, Marnie McBean, Shannon Crawford, Kay Worthington, Jessica Monroe, Kathleen Heddle und Lesley Thompson)
 1996: 2. Platz im Achter (Heather McDermid, Tosha Tsang, Maria Maunder, Alison Korn, Emma Robinson, Anna van der Kamp, Jessica Monroe, Theresa Luke und Lesley Thompson)
 2000: 3. Platz im Achter (Heather McDermid, Heather Davis, Dorota Urbaniak, Theresa Luke, Emma Robinson, Alison Korn, Laryssa Biesenthal, Buffy-Lynne Alexander und Lesley Thompson)
 2008: 4. Platz im Achter (Heather Mandoli, Andréanne Morin, Sarah Bonikowsky, Ashley Brzozowicz, Romina Stefancic, Buffy-Lynne Williams, Darcy Marquardt, Jane Thornton und Lesley Thompson)
 2012: 2. Platz im Achter (Janine Hanson, Rachelle Viinberg, Krista Guloien, Lauren Wilkinson, Natalie Mastracci, Ashley Brzozowicz, Darcy Marquardt, Andréanne Morin und Lesley Thompson)
 2016: 5. Platz im Achter (Cristy Nurse, Lisa Roman, Antje von Seydlitz-Kurzbach, Christine Roper, Lauren Wilkinson, Susanne Grainger, Natalie Mastracci, Caileigh Filmer und Lesley Thompson)

Weltmeisterschaften

 1981: 4. Platz im Achter (Kay Worthington, Cathy Lund, Vicky Harber, Sylvia Wetzl, Andrea Schreiner, Jane Pringle, Heather Clarke, Jane Tregunno und Lesley Thompson)
 1983: 4. Platz im Vierer (Gail Cort, Barbara Armbrust, Jane Tregunno, Kathy Lighty und Lesley Thompson)
 1985: 3. Platz im Vierer (Lisa Robertson, Barbara Armbrust, Christina Clarke, Tricia Smith und Lesley Thompson)
 1986: 3. Platz im Vierer (Jane Tregunno, Jennifer Wallinga, Christina Clarke, Tricia Smith und Lesley Thompson)
 1987: 6. Platz im Vierer (Kathryn Barr, Jennifer Wallinga, Heather Clarke, Jane Tregunno und Lesley Thompson)
 1991: 1. Platz im Achter (Kirsten Barnes, Megan Delehanty, Jennifer Doey, Kathleen Heddle, Kelly Mahon, Marnie McBean, Jessica Monroe, Brenda Taylor und Lesley Thompson)
 1995: 6. Platz im Achter (Julie Jespersen Platt, Theresa Luke, Kelly Mahon, Maria Maunder, Jessica Monroe, Emma Robinson, Tosha Tsang, Anna van der Kamp und Lesley Thompson)
 1997: 2. Platz im Achter (Buffy-Lynne Alexander, Laryssa Biesenthal, Jessica Gonin, Alison Korn, Emma Robinson, Dorota Urbaniak, Kristen Wall, Kubet Weston und Lesley Thompson)
 1998: 3. Platz im Achter (Buffy-Lynne Alexander, Laryssa Biesenthal, Heather Davis, Alison Korn, Marnie McBean, Emma Robinson, Dorota Urbaniak, Kubet Weston und Lesley Thompson)
 1999: 3. Platz im Achter (Buffy-Lynne Alexander, Laryssa Biesenthal, Alison Korn, Theresa Luke, Heather McDermid, Emma Robinson, Dorota Urbaniak, Kubet Weston und Lesley Thompson)
 2006: 5. Platz im Achter (Sarah Bonikowsky, Sabrina Kolker, Heather Mandoli, Andréanne Morin, Romina Stefancic, Kaylan Vander Schilden, Katie Reynolds, Ashley Brzozowicz und Lesley Thompson)
 2007: 6. Platz im Achter (Sarah Bonikowsky, Katie Reynolds, Romina Stefancic, Ashley Brzozowicz, Sabrina Kolker, Kaylan Vander Schilden, Heather Mandoli, Buffy-Lynne Williams und Lesley Thompson)
 2009: 6. Platz im Achter (Sarah Bonikowsky, Jane Thornton, Romina Stefancic, Ashley Brzozowicz, Lauren Hutchins, Larissa Lagzdins, Krista Guloien, Peggy DeVos und Lesley Thompson)
 2010: 2. Platz im Achter (Emma Darling, Cristy Nurse, Janine Hanson, Rachelle Viinberg, Krista Guloien, Ashley Brzozowicz, Darcy Marquardt, Andréanne Morin und Lesley Thompson)
 2011: 2. Platz im Achter (Janine Hanson, Rachelle Viinberg, Natalie Mastracci, Cristy Nurse, Krista Guloien, Ashley Brzozowicz, Darcy Marquardt, Andréanne Morin und Lesley Thompson)
 2014: 2. Platz im Achter (Cristy Nurse, Lisa Roman, Rosanne Deboef, Natalie Mastracci, Susanne Grainger, Christine Roper, Ashley Brzozowicz, Lauren Wilkinson und Lesley Thompson)
 2015: 3. Platz im Achter (Lisa Roman, Cristy Nurse, Jennifer Martins, Ashley Brzozowicz, Christine Roper, Susanne Grainger, Natalie Mastracci, Lauren Wilkinson und Lesley Thompson)

Weblinks

Ruderer (Kanada)
Olympiasieger (Rudern)
Weltmeister (Rudern)
Sieger bei den Commonwealth Games (Rudern)
Olympiateilnehmer (Kanada)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1984
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1988
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1992
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1996
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Kanada)
Mitglied der Canadian Olympic Hall of Fame
Kanadier
Geboren 1959
Frau

Lesley Thompson


Crepidolomus es un género de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Especies
Relación de especies:

 Crepidolomus descarpentriesi Mateu, 1986
 Crepidolomus extimus (Jeannel, 1955)

Referencias

Enlaces externos

 Nomenclator Zoologicus

Crepidogastrini

Crepidolomus


Luka Milivojević (în , ; )

Și-a început cariera cu Radnički Kragujevac și apoi a jucat pentru Rad înainte de a semna cu Steaua Roșie Belgrad în ianuarie 2012. El a câștigat ulterior Prima Ligă Belgiană cu Anderlecht și de două ori Superliga Greciei cu Olympiacos, apoi a fost transferat de Crystal Palace în ianuarie 2017 pentru 16 milioane de euro. Milivojević și-a făcut debutul pentru Echipa națională a Serbiei în 2012 și a făcut parte din lotul lor la Campionatul Mondial din 2018.

Cariera pe echipe

Primii ani
Primul sezon al lui Milivojević, ca jucător profesionist, a fost la clubul său local, Radnički Kragujevac, în sezonul 2007-2008, după care a jucat în Liga de Vest a Serbiei. La sfârșitul acelui sezon a fost transferat de echipa de primă ligă Rad, și a intrat în lotul echipei mari în sezonul 2008-2009. La Radnički a jucat ca mijlocaș dreapta.

Steaua Roșie Belgrad
Pe 19 decembrie 2011 Milivojević a semnat un contract cu Steaua Roșie Belgrad. Sosirea sa la Steaua Roșie s-a datorat în mare măsură dorinței antrenorului Robert Prosinečki, care credea că Milivojević avea un potențial mare. Pe 17 noiembrie 2012, Milivojević a înscris un gol impresionant împotriva rivalilor din oraș, Partizan.

Anderlecht
La 26 iulie 2013, Milivojević a semnat un contract pe cinci ani cu belgienii de la Anderlecht. La 1 septembrie 2014, a fost anunțat că Milivojević a fost împrumutat de Olympiacos de la Anderlecht.

După sezonul 2014-2015, Milivojević și-a reiterat dorința de a rămâne la Olympiacos. Cele două cluburi ar fi putut începe negocierile după încheierea sezonului; Milivojević a declarat că dorința sa a fost ca să rămână la Olympiacos. Conform știrilor din presa belgiană, Olympiacos trebuia să plătească prețul solicitat al lui Anderlecht pentru a realiza transferul permanent al lui Milivojević. Olympiacos negociat dur cu clubul belgian, deoarece era reticentă în a plăti suma de 2,7 milioane de euro pe care Anderlecht i-a cerut-o în schimbul lui Milivojević.

Olympiacos
La 4 iunie 2015, Anderlecht a confirmat că a ajuns la un acord cu Olympiacos pentru transferul permanent al lui Milivojević. După expirarea împrumutului a semnat cu campioana Greciei de atunci un contract de patru ani, pentru o sumă de transfer de 2,3 milioane de euro. La 30 iunie 2015, Olympiacos a respins o ofertă de 5 milioane de euro din partea lui Fenerbahce.

Crystal Palace

La 31 ianuarie 2017, Milivojević a semnat cu Crystal Palace un contract de trei ani și jumătate, transferul său fiind făcut în schimbul sumei de 16 milioane de euro. La 10 aprilie 2017, el a marcat primul său gol pentru Palace dintr-un penalty în victoria acasă cu 3-0 împotriva lui Arsenal, și a mai marcat un gol pe 14 mai într-o victorie scor 4-0 pe Selhurst Park împotriva lui Hull City, prin care echipa lui s-a salvat de la retrogradare în dauna lui Hull.

În sezonul 2017-2018, Milivojević a fost cel mai bun marcator al lui Crystal Palace cu 10 goluri, cu Vulturii revenindu-și din forma slabă demonstrată la începutul sezonului, terminând pe locul al unsprezecelea sub comanda lui Roy Hodgson. Este cunoscut ca fiind un bun executant al loviturilor de pedeapsă, marcând în nouă din cele zece ocazii în care a bătut un penalty pentru Palace; înainte de penaltiurile bătute pentru Palace el nu executase nicio astfel de lovitură în toate meciurile pe care le jucase în trecut la nivel profesionist. Penaltiul pe care l-a ratat a fost cel din data de 31 decembrie 2017 al remizei albe împotriva Manchester City, Ederson făcând o paradă pe final de meci pentru echipa care câștigase în toate cele 18 meciuri de dinaintea acestuia.

La 28 octombrie 2018, Milivojević a marcat două goluri din penalty într-un egal acasă, scor 2-2 cu Arsenal, terminând cu 12 victorii consecutive. În meciul din deplasare cu Manchester City de pe 22 decembrie, a marcat golful câștigător din penalty într-o victorie de 3-2 asupra deținătoarei titlului.

Cariera la națională
A fost component al echipei naționale de fotbal a Republicii Serbia sub 21 de ani. El a fost chemat pentru echipa națională de fotbal a Serbiei la 29 septembrie 2011, pentru a se confrunta cu Italia și Slovenia în preliminariile UEFA Euro 2012. El a debutat pentru Serbia pe 14 noiembrie 2012 într-un meci amical cu Chile. La 6 octombrie 2017 a marcat primul gol pentru Serbia într-un meci de calificare la Campionatul Mondial cu Austria.

În iunie 2018, a fost inclus în lotul final de 23 de jucători pentru Campionatul Mondial din 2018, jucând în doua meciuri, împotriva lui Costa Rica și a Elveției.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 12 mai 2019

Meciuri la națională

 Până pe 27 iunie 2018

Gol la națională

 Gol marcat pentru Serbia.

Titluri

Club

 Steaua Roșie Belgrad

 Cupa Serbiei: 2011-2012

 Anderlecht

 Prima Ligă Belgiană: 2013-2014
 Supercupa Belgiei: 2014

 Olympiacos

 Superliga Greciei : 2014-2015, 2015-2016
 Cupa Greciei: 2014-2015

Individual

 Echipa sezonului în Superliga Serbiei: 2011-2012, 2012-2013

Referințe

Legături externe

 Profilul de Scoresway.com
 Luka Milivojević la Utakmica.rs

Nașteri în 1991
Oameni în viață
Fotbaliști sârbi
Mijlocași
Fotbaliști ai Olympiacos FC
Fotbaliști ai Crystal Palace FC
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști internaționali sârbi
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018

Luka Milivojević


حمض النخليك (أو حمض بالميتيك) هو واحد من أكثر الحموض الدسمة المشبعة شيوعًا والموجودة في الحيوانات والنباتات. وكما يدل اسمه، فهو مكون رئيسي للزيت المستخرج من أشجار النخيل (زيت النخيل). أتت كلمة نخيلي من الفرنسية "palmitique"، أي لب شجرة النخيل. اكتشف حمض النخليك إدمون فريمي في عام 1840، خلال تصبن زيت النخيل. تحتوي الزبدة، والجبن والحليب واللحوم أيضًا على هذا الحمض الدسم.

الاستخدامات
إن بالميتات الأسكوربيل هو مضاد تأكسد ومركب فيتامين ألف يضاف إلى الحليب منخفض الدسم لتعويض فقد الفيتامينات نتيجة إزالة دسم الحليب. توصل البالميتات إلى الشكل الكحولي للفيتامين ألف، (retinol)، وذلك لجعل فيتامين ألف مستقرًا في الحليب.

استخدمت مشتقات حمض النخليك بالاشتراك مع النفتا خلال الحرب العالمية الثانية لإنتاج قنابل النابالم ومن هنا جاءت كلمة نابلم (naphthenic and palmitic acids)ا.

ادعت منظمة الصحة العالمية بأن هناك دليل مقنع على أن المدخول الغذائي لحمض النخليك يزيد من خطر تطور أمراض القلب والأوعية الدموية. ولكن الدراسات، ربما أقل مبالاة، لم تظهر إي إصابة، أو حتى أثر إيجابي، من الاستهلاك الغذائي لحمض النخليك على دهون الدم وأمراض القلب والأوعية الدموية، وبالتالي يمكن اعتبار نتائج منظمة الصحة العالمية مثيرة للجدل. ومع ذلك، أظهرت دراسة أخرى أن حمض النخليك ليس له أثر hypercholesterolaemic إذا كان مدخول حمض زيت الكتان أكبر من 4.5 ٪ من الطاقة. وعلى الجانب الآخر، فقد أظهر أنه إذا حوى نظام غذائي على حموض دسمة ترانس (trans fatty acids)، فإن التأثيرات الصحية سلبية، مما تسبب في زيادة الكوليسترول منخفض الكثافة LDL وانخفاض في مستويات الكوليسترول عالي الكثافة HDLا.

اقرأ أيضاً
 بالميتات السيتيل

مراجع

أحماض ألكانية
نخل
بالميتات
زيت النخيل
مثبطات الأروماتاز

حمض النخيل


NGC 5736 est une galaxie spirale relativement éloignée et située dans la constellation du Bouvier. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5736 a été découverte par l'astronome américain Lewis Swift en 1887.

Selon la base de données Simbad, NGC 5736 est une galaxie LINER, c'est-à-dire une galaxie dont le noyau présente un spectre d'émission caractérisé par de larges raies d'atomes faiblement ionisés.

Avec une brillance de surface égale à , on peut qualifier NGC 5736 de galaxie à faible brillance de surface (LSB en anglais pour ). Les galaxies LSB sont des galaxies diffuses (D) avec une brillance de surface inférieure de moins d'une magnitude à celle du ciel nocturne ambiant.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5736 sur le site du professeur C. Seligman

5736
Constellation du Bouvier
Galaxie spirale
Galaxie LINER
Galaxie à faible brillance de surface
Galaxie découverte en 1887
Objet céleste découvert par Lewis Swift

NGC 5736


Candida catenulata é um fungo leveduriforme do filo Ascomycota. É distribuído globalmente, e comumente encontrado na pele de humanos e animais, no solo e em produtos lácteos.

Taxonomia
C. catenulata é uma espécie originalmente atribuída ao gênero Candida. Ser uma espécie do gênero Candida implica uma estreita relação com a espécie-tipo Candida tropicalis, mas descobriu-se através de tRNA, rRNA e outras análises filogenéticas que C. catenulata não está intimamente relacionada com C. tropicalis. Como tal, C. catenulata foi reclassificada em um novo gênero, Diutina, como Diutina catenulata. Essa mudança também afetou a classificação da família, pois Diutina está na família Debaryomycetaceae/Metschnikowiaceae enquanto o gênero original Candida pertence à família Saccaromycetaceae. Sua associação ao filo Ascomycota, classe Saccharomycetes e ordem Saccharomycetales permaneceu inalterada.

Morfologia
C. catenulata é capaz de viver tanto como uma levedura quanto como um pseudomicélio composto de pseudo-hifas e células em forma de cápsula com dimensões de 1-2 micrômetros por 5-7 micrômetros.

Ecologia
Candida catenulata é um componente do microbioma da pele e do intestino de humanos e animais, fungos do microbioma do solo, contaminante de produtos lácteos e patógeno fúngico oportunista ocasional. No solo, C. catenulata está mais fortemente associada à comunidade do solo do necrobioma. Em solos ao redor de cadáveres, populações de C. catenulat foram observadas em experimentos para crescer para compor uma parcela significativa dessas comunidades de solo ao longo do tempo. Nos casos de C. catenulata operando como patógeno oportunista, é mais comum que as infecções se manifestem como algum tipo de infecção superficial da pele. Em um caso raro, uma mulher de 42 anos em Estrasburgo, França, foi infectada de forma invasiva por Candida catenulata após a preparação de hemoculturas após sua readmissão em um hospital pós-tratamento de câncer. Este é o único caso registrado de infecção invasiva por C. catenulata.

Biorremediação
Em um ambiente de laboratório, quando abastecido com resíduos de alimentos e compostagem, colônias de C. catenulata inoculadas com óleo diesel foram observadas para degradar aproximadamente 80% dos hidrocarbonetos de petróleo presentes em seu ambiente. Em colónias não inoculadas observou-se uma degradação de hidrocarbonetos de 48%. Ambos os resultados indicam que C. catenulata é uma espécie promissora para uso em esforços de biorremediação de ambientes contaminados por óleo.

Referências

Leveduras
Candida

Candida catenulata


نادية صالح (ولدت سنة 1940 في المنصورة وتوفيت يوم 9 نوفمبر 2018)، إعلامية مصرية من رواد الإذاعة في مصر. تخرجت من كلية التجارة ودرست بكلية الإعلام جامعة القاهرة. من أشهر برامجها (زيارة لمكتبة فلان)، استضافت فيه مشاهير الفن والعلم مثل محمد عبد الوهاب، عبد الحليم حافظ، خليل فاضل ونجيب محفوظ. هذا البرنامج لا زال يقدم في البرنامج العام المصري وذلك منذ حوالي ثلاثين عامًا.

برامجها الأخرى
 صباح الخير
 يوميات امرأة عصرية
 بعيدا عن السياسة
 وطني حبيبي
 ألف مثل ومثل
 أسماء وشخصيات

مراجع

خريجو جامعة القاهرة
مذيعات مصريات
مواليد 1358 هـ
مواليد 1359 هـ
مواليد 1940
مواليد في المنصورة (مصر)
وفيات 1440 هـ
وفيات 2018
وفيات في القاهرة

نادية صالح


توفيق بن سعيد الصائغ، (1974 -) ولد في إريتريا وعاش في السعودية من صغره. أحد تلاميذ الشيخ محمد بن العثيمين وحاصل على ماجستير من جامعة الإمام وإمام مسجد اللامي في جدة سابقا.
حصل على الجنسية البحرينية بعد ما قامت السلطات السعودية بإبعاده.

حياته
ولد في أسمرة- اريتريا
 درس المرحلة الابتدائية: بمدرسة الملك فيصل الابتدائية في جدة
 درس المرحلة المتوسطة: في كل من مدرسة البحر الأحمر المتوسطة ومدرسة الرازي المتوسطة
 درس المرحلة الثانوية: بمعهد جدة العلمي التابع لجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية، وقد تخرج بامتياز وحصل على شهادة الجامعة (الطالب الأمثل)
 أتم دراسة الجامعية بفرع جامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية في القصيم وقد تخرج بامتياز مع مرتبة الشرف الأولى
 حصل على الماجستير من جامعة أم القرى بمكة المكرمة بدرجة 98 وتقديرامتياز مع التوصية بالطبع والتداول بين الجامعات.
 درس على يد الإمام العلامة الشيخ: محمد الصالح العثيمين –-
و: أ.د: محمد صدقي البورنو.
و: أ.د: عبد الحميد أبوزنيد.
و: أ.د: صالح السلطان
 كما قرأ على بعض كبار طلاب العثيمين سواءً في أروقة الجامعة أو غيرها:
- فمن كبار شيوخه: الشيخ خالد المشيقح وقرأ عليه في الفقه.
- والشيخ: عبد الرحمن الدهش وقرأ عليه في النحو.
- والشيخ: خالد المصلح وقرأ عليه في العقيدة.
 كما قرأ القرآن على كل من:
الشيخ: محمد حبيب الرحمن (من الباكستان)، الشيخ: محمد إبراهيم شتا (من مصر)
وطرفاً على الشيخ: يحي عبد الرزاق الغوثاني (من سوريا)
غادر المملكة العربية السعودية في ذي القعدة من عام 1435 هـ بعد أن قضى بها 33 عامًا

أعماله
 خطيباً وإماماً من عام 1413هـ إلى العام 1434هـ
 وكان الشيخ توفيق الصائغ إمام وخطيب مسجد اللامي بجدة
 رئيساً للجالية الإرتيرية في مكتب دعوة الجاليات بجدة
 مشرفاً توعوياً بمستشفى الأمل
 رئيساً للجنة جائزة الشيخ فالح آل ثاني للقرآن الكريم بالدوحة
 مدرساً بمدارس الأمجاد الأهلية في جدة
 مشرفاً على دار الهداة للنشر
 عضوا في لجنة خادم الحرمين (عبد الله بن عبد العزيز) للصلح وفكّ الرقاب
 عضوا في الجمعية الفقهية السعودية
 محكم معتمد في مركز التحكيم الخليجي (مقره البحرين)
 عضو مجلس أمناء مؤسسة كافل الخيرية (بريطانيا UK)

مشاركاته

1-شارك في عدة لقاءات دعوية خارج المملكة:
 دولة جنوب أفريقيا (جوهانسبرغ – كيب تاون).
 الولايات المتحدة الأمريكية.
 ألمانيا.
 السويد.
 فرنسا.
 بلجيكا.
 اليمن.
 قطر.
 الإمارات العربية المتحدة.
 سوريا.
 سنغافورا.
 جمهورية مصر العربية.
 الكويت.
السودان
المملكة المتحدة

2- مشاركته في قناة المجد- قناة اقرأ-قناة الفجر الفضائية القطرية

مراجع

وصلات خارجية
 صفحته على موقع طريق الإسلام
 القناة الرسمية للشيخ توفيق الصائغ
 صفحة القارئ توفيق الصائغ على تي في قرآن

إريتريون
قراء القرآن

توفيق الصائغ


ست البيت هو فيلم مصري من إنتاج عام 1949م، ومن تأليف أبو السعود الإبياري، ومن إخراج أحمد كامل مرسي .

تمثيل
 فاتن حمامة (الهام)
 عماد حمدي (نبيل)
 منى (مديحة)
 زينب صدقي (الحماة)
 محمد كامل
 عبد العزيز حمدي
 نعيمة عاكف
 محمود شكوكو
 عبد العزيز محمود
 سعاد مكاوي
 ثريا فخري

روابط خارجية

مراجع

أفلام أبو السعود الإبياري
أفلام باللغة العربية
أفلام دراما إنتاج عقد 1940
أفلام عماد حمدي
أفلام فاتن حمامة
أفلام مصرية إنتاج 1949

ست البيت (فيلم)


Mósambíska karlalandsliðið í knattspyrnu er fulltrúi Mósambík í knattspyrnu og er stjórnað af knattspyrnusambandi landsins. Liðið hefur aldrei komist í úrslitakeppni HM en hefur nokkru sinnum keppt í úrslitum Afríkukeppninnar án þess þó að komast upp úr riðlakeppninni.
Afrísk knattspyrnulandslið
Karlalandslið í knattspyrnu
Mósambík


Branko Šömen (Maribor, 1. travnja 1936.) je slovenski i hrvatski književnik, scenarist, novinar i publicist.

Životopis
Šömen je studirao komparativnu književnost na Filozofskom fakultetu u Ljubljani. Radio je kao novinar i komentator na Radio Ljubljani od 1958. do 1987. godine. Filmske kritike objavljuje od 1960. godine u listu Mladina; 1960-ih godina postaje odgovorni urednik revije Ekran, gdje ostaje do 1975. godine Kao novinar RTV Ljubljana redovito sudjeluje u tjednoj emisiji Gremo v kino, te uređuje vlastite radio-programe Deseta muza i Filmski zasuk. Posebno prati češku, slovačku, poljsku i sovjetsku kinematografiju. Više puta bio je član žirija FIPRESCI-ja i MFF-a na filmskim festivalima. Od 1983. godine živi u Zagrebu. Šömen je predavao na Akademiji dramske umjetnosti u Zagrebu od 1988. do 1999. godine.

U književnosti se javio pjesničkim zbirkama (Lipov bog, 1971.; Prekomurski rukopis – Prekmurski rokopis, 1976.; Muške ikre – Moške ikre, 1982.) i humoreskama (Crveni smijeh – Rdeči smeh, 1970).

Za Televiziju Ljubljana napisao je kontroverznu tv-dramu Kraj proljeća (slv. Poletja je konec), koju je režirao D. Prebil (1968.). Filmsku karijeru otpočinje kao scenarist kratkoga igranog filma Njiva (1969.) Rajka Ranfla i kao pomoćnik redatelja Živojina Pavlovića u njegovu Crvenom klasju (1970). Scenarist je cjelovečernjih igranih filmova Posljednja stanica (Jože Babič, 1971.), Let mrtve ptice (Živojin Pavlović, 1973.), Bijele trave (Boštjan Hladnik, 1976.), Samo jednom se ljubi (Rajko Grlić, 1981), Crveni boogie (Karpo Ačimović Godina, 1983) i Stričevi su mi pričali/Vesela svadba (France Štiglic, 1983.). Za scenarij Let mrtve ptice osvojio je Zlatnu arenu na Pulskom filmskom festivalu.

Autor je romana Peto godišnje doba (slv. Peti letni čas, 1977.), Med u kosi (Med v laseh, 1978.), Panonsko more (Panonsko morje, 1981.), Hod po vodi (Hoja po vodi, 1990.) i psihološke pripovijesti Koncert za samoću (Koncert za samoto, 1986.) i Usporedno nebo (Vzporedno nebo, 1990.).

U monografiji Amenkamen (2001.) prikazao je povijest slobodnoga zidarstva.

Izvori

Vanjske poveznice

Životopisi, Maribor
Slovenski književnici
Slovenski publicisti
Masoni Velike lože Hrvatske
Hrvatski filmski scenaristi
Hrvatski publicisti
Hrvatski književnici

Branko Šömen


අප‍්‍රිකානු අමෙරිකානු අධ්‍යයන ලතින් අමෙරිකන් අධ්‍යයන සහ අමෙරිකානු මුල් වාසී අධ්‍යයන ආදියට පණ දුන් බටහිර වෙරළේ තුන් වන ලෝක ජනතාවගේ ක‍්‍රියාකාරකම් හේතුවෙන් ආසියානු අමෙරිකානු අධ්‍යයන 1960 දශකයේ බිහිවිය. ලතින් අමෙරිකානු අධ්‍යයන අප‍්‍රිකානු අමෙරිකන් අධ්‍යයන වැනි විෂය ධාරා විශ්ව විද්‍යාල සහ අධ්‍යාපනික ආයතන සිය ගණනක් තුල සීඝ‍්‍රයෙන් ව්‍යාප්ත වුවද ආසියානු ශිෂ්‍යයින් බඳවා ගැනීමෙන් වැළකීමේ පණත නිසාවෙන් ආසියා අමෙරිකානු අධ්‍යයන ව්‍යාප්ත වූයේ සාපේක්ෂව සෙමිනි.
කෙසේ වුවද මෑතකදී ශිෂ්‍ය උද්ඝෝෂණ සහ සමාජ බලපෑම් හේතුවෙන් විශේෂයෙන් ම වැඩි ආසියානු අමෙරිකානු ව්‍යුහයක් පවතින පාසල් හා ප‍්‍රාන්ත වල ආසියානු අමෙරිකානු අධ්‍යයන පාඨමාලා ආරම්භ කිරීම සිදුවිය.

ආශ්‍රිත

http://en.wikipedia.org/wiki/Asian_American_Studies#History

ආසියානු අමෙරිකානු අධ්‍යයන

ආසියා අමෙරිකානු අධ්‍යයන - ඉතිහාසය


"Ponyboy" é uma canção da artista e produtora musical escocesa Sophie. Foi lançada em 7 de dezembro de 2017 como o segundo single de seu álbum de estúdio de estreia, Oil of Every Pearl's Un-Insides (2018).

Antecedentes e lançamento
Antes de seu lançamento, "Ponyboy" ja havia sido tocada várias vezes por Sophie. A canção estreou em 6 de dezembro de 2017 na estação de rádio australiana Triple J e foi lançada oficialmente junto com um videoclipe no dia seguinte.

Música
Em uma entrevista para a V Magazine, Sophie falou sobre a origem do título da música: "Bem, foi uma série de coisas, na verdade. Eu ouvi de um amigo meu que me contou sobre um grupo de pessoas de onde ele cresceu em Detroit que se chamavam Pony Boys que turbinavam o Nitro dos carros. Esses são particularmente um papel em algumas dinâmicas de desvio sexual também. Eu estava interessada neles porque era um tipo de narrativa curta e também os sons que eu estava tentando fazer parecer. Um pônei mecânico está entre um animal e um carro, e é como tentação corporal, coisas assim. Em algum lugar nesse mundo, o que é realmente uma das coisas centrais para o que o álbum parece ser." Sophie também falou sobre a música: "É uma música divertida, mas é um pouco pesada. É corporal e sexual. Também brinca um pouco com os personagens da mesma forma que você pode fazer em certas dinâmicas sexuais. Eu queria dar esse sentimento às pessoas."

Recepção crítica
Lauren O'Neill, da Vice, observou a presença de samples dos anos 90 na música, pontilhados sobre a batida martelada tão aleatoriamente quanto uma pintura de Jackson Pollock. James Rettig, da Stereogum, chamou o single de "banger metálico" e seu vídeoclipe de "impressionante" e observou que a faixa tem uma "camada penetrante", mas que ela está em grande parte alinhada com as batidas abrasivas que estavam presentes em Product." Ben Kay, da Consequence of Sound, disse que com o single, Sophie mostra um lado bem diferente de si mesma — o lado ousado, sexualmente acordado e sem remorso. Robin Murray, da Clash, escreveu que "Ponyboy" apresenta uma composição que é "selvagem, indomável e continuamente em guerra consigo mesma".

Vídeo musical
O vídeo musical de "Ponyboy" foi lançado em 7 de dezembro de 2017 no canal oficial de Sophie no YouTube, no mesmo dia em que o single. O vídeo apresenta Sophie dançando com a dupla performática FlucT, na frente de uma tela piscante exibindo a letra da música. De acordo com um comunicado a imprensa, os movimentos são "um ménage à trois dramatizado, uma dinâmica de poder mutante expressa através da dança". O vídeo foi co-dirigido por Sophie e Nicholas Harwood e coreografado pela dupla FlucT.

Faixas e formatos
Download digital e streaming

"Ponyboy" – 3:14

Créditos e pessoal
 Sophie – produção, composição
 Cecile Believe – vocais, composição

Histórico de lançamento

Uso na mídia
 A canção foi usada no primeiro episódio da segunda temporada da série da Netflix, The OA.
 A canção foi usada na campanha de fevereiro de 2020 da Calvin Klein.

Singles de 2017
Canções de 2017
Canções em inglês

Ponyboy


The Brooklyn–Manhattan Transit Corporation (BMT) was an urban transit holding company, based in Brooklyn, New York City, United States, and incorporated in 1923. The system was sold to the city in 1940. Today, together with the IND subway system, it forms the B Division of the modern New York City Subway.

The original BMT routes form the , , , , ,  and  trains, as well as the Franklin Avenue Shuttle, with the IND  and  using BMT trackage in Brooklyn. The  train enters the IND via the Chrystie Street Connection after crossing the Williamsburg Bridge. The , along with some rush-hour  trains enter the IND from the BMT 63rd Street Line. The  train enters the IND via the 60th Street Tunnel Connection.

The  train supplements the  in the peak direction during rush hours only. Prior to city ownership, the BMT services were designed with numbers, and the current letter scheme was developed as a continuation of the IND nomenclature as the IND and BMT systems were integrated.

History

Company years
The Brooklyn–Manhattan Transit Corporation took over the assets of the Brooklyn Rapid Transit Company on June 15, 1923, following the previous company's bankruptcy. Like its predecessor it controlled subsidiaries which operated the great majority of the rapid transit and streetcar lines in Brooklyn with extensions into Queens and Manhattan. One of these, New York Rapid Transit Corporation operated the elevated and subway lines.

In 1923, their president, Gerhard Melvin Dahl, published a document called "Transit Truths" to explain the issues the company faced. In it he complained that the company had "met with the bitter, personal and unfair opposition of Mayor Hylan." In a separate letter to Hylan he said: "For seven years, you have been misleading and fooling the people in this community… For seven years, you have blocked every effort at transit relief. You, and only you, are to blame for the present…deplorable condition of the whole transit situation. You have used the transit situation as a political escalator".

In the late 1930s, the BMT was pressed by the City administration of Mayor Fiorello H. La Guardia to sell its operations to the City, which wanted to have all subway and elevated lines municipally owned and operated. The City had two powerful incentives to coerce the sale:
 the BMT was forced by provisions of the Dual Contracts to charge no more than a five-cent fare, an amount set in 1913, before the inflation of World War I.
 the City had the right of "recapture" of those lines that had been built or improved with City participation under those Dual Contracts. This meant that, if the City forced the issue, the BMT could have been left with a fragmented system and City competition in many of its market areas.

The BMT sold all of its transit operations to the City on June 1, 1940.

Afterward
After World War II the city-built IND subway took over parts of the former BMT, starting in 1954 with the extension of the D train from its terminal at Church Avenue via a new connection with the former BMT Culver line at Ditmas Avenue. From 1954 the three remaining Culver stations between Ninth Avenue and Ditmas Avenue were used by the Culver Shuttle. The service was discontinued in 1975 because of budget cuts and was later demolished.

The 60th Street Tunnel Connection between the IND Queens Boulevard Line and BMT Broadway Line opened in December 1955. This new route was used by the BMT Brighton local, which formerly ran to Astoria, for service to Forest Hills along with the IND GG local. The next year saw the new extension of the IND Fulton Street Line ( train) in Brooklyn connected to the rebuilt section of the former BMT Fulton Street elevated at 80th Street in Queens in April 1956. The portion of the BMT Fulton Street El running west of 80th Street to Rockaway Avenue was demolished afterward.

The late 1950s and early 1960s saw the biggest project of that era with the building of the Chrystie Street Connection, and the IND Sixth Avenue express tracks. This project connected the IND Sixth Avenue services to the BMT services that ran over the Manhattan and Williamsburg Bridges. Express services were directly connected to the Manhattan Bridge, and local services could use either the Williamsburg Bridge or the existing Rutgers Street Tunnel. Both connections opened in November 1967 and created the largest re-routing of train services in the history of the NYCTA. The BMT West End and Brighton Lines became served primarily by IND services as a result. From 1967, some IND Sixth Avenue trains called  and later K, used the Chrystie Street Connection to the BMT Jamaica Line over the Williamsburg Bridge. That connection was discontinued due to budget cuts in 1976.

In 1988, the BMT Archer Avenue Line was opened, connecting to what was then the east end of the BMT Jamaica Line. Two stations—Sutphin Boulevard–Archer Avenue–JFK Airport and Jamaica Center–Parsons/Archer—were added.

In 1989, the BMT 63rd Street Line opened as an extension of the express tracks of the BMT Broadway Line, connecting to the IND 63rd Street Line at Lexington Avenue–63rd Street station. A connection from the Broadway/63rd Street Lines to the IND Second Avenue Line opened in 2017.

In June 2010, as a result of more budget cuts, the Chrystie Street Connection was put back into revenue service for use by the  train, which was rerouted up the IND Sixth Avenue Line to replace the discontinued  train.

Operation

The BMT operated rapid transit (subway and elevated lines) through the New York Rapid Transit Corporation and surface transit (streetcars and buses) through the Brooklyn and Queens Transit Corporation.

The BMT was a national leader in the transit industry, and was a proponent of advanced urban railways, participating in development of advanced streetcar designs, including the PCC car, whose design and advanced components influenced railcar design worldwide for decades. The company also sought to extend the art of rapid transit car design with such innovations as articulated (multi-jointed-body) cars, lightweight equipment, advanced control systems, and shared components with streetcar fleets.

Unlike the Interborough Rapid Transit Company (IRT), the other private operator of subways in New York City, the BMT remained solvent throughout the Great Depression and showed a profit, albeit small in its last year, until the very end of its transit operations.

Surviving BMT Equipment
Several pre-unification BMT equipment have been preserved in various museums. While some of the equipment are operational, others are in need of restoration or are used simply as static displays.
 BU cars 197, 659, 1227, 1273,  1349, 1362, 1365, 1404 and 1407 have been preserved. Cars 197, 659, 1227, 1349 and 1362 are located at the Shore Line Trolley Museum. Car 1365 is on static display at the St. Louis Museum of Transportation. Cars 1273, 1404 and 1407 are operational at the New York Transit Museum.
 BMT Elevated Instruction car 999 is preserved at the Shore Line Trolley Museum.
 Q-type cars 1602A and 1612C have been preserved. Car 1602A survives at the Trolley Museum of New York, while car 1612C survives at the New York Transit Museum.
 AB Standards 2204, 2390, 2391, 2392 and 2775 have been preserved. Cars 2204 is located at the New York Transit Museum, 2390, 2391 and 2392 are preserved by the Railway Preservation Corp, and car 2775 is preserved at the Shore Line Trolley Museum.
 D-type Triplex sets 6019, 6095, and 6112 have been preserved by the New York Transit Museum.

References

External links

 Article about BMT rapid transit car designs in The Third Rail by Paul Matus
 History site including articles about the BMT
 Site dedicated to the history of the BMT
 Early Rapid Transit in Brooklyn, 1878–1913, nycsubway.org
 Maps:
 Interactive map of New York streetcar network
 BMT map

Defunct public transport operators in the United States
Defunct New York (state) railroads
History of the New York City Subway
1923 establishments in New York City
1940 disestablishments in New York (state)

Brooklyn–Manhattan Transit Corporation


Pelle Cuceritorul (în , în ) este o dramă danezo-suedeză din 1987, coscenarizată și regizată de Bille August, după romanul cu același nume din 1910 al scriitorului danez Martin Andersen Nexø. Filmul a fost apreciat de critici, a câștigat Palme d'Or la Festivalul de Film de la Cannes din 1988, a obținut Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin și numeroase alte premii.

Filmul prezintă povestea a doi imigranți suedezi în Danemarca, un tată și fiul său, care încearcă să-și construiască acolo o viață nouă. În rolurile principale au fost distribuiți Pelle Hvenegaard în rolul micului Pelle și Max von Sydow în rolul tatălui.

Distribuție

 Max von Sydow - Lassefar "Lasse" Karlsson
 Pelle Hvenegaard - Pelle Karlsson
 Erik Paaske - vechilul
 Björn Granath - Erik
 Astrid Villaume - doamna Kongstrup
 Axel Strøbye - domnul Kongstrup
 Troels Asmussen - Rud
 Kristina Törnqvist - Anna
 Karen Wegener - doamna Olsen
 Sofie Gråbøl - domnișoara Sine
 Lars Simonsen - Niels Køller
 Buster Larsen - Ole Køller
 John Wittig - profesorul
 Troels Munk - doctorul
 Nis Bank-Mikkelsen - preotul
 Anna Lise Hirsch Bjerrum - Karna
 Thure Lindhardt - Nilen

Note

Filme din 1987
Filme daneze
Filme în limba daneză
Filme suedeze
Filme în limba suedeză
Filme premiate cu Palme d'Or
Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin
Globul de Aur pentru cel mai bun film străin

Pelle Cuceritorul


An Glyceria septentrionalis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Albert Spear Hitchcock. An Glyceria septentrionalis in nahilalakip ha genus nga Glyceria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Glyceria

Glyceria septentrionalis


Suzuki Baleno er en minibil produceret af Suzuki siden 2015. "Baleno"-navnet blev i årene 1995 til 2002 brugt på en model med samme navn.

Bilen blev introduceret på Frankfurt Motor Show i september 2015, og blev tilgængelig i Indien i oktober 2015, i Europa i april 2016 og i Danmark i juni 2016.

Tekniske data

Referencer

Litteratur
 Automobil Revue. Katalog 2017 (på tysk og fransk).

Eksterne henvisninger

 Officielt dansk websted

Baleno (2015)
Minibiler
Forhjulstrukne biler
Biler introduceret i 2015
Biler fra 2010'erne

Suzuki Baleno (2015)


is a district located in central Aichi Prefecture, Japan.

As a result of various consolidations and mergers of municipalities, most of the district was incorporated into the cities of Okazaki and Toyota, and now consists of only the town of Kōta.

As of October 1, 2019, the district had an estimated population of 42,200 with a density of 744 persons per km2. Its total area was 56.72 km2.

Municipalities
The district consists of one town:

 Kōta

Notes

History

Nukata is one of the ancient counties of western Mikawa Province. During the Sengoku period, most of the area of the district was controlled by the Matsudaira clan. In the Edo period, under the Tokugawa shogunate, large portions were administered by the feudal domains of Okazaki Domain, Okutono Domain and Nishi-Ohira Domain. After the Meiji Restoration, the area became the short-lived "Nukata Prefecture", which was then merged into Aichi Prefecture.

District Timeline

In the cadastral reforms of the early Meiji period, on October 1, 1889, Nukata District was divided into one town (Okazaki) and 26 villages. The village of Fukuoka was raised to town status on November 8, 1893, followed by Hirohata village on May 13, 1895. In a round of consolidation in May 1906, the remaining number of villages was reduced from 24 to 15. The town of Hirohata was annexed by Okazaki on October 1, 1914. Okazaki attained city status on July 1, 1916. The village of Iwazu became a town on September 1, 1928 and later the same year, three neighboring villages were annexed by Okazaki, leaving the district with two towns and 11villages.

Following World War II, on April 1, 1952 the village of Kōta gained town status. On August 1, 1954 the village of Toyosaka (from Hazu District) was merged into the town of Kōta.

The towns of Iwazu and Fukuoka, and the villages of Motojuku, Yamanaka, Fujikawa, Ryudani and Tokiwa were merged into the city of Okazaki on February 1, 1955; and on September 30, 1956, the villages of Toyotomi, Miyazaki, Katano, and parts of Shimoyama were merged to form the town of Nukata.

Despite pressure from the central government, on November 14, 2003 Kōta declined to participate the Okazaki-Nukata Region Merger Conference. As a result of this Conference, on January 1, 2006 Nukata merged into the city of Okazaki, leaving Kōta as the only remaining portion of Nukata District.

Recent mergers
 On January 1, 2006 - The town of Nukata was merged into the expanded city of Okazaki.

External links
 Counties of Japan

Districts in Aichi Prefecture

Nukata District


Vostochni  es un jútor del raión de Séverskaya, en el krai de Krasnodar de Rusia. Está situado en la orilla izquierda del río Afips, de la cuenca del Kubán, poco antes de la desembocadura en el primero del Shebsh, 13 km al este de Séverskaya y 25 km al suroeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 271 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Afípskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Восточный (Северский район).
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net
 Sobre el municipio .

Localidades del raión de Séverskaya del krai de Krasnodar

Vostochni (Séverskaya, Krasnodar)


Kosmos 2063, sovjetski satelit sustava upozorenja o raketnom napadu iz programa Kosmos. Vrste je Oko (US-K; Oko br. 6054).

Lansiran je 27. ožujka 1990. godine u 16:40 s kozmodroma Pljesecka, s mjesta 43/3. Lansiran je u visoku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Molnija-M 8K78M Blok 2BL. Orbita mu je 627 km u perigeju i 39.729 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 62,93°. Spacetrackov kataloški broj je 20536. COSPARova oznaka je 1990-026A. Zemlju obilazi u 717,80 minuta. Bio je mase 1900 kg.

Preostali dijelovi iz misije vratili su se u atmosferu, blok 2BL iz visoke orbite, a druga dva dijela iz niske orbite.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1990 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page US-K (73D6) (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2063


Gunther ist:

 ein männlicher Vorname, siehe Gunther (Vorname) – dort auch zu Namensträgern
 eine Sagengestalt der Nibelungensage, siehe Nibelungensage#Gunther
 eine Operngestalt in Richard Wagners Götterdämmerung
 ein österreichischer Wrestler, siehe Gunther (Wrestler)

Gunther ist der Familienname folgender Personen:

 Charles Godfrey Gunther (1822–1885), US-amerikanischer Politiker
 Erna Gunther (1896–1982), US-amerikanische Anthropologin
 Fritz Stüber-Gunther (1872–1922), österreichischer Schriftsteller
 George Gunther (1845–1912), deutsch-amerikanischer Brauer
 Henry Nicholas Gunther (1895–1918), amerikanischer Soldat
 J. Daniel Gunther (* 1950), Okkultist, Thelemit und Buchautor

 Kelly Gunther (* 1987), US-amerikanische Inline-Speedskaterin und Eisschnellläuferin
 Neil J. Gunther (* 1950), australischer Physiker und Autor
 Robert T. Gunther (1869–1940), englischer Wissenschaftshistoriker
 Theodor Gunther (1862–1902), deutscher Sänger und Theaterschauspieler

Siehe auch:

 Ginter, Ginther
 Gunter
 Günter, Günther
 Guenter, Guenther
 Guntar, Gunthar
 Gunnar, Gunnarr

Gunther


Kohei Kurata (født 22. september 1990) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Matsumoto Yamaga FC og Azul Claro Numazu.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kohei Kurata


Albert Yava (1888–1980) foi um autobiógrafo e intérprete Hopi–Tewa. Nascido em Tewa Village, em First Mesa, Arizona em 1888, era filho de pai Hopi e mãe Tewa. O seu nome de nascimento, originalmente, era Nuvayoiyava, que significa Big Falling Snow ('grande queda de neve' em português).

Biografia
Nuvayoiyava frequentou a escola primária em Polacca, Arizona, numa época em que a educação obrigatória nas escolas administradas pelo governo dos EUA era um tema controverso na comunidade Hopi. Os professores da escola encurtaram seu nome para Yava e adicionaram Albert, nome que ele usou pelo resto de sua vida. Yava posteriormente frequentou o internato para índios americanos em Keams Canyon, Arizona e passou cinco anos na Chilocco Indian School em Oklahoma.

Yava retornou à reserva Hopi em 1912, onde trabalhou para o Gabinete de Assuntos Indígenas (sigla BIA, em inglês), em Keams Canyon, como pintor no departamento de manutenção. Ele também serviu como intérprete, aproveitando seu conhecimento de Hopi, Tewa, Inglês e um pouco de Navajo.

Em 1943, Yava forneceu o texto em língua Hopi para dois livros infantis bilíngues publicados pelo Gabinete de Assuntos Indígenas: Field Mouse Goes To War / Tusan Homichi Tuvwöta e Little Hopi / Hopihoya. Essas obras foram baseadas em fontes Hopi autênticas, as primeiras de seu tipo na educação nativa americana. Após a Segunda Guerra Mundial, os esforços da BIA se voltaram para a assimilação e esforços adicionais na educação bilíngue não foram feitos por várias décadas posteriores.

Mais tarde, Yava foi considerado um respeitado ancião da comunidade e uma autoridade nas tradições Hopi e Tewa. Tratado como um membro da Tewa por descendência matrilinear, sua subsequente influência na tribo de One Horn fez dele um membro dos Hopi também, após decisão na Kiva.

De 1969 a 1977, Yava se encontrava com o antropólogo Harold Courlander para registrar lembranças de sua vida, história e tradições Hopi e Tewa, e questões atuais que afetam a comunidade, como as disputas de terra Hopi-Navajo. Essas gravações foram transcritas e editadas por Courlander e publicadas no livro Big Falling Snow: A Tewa-Hopi's Life and Times and the History and Traditions of His People em 1978. O trabalho foi elogiado pela narração perspicaz de Yava, os relatos dos efeitos da cultura ocidental sobre os Hopi, e "capacidade de reconciliar duas filosofias aparentemente opostas: o cerimonialismo Hopi e o racionalismo ocidental". O trabalho gerou comparações com a premiada autobiografia de Don C. Talayesva, Sun Chief (1963).

Yava morreu em fevereiro de 1980. Um obituário no International Journal of American Linguistics (Revista Internacional de Linguística Americana, em português) elogiou suas habilidades linguísticas, chamando-o de "homem notável".

Ligações externas

 Field Mouse Goes to War = Tusan Homichi Tuwvöta (Memórias do Arizona - em inglês)
 Universidade do Arizona - The South Corner of Time - Way Back in the Distant Past (em inglês)

Tradutores dos Estados Unidos

Albert Yava


Spolij (lat. spolium) je dio starije građevine uporabljen kao građevni materijal za novu građevinu. Najčešće su to bili kameni blokovi, kapiteli, ulomci reljefa i sl. U Vidu kod Metkovića poznata je Erešova kula s mnogobrojnim uzidanim natpisima i spomenicima iz Narone.

Izvori

Arhitektonski elementi

Spolij


Javad David Álvarez Fernández (născut la 13 decembrie 1983 la Rio Piedras, Puerto Rico) este artistic cunoscut sub numele de J Alvarez, cântăreț reggaeton din Puerto Rico, cel mai bine cunoscut pentru single-uri precum "Junto Al Amanecer", "La Pregunta" și "Esa Boquita".

Carieră
J Alvarez sa născut în Rio Piedras, Puerto Rico la 13 decembrie 1983. Ambii părinți sunt din Republica Dominicană. Când Alvarez avea 12 ani, el cântase în fața câtorva dintre colegii și profesorii săi, primul său cântec "Lo Que Ella Trae". A ascultat mulți artiști din genul reggaeton și a plătit mult respect artiștilor Tego Calderon și Benji Gonzalez [2]. Apoi, prin vărul său, sa întâlnit cu DJ Nelson și o chimie de lucru a apărut curând între cei doi. Apoi a fost semnat pentru Flow Music în 2009. Mai târziu în acel an, a fost lansat albumul de debut El Dueño Del Sistema. O ediție specială a fost lansată mai târziu pe 7 ianuarie 2010. Otro Nivel De Musica, al doilea album de studio lansat pe 20 septembrie 2011 și prezentat la single-ul "La Pregunta". O ediție specială a fost lansată mai târziu la 1 mai 2012, intitulată Otro Nivel De Musica Reloaded. Acest album a fost foarte bine primit printre fani și a fost nominalizat la cel mai bun album de muzică urbană la Premiile Grammy Latin din 2012 [3].
"De Camino Pa 'La Cima" Edit.
Pe 18 februarie 2015, el a lansat al treilea album de studio intitulat De Camino Pa 'La Cima, care va debuta la # 2 în cea de-a doua săptămână a albumului Top Latin. [4] Are colaborări de la Mackie, Zion și Daddy Yankee.

Discografie

Albume
 2009: "El Dueño Del Sistema".
 2011: Otro Nivel De Música.
 2012: Otro Nivel de Musica Reloaded.
 2014: De Camino Pa' La Cima.
 2015: De Camino Pa' La Cima Reloaded.
 2016: Big Yauran.
 2018: La Fama Que Camina
 2019: La Fama Que Camina vol 1.5
 2022: El Toque de Midas
 2023: Barrio Colombia

Mixtapes
 2009: El Dueño Del Sistema.
 2009: El Dueño del Sistema: Special Edition.
 2010: El Movimiento: The Mixtape.
 2012: Imperio Nazza: J Alvarez Edition.
 2015: Le Canta Al Amor.
 2015: La Fama Que Camina RD
 2015: Global Service con Carlitos Rossy & Pancho & Castel
 2015: La Fama Que Camina (Solo Por J Alvarez App)
 2016: J Alvarez Desde Puerto Rico Live
 TBA: Global Service - Priority Access

Nașteri pe 13 decembrie
Nașteri în 1983
Muzicieni portoricani
Oameni în viață
Reggaeton

J Alvarez


Hugo IV. (francuski Hugues; † 25. ožujka 1051.) bio je grof Mainea 1036. – 1051.; sin grofa Herberta I. od Mainea i njegove supruge.

Po savjetu biskupa Gervazija od Château-du-Loira, Hugo je oženio Bertu od Bloisa, kćer Oda II. od Bloisa i Ermengarde od Auvergnea. Njihov je sin bio Herbert II. od Mainea, a kći im je bila Margareta (Marguerite), zaručnica Roberta II. od Normandije.

Izvori

Grofovi Mainea

Hugo IV. od Mainea


Karl Christian, Prinț de Nassau-Weilburg (16 ianuarie 1735 – 28 noiembrie 1788), a fost conte de Nassau-Weilburg până în 1753, apoi primul conducător al principatului de Nassau-Weilburg între 1753 și 1788.

Biografie
A fost fiul contelui Karl August, Prinț de Nassau-Weilburg și a Augusta Frederika Wilhelmina de Nassau-Idstein. Și-a succedat tatăl în 1753 și a unit teritoriile sale în 1783 cu Nassau-Saarbrücken, Nassau-Usingen și Nassau-Dietz.

Căsătorie și copii
La 5 martie 1760, la Haga, el s-a căsătorit cu Prințesa Wilhelmine Carolina de Orania-Nassau. Soția lui era fiica lui Willem al IV-lea, Prinț de Orania, Stadtholder al Țărilor de Jos și a soției acestuia, Anne, Prințesă Regală.

Cuplul a avut 15 copii dintre care 7 au atins vârsta adultă:
 Georg Wilhelm Belgicus de Nassau-Weilburg (18 decembrie 1760 - 27 mai 1762)
 Wilhelm Ludwig Karl Flamand de Nassau-Weilburg (12 decembrie 1761 - 16 aprilie/26 aprilie 1770)
 Augusta Carolina Maria de Nassau-Weilburg (5 februarie 1764 - 25 ianuarie 1802). Călugăriță la Quedlinburg și Herford.
 Wilhelmine Luise de Nassau-Weilburg (28 septembrie 1765 - 10 octombrie 1837), căsătorită la Kirchheim la 9 ianuarie 1786 cu Heinrich al XIII-lea, Prinț Reuss de Greiz (16 februarie 1747 - 29 ianuarie 1817), a avut copii
 Frederic Wilhelm, Duce de Nassau (25 octombrie 1768 - 9 ianuarie 1816).
 Karoline Luise Friederike de Nassau-Weilburg (14 februarie 1770 - 8 iulie 1828), căsătorită la Kirchheim la 4 septembrie 1787 cu Karl Ludwig Fürst zu Wied (1763-1824), fără copii
 Karl Ludwig of Nassau-Weilburg (19 iulie 1772 - 27 iulie 1772)
 Karl Wilhelm Friedrich de Nassau-Weilburg (1 mai 1775 - 11 mai 1807), necăsătorită și fără copii
 Amalie Charlotte Wilhelmine Louise de Nassau-Weilburg (7 august 1776 - 19 februarie 1841), căsătorită prima dată la Weilburg la 29 octombrie 1793 cu Victor al II-lea, Prinț de Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoym; au avut copii. S-a căsătorit a doua oară la Schaumburg la 15 februarie 1813 cu Friedrich Freiherr von Stein-Liebenstein zu Barchfeld (1777-1849); au avut copii
 Henriette de Nassau-Weilburg (22 aprilie 1780 - 2 ianuarie 1857). Căsătorită cu Ducele Louis de Württemberg, al doilea fiu al lui Friedrich al II-lea Eugen, Duce de Württemberg.
 Karl de Nassau-Weilburg (1784 - la scură vreme după)
 Patru copii care nu au apucat să fie botezați (1767, 1778, 1779, 1785)

După decesul soției sale, el a făcut o căsătorie morganatică cu Barbara Giessen von Kirchheim. A murit în 1788 și a fost succedat de fiul său cel mare în viață, Frederic Wilhelm.

Note

Nașteri în 1735
Decese în 1788
Casa de Nassau-Weilburg
Oameni din Weilburg

Karl Christian de Nassau-Weilburg


Alfred Maseng Nalo (died November 18, 2004) was a Vanuatuan politician. He served as speaker of the Parliament from December 1991 to November 1995, and foreign minister from 1995 until 1996. He was also the president of Vanuatu for two brief periods lasting about a month each, during 1994 and 2004.

Biography

Maseng had been acting president of Vanuatu from January 30 to March 2, 1994, while he was speaker of parliament and an acting president was needed in the interval between the expiry of a president's term and the next presidential election. In the 2004 presidential elections, Maseng was one of 32 candidates, and a two-thirds majority in parliament was needed to win. Balloting started on April 8, but this session and another session on April 10 failed to result in the required majority for any candidate. In the fourth round of balloting on April 12 (Easter Monday), Maseng defeated the government's candidate, Kalkot Mataskelekele, by a vote of 41 to 16, and was sworn in immediately. He was removed as president on May 11, 2004, by the Supreme Court, which ruled that the election was invalid because of a rule banning people with criminal records from being elected. It had been revealed that he was serving a suspended sentence on corruption charges, including receiving stolen goods.

He was a member of the conservative Francophone Union of Moderate Parties. He died at a hospital in northern Vanuatu several months after his removal from the presidency. His age and cause of death have not been reported.

References

Year of birth missing
2004 deaths
Speakers of the Parliament of Vanuatu
Foreign Ministers of Vanuatu
Presidents of Vanuatu
Union of Moderate Parties politicians
Members of the Parliament of Vanuatu

Alfred Maseng


Scleroderma sau scleroza sistemică este o boală progresivă ce cuprinde o multitudine de abnormalități vasculare la nivelul pielii și la nivelul organelor interne..Evoluția bolii duce la contractarea și întărirea pielii de structurile subdiacente. De obicei, boala își face simțită prezența la persoane cu vârste cuprinse între 25 și 55 de ani. Depozitarea excesivă de colagen, principala proteină ce susține țesuturile conectoare, caracterizează scleroza sistemică. În cazurile de sclerodermă localizată petecurile izolate de piele întărită sunt adesea singurul semn al bolii.

Note

Vezi și
 Piele (anatomie)

Boli de piele
Boli autoimune

Scleroderma


An Poa taiwanicola in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jisaburo Ohwi. An Poa taiwanicola in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa taiwanicola


Carl Troll (24 de dezembro de 1899 em Gabersee - 21 de julho de 1975 em Bonn), foi um geógrafo alemão, irmão do botânico Wilhelm Troll.

Vida
De 1919 até 1922 Troll estudou biologia, química, geologia, geografia e física na Universität em München. Em 1921 obteve seu doutorado em botânica e em 1925 sua habilitação em geografia. Entre 1922 e 1927 trabalhou como assistente no Instituto de Geografia de Munique. Troll estava envolvido em pesquisas na ecologia e geografia de terras montanhosas: entre 1926 e 1929 fez uma jornada de pesquisa pelos países andinos sul-americanos, onde visitou o norte do Chile, Bolívia, Peru, Equador, Colômbia e Panamá. Em 1933 e 1934, seus interesses de pesquisa o levaram para a África Oriental e do Sul; em 1937 Troll estava na Etiópia ; e em 1954 visitou o México.

Em 1930 tornou-se professor de geografia colonial e ultramarina em Berlim, e em 1938 professor de geografia em Bonn. Troll, que utilizou fotografias aéreas em sua pesquisa, cunhou o termo Ecologia de paisagem em 1939. Ele desenvolveu essa terminologia e muitos conceitos iniciais de ecologia de paisagem e de ecologia e geografia de alta montanha como parte de seu trabalho inicial aplicando a interpretação de fotografias aéreas para estudos de interações entre meio ambiente e vegetação e de suas viagens de pesquisa nas regiões montanhosas da Ásia, África e América do Sul, bem como sua Europa natal. Ele desenvolveu cartas climáticas sazonais e classificação climática tridimensionala partir de dados hidrológicos, biológicos e econômicos.

Carl Troll foi presidente da União Geográfica Internacional de 1960 a 1964.

Pesquisa andina
Comparado a outros cientistas da primeira metade do século 20, o trabalho andino de Troll se destaca por ser livre do pensamento desenvolvimentista e não há "nenhuma evidência de triunfalismo da ciência ocidental em seu trabalho andino". O zoneamento vertical é a parte mais aclamada do trabalho de Troll nos Andes, baseado no trabalho de Alexander von Humboldt.

O Império Inca e o meio ambiente
Carl Troll argumentou que o desenvolvimento do estado inca nos Andes centrais foi auxiliado por condições que permitem a elaboração do alimento básico chuño. Chuño, que pode ser armazenado por longos períodos, é feito de batata seca em temperaturas congelantes que são comuns à noite nas terras altas do sul do Peru. Contrariando a ligação entre o estado inca e o chuño é que outras culturas, como o milho, também podem ser secas apenas com sol. Troll também argumentou que as lhamas, o animal de carga do Inca, podem ser encontradas em maior número nesta mesma região. Vale a pena considerar que a extensão máxima do Império Inca coincidiu aproximadamente com a maior distribuição de alpacas e lhamas na América pré-hispânica. A ligação entre os biomas andinos de puna e páramo, a pastorícia e o estado inca é uma questão de pesquisa. Como terceiro ponto, Troll apontou a tecnologia de irrigação como vantajosa para a construção do estado inca. Enquanto Troll teorizou as influências ambientais no Império Inca, ele se opôs ao determinismo ambiental argumentando que a cultura estava no centro da civilização Inca.

Referências

Fontes

 Curriculum Vitae des Geographischen Instituts Bonn, 2003.

Geógrafos da Alemanha

Carl Troll


Nuka Eskimo Diva er en dokumentarfilm instrueret af Lene Stæhr efter manuskript af Lene Stæhr, Ola Saltin.

Handling
Nuka repræsenterer på mange måder det moderne Grønland og dets subkulturer. Nuka er homoseksuel og ligner en japansk popstar. Han kommer fra overklassen og er en af de grønlændere, der ikke taler landets sprog og som nok er eksponent for mange af Grønlands aktuelle problemstillinger. Og på grund af hans mange forsøg på at provokere og revolutionere, mødes han af en del modstand fra traditionalister. "Nuka Eskimo Diva" er en fortælling om en ung mands kamp for at være den, han er.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2015
Dokumentarfilm fra Danmark
Film om Grønland
LGBT-relaterede film fra Danmark

Nuka Eskimo Diva


An Plocoglottis javanica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Ludwig von Blume. An Plocoglottis javanica in nahilalakip ha genus nga Plocoglottis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Plocoglottis

Plocoglottis javanica


Vladimir Frolov (1874-1942), peintre-mosaïste russe ;
 Vladimir Frolov (?-2022), militaire russe.

Vladimir Frolov


Tufão Hagibis, foi um grande e caro ciclone tropical que causou destruição generalizada no Japão. A trigésima oitava depressão, nono tufão e terceiro supertufão da temporada de tufões do Pacífico de 2019, foi o tufão mais forte a atingir o Japão continental em décadas e um dos maiores tufões já registrados, com um diâmetro máximo de força de vendaval de . O tufão chamou a atenção da mídia global, pois afetou muito a Copa do Mundo de Rugby de 2019, sediada no Japão. Hagibis também foi o tufão mais mortífero a atingir o Japão desde o tufão Fran em 1976.

Hagibis se desenvolveu a partir de um distúrbio tropical localizado a algumas centenas de quilômetros ao norte das Ilhas Marshall em 2 de outubro de 2019. O Joint Typhoon Warning Center emitiu um alerta vermelho de formação de ciclone tropical - observando que o distúrbio pode sofrer uma rápida intensificação ao ser identificado como uma depressão tropical. No dia seguinte, 3 de outubro, tanto a Agência Meteorológica do Japão quanto o Joint Typhoon Warning Center começaram a emitir alertas sobre a depressão tropical 20W. A depressão manteve a mesma intensidade enquanto viajava para o oeste em direção às Ilhas Marianas em 4 de outubro, mas em 5 de outubro, 20W começou a sofrer uma rápida intensificação e no início daquele dia, o sistema foi emitido com o nome "Hagibis" pela JMA, que significa velocidade em filipino. As temperaturas da superfície do mar e o cisalhamento do vento tornaram-se extremamente favoráveis para a ciclogênese tropical e Hagibis começou uma intensificação extremamente rápida em 6 de outubro e se tornou um supertufão de categoria 5 em menos de 12 horas - o segundo da temporada de tufões de 2019 no Pacífico. Aproximando-se das áreas desabitadas das Ilhas Marianas, Hagibis exibiu excelente convecção, bem como uma circulação bem definida. O sistema desenvolveu um olho pinhole e pousou nas Ilhas Marianas do Norte com intensidade máxima, com ventos sustentados de  em 10 minutos. e uma pressão central de 915 hPa (27,02 inHg ).

A interação com a terra não afetou muito Hagibis, mas como o sistema continuou a se mover para o oeste, ele passou por um ciclo de substituição da parede do olho, o que é comum para todos os ciclones tropicais de intensidade semelhante. A parede interna do olho foi roubada de sua umidade necessária e Hagibis começou a enfraquecer, mas a tempestade desenvolveu um olho grande e cheio de nuvens, que então ficou claro e Hagibis se fortaleceu novamente para atingir seu segundo pico. Viajando em direção ao Japão, Hagibis encontrou alto cisalhamento vertical do vento e sua parede interna do olho começou a se degradar, e as paredes externas do olho rapidamente erodiram quando seu centro começou a ser exposto. Em 12 de outubro, Hagibis atingiu a costa do Japão às 19h00 JST (10h00 UTC ) na Península de Izu, perto de Shizuoka. Então, uma hora depois às 20:00 JST, (11:00 UTC ), Hagibis fez seu segundo pouso no Japão na área da Grande Tóquio. O cisalhamento do vento estava agora em , e a estrutura de Hagibis se despedaçou ao acelerar a  norte-nordeste em direção a condições mais hostis. Em 13 de outubro, Hagibis tornou-se uma baixa extratropical e o JMA e o JTWC emitiram seus avisos finais sobre o sistema. No entanto, o remanescente extratropical de Hagibis persistiu por mais de uma semana, antes de se dissipar em 22 de outubro. Hagibis causou uma destruição catastrófica em grande parte do leste do Japão. Hagibis gerou um grande tornado em 12 de outubro, que atingiu a área de Ichihara na província de Chiba durante o início de Hagibis; o tornado, junto com um terremoto de magnitude 5,7 na costa, causou danos adicionais nas áreas danificadas por Hagibis. Hagibis causou $ 17,9 bilhões (2019 USD) em danos, tornando-se o tufão mais caro já registrado.

História meteorológica

No início de outubro, uma área ampla e mal organizada de tempestades persistiu por mais de 1,500 km a leste de Guam. Com condições atmosféricas favoráveis e temperaturas quentes da superfície do mar prevalecendo, o Joint Typhoon Warning Center (JTWC) começou a observar a possibilidade de ciclogênese tropical em 4 de outubro, eventualmente emitindo um Alerta de Formação de ciclone tropical no dia seguinte. O sistema inicialmente permaneceu estacionário, consolidando um centro de circulação nos níveis mais baixos da atmosfera. A Agência Meteorológica do Japão (JMA) declarou o distúrbio uma depressão tropical às 00:00 UTC em 5 de outubro. Na época, o sistema era 1,030 km (640 mi) a nordeste de Pohnpei, desenvolvendo rapidamente nuvens cumulonimbus em torno de seu centro e estabelecendo um escoamento propício à medida que seguia para oeste ao redor da periferia de uma área de alta pressão. A depressão tropical tornou-se uma tempestade tropical às 18:00 UTC em 5 de outubro enquanto 1,560 km (970 mi) a leste de Guam, ganhando o nome de Hagibis. Uma banda de chuva curva dominante começou a envolver o centro de Hagibis, significando mais organização. em 6 de outubro, a tempestade fez uma ligeira curva para oeste-sudoeste e iniciou um período acelerado de intensificação dentro de um ambiente com baixo cisalhamento do vento e sobre águas quentes, atingindo forte intensidade de tempestade tropical às 12:00 UTC e força do tufão seis horas depois, quando desenvolveu um pequeno olho.

O tufão Hagibis entrou em um período de intensificação explosiva em 7 de outubro, com sua pressão central caindo 55 mbar (hPa; 1,62 inHg) em 12 horas de acordo com o JMA. As estimativas do JTWC sugeriram um 185 km/h (115 mph) aumento nos ventos máximos da tempestade em 22 horas. Durante esta fase, Hagibis manteve um olho pinhole 9 km (5,6 mi) de largura, circundado por uma parede ocular altamente compacta e bem definida. A taxa de intensificação foi uma das mais rápidas observadas no Pacífico Ocidental. De acordo com o JMA, Hagibis atingiu seu pico de intensidade às 09:00 UTC em 7 de outubro com uma pressão mínima de 915 mbar (hPa; 27,02 inHg) e ventos sustentados de 10 minutos de  ; Hagibis manteria essa intensidade por 72 horas. O JTWC classificou Hagibis como um super tufão no início do dia 7 de outubro, e posteriormente avaliou ventos sustentados de pico de 1 minuto de 295 km/h (185 mph), quando Hagibis passou ao sul de Anatahan, nas Ilhas Marianas do Norte. Hagibis foi extraordinariamente rápido em sua jornada pelas Ilhas Marianas, viajando com um movimento de avanço de 27–34 km/h (17–21 km/h).

Após passar pelas Ilhas Marianas, Hagibis iniciou um ciclo de substituição da parede ocular, o que fez com que terminasse a fase de rápida intensificação. Quando a parede primária do olho começou a erodir, o JTWC rebaixou o tufão para uma categoria Super tufão equivalente a 4 às 00:00 UTC em 8 de outubro. Várias horas depois, Hagibis completou o ciclo de substituição da parede ocular e se reintensificou para a categoria Intensidade equivalente a 5, atingindo um pico de intensidade secundário com ventos sustentados de 1 minuto de 280 km/h (175 km/h). Hagibis começou a enfraquecer em 10 de outubro, quando as temperaturas da superfície do mar diminuíram e o cisalhamento do vento aumentou. O fortalecimento moderado foi previsto logo após o rebaixamento de Hagibis para um tufão de categoria 3, mas essa previsão não se concretizou, pois a tempestade se aproximou da terra e suas faixas de chuva externas começaram a erodir.

Após um enfraquecimento gradual, o Hagibis atingiu Shizuoka como um tufão equivalente à categoria 2, com ventos sustentados de 1 minuto de 155 km/h (96 km/h), por volta das 08:30 UTC em 12 de outubro. Enquanto sobrevoava o Japão, Hagibis tornou-se desorganizado devido ao forte cisalhamento do vento e eventualmente tornou-se extratropical em 13 de outubro. Depois, o remanescente extratropical de Hagibis acelerando para nordeste, pelos próximos dias. De 16 a 20 de outubro, Hagibis fez uma volta no sentido anti-horário sobre o oeste do Mar de Bering, enquanto enfraquecia gradualmente. Posteriormente, o remanescente de Hagibis derivou para o sudoeste e depois para o leste, antes de se dissipar em 22 de outubro.

Preparações

Guam e as Ilhas Marianas do Norte
Ordens de evacuação para Guam e Ilhas Marianas foram feitas em 7 de outubro. O presidente dos EUA, Donald Trump, aprovou uma declaração de emergência para essas ilhas antes de Hagibis. As ilhas de Saipan, Tinian, Alamagan e Pagan receberam alertas de tufão.

Japão

As previsões no leste, oeste e norte do Japão indicavam ventos fortes e chuvas torrenciais que provavelmente causariam inundações e deslizamentos de terra. JR Group, Japan Airlines e All Nippon Airways suspenderam os serviços. O meteorologista da JMA, Yasushi Kajiwara, disse: "É uma situação de nível 5; algum tipo de desastre já pode ter ocorrido. As pessoas são fortemente aconselhadas a agir para proteger suas vidas imediatamente." Ordens de evacuação foram emitidas para mais de 800.000 famílias em 11 províncias. Mais de 230.000 pessoas seguiram o conselho de ir para abrigos de evacuação.

O tufão teve efeitos em vários grandes eventos esportivos ocorridos no Japão. Três partidas da Copa do Mundo de Rugby de 2019 foram canceladas devido a Hagibis, incluindo as partidas do Grupo B entre Nova Zelândia e Itália, e Canadá e Namíbia, e a partida do Grupo C entre Inglaterra e França. Isso marcou a primeira vez que as partidas foram canceladas na história da Copa do Mundo de Rugby. Todas as partidas canceladas foram contadas como empates: o confronto cancelado eliminou efetivamente a Itália do torneio, já que eles tinham a chance de se classificar para a fase eliminatória com margem suficiente de vitória contra a Nova Zelândia.

Em 11 de outubro, foi anunciado que a sessão de treinos de sábado para o Grande Prêmio do Japão de 2019 no Circuito de Suzuka seria cancelada e a sessão de qualificação de sábado foi adiada para a manhã de domingo antes da corrida. O Campeonato Japonês de F4 também cancelou sua etapa no circuito. O Nippon Professional Baseball adiou os dois jogos do Jogo 4 Climax Series na Pacific League Climax Series 2019 e na Central League Climax Series 2019, apesar dos jogos serem disputados em estádios fechados . Ambos os jogos estavam previstos para acontecer no sábado, 12 de outubro, um em Tokorozawa, Saitama, e outro em Bunkyō, Tóquio. Os jogos foram disputados no dia seguinte, domingo, 13 de outubro.

 O Belluna Dome, onde a Pacific League Climax Series 2019 estava sendo realizada, não possui uma parede atrás das arquibancadas, apesar de ser um estádio com cobertura fechada.

Impacto

Guam e as Ilhas Marianas do Norte
As Ilhas Marianas foram atingidas pelo tufão Hagibis. O governador interino Arnold Palacios começou a dar sinais de "tudo limpo" com base em informações do Serviço Nacional de Meteorologia e do Centro de Operações de Emergência da CNMI. As comunidades estão limpando os escombros e todos os centros de evacuação estão fechados. em 12 de outubro, a maioria dos serviços públicos foi restaurada e começou a reabrir.

Japão

Cedo em 12 de outubro, um tornado atingiu a cidade de Ichihara, matando uma pessoa e deixando duas feridas. À tarde, algumas áreas do Japão sofreram fortes inundações, com dezenas de milhares de casas sem energia. A Agência Meteorológica do Japão alertou que ventos fortes podem causar mais inundações e deslizamentos de terra. A agência emitiu avisos de evacuação em áreas de alto risco. Mais de  de chuva caiu em partes do Japão. A Agência de Gerenciamento de Incêndios e Desastres do Japão afirmou que pelo menos 98 pessoas foram confirmadas mortas, 7 pessoas estão desaparecidas e 346 pessoas ficaram feridas pela tempestade. Mais de 270.000 residências ficaram sem energia em todo o país. Dez trens da Linha Hokuriku Shinkansen na cidade de Nagano foram inundados pelas águas, levando a uma perda de ¥ 32,8 bilhões (US$ 300 milhões). As perdas econômicas em todo o país são estimadas em US$ 15 bilhões, e as perdas seguradas são estimadas em US$ 9 bilhão.

Por volta das 6:22 PM JST (09:22 UTC) em 12 de outubro, um terremoto de magnitude 5,7 ocorreu na costa da província de Chiba, piorando as condições perigosas já criadas por Hagibis.

Hagibis também levou ao cancelamento de vários eventos esportivos, como três partidas da Copa do Mundo de Rugby 2019 ; envolvendo Namíbia x Canadá, Nova Zelândia x Itália, e Inglaterra x França, e o terceiro treino e classificatório para o Japanese Grand Prix. A qualificação para o Grande Prêmio foi remarcada para a manhã de domingo antes da corrida.

Grande Prêmio do Japão de 2019

A terceira sessão de treinamentos livres e a classificação foram suspendidas devido à ameaça do tufão Hagibis. A classificação foi programada para disputar-se no domingo às 10:00 hora local (UTC +9).

Aposentadoria
Devido aos graves impactos do tufão Hagibis no Japão, o nome Hagibis foi oficialmente retirado durante a 52ª Sessão Anual, organizada pelo ESCAP/WMO Typhoon Committee em fevereiro de 2020. Em fevereiro de 2021, o Comitê do Typhoon posteriormente escolheu Ragasa como seu nome substituto.

Ver também

 Ciclones tropicais em 2019
 Tufão Ida (1958)
 Tufão Francisco (2013)
 Tufão Jebi (2018) – O tufão mais caro já registrado no Japão, em termos de perdas seguradas
 Tufão Yutu (2018)
 Tufão Faxai (2019)
 Typhoon Tip (1979) - O maior e mais intenso ciclone tropical e foi semelhante ao Hagibis em tamanho e caminho.

Referências

Ligações externas

 Site da Agência Meteorológica do Japão
 Site do Joint Typhoon Warning Center

H
Ciclones tropicais em 2019
Tufões no Japão
2019 no Japão
Hagibis
Hagibis
Tufões
Eventos de outubro de 2019

Tufão Hagibis


Teonthar es una localidad de la India en el distrito de Rewa, estado de Madhya Pradesh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 108  a 589 km de la capital estatal, Bhopal, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 18 258 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Madhya Pradesh

Teonthar


gRPC (gRPC Remote Procedure Calls) também conhecido como Google Remote Procedure Call é um sistema de código aberto de chamada de procedimento remoto (RPC) desenvolvido inicialmente no Google em 2015 como a próxima geração de a infraestrutura RPC, Stubby. Ele usa HTTP/2 para transporte, Protocol Buffers como a linguagem de descrição da interface e fornece recursos como autenticação, streaming bidirecional e controle de fluxo, ligações de bloqueio ou não, e cancelamento e tempos limite. Ele gera ligações de cliente e servidor de plataforma cruzada para muitos idiomas. Os cenários de uso mais comuns incluem serviços de conexão em uma arquitetura de estilo de microsserviços ou conexão de clientes de dispositivos móveis a serviços de back-end.

O uso complexo de HTTP/2 pelo gRPC impossibilita a implementação de um cliente gRPC no navegador, exigindo um proxy.

Autenticação
O gRPC oferece suporte ao uso de TLS e autenticação baseada em token. A conexão com os serviços do Google deve usar TLS. Existem dois tipos de credenciais: credenciais de canal e credenciais de chamada.

Codificação
O gRPC usa buffers de protocolo para codificar dados. Ao contrário das APIs REST com JSON, elas têm uma especificação mais rígida. Por ter uma única especificação, o gRPC elimina o debate e economiza tempo do desenvolvedor porque o gRPC é consistente em todas as plataformas e implementações.

Adoção
Várias organizações diferentes adotaram o gRPC, como Uber, Square, Netflix, IBM, CoreOS, Docker, CockroachDB, Cisco, Juniper Networks, Spotify, Zalando e Dropbox.

O projeto de código aberto u-bmc usa gRPC para substituir o IPMI. Em 8 de janeiro de 2019, o Dropbox anunciou que a próxima versão do "Courier", sua estrutura RPC no centro de sua arquitetura orientada a serviços (SOA), seria migrada para ser baseada em gRPC, principalmente porque se alinhava bem com seus Estruturas RPC.

Programas de computador do Google
Chamada de procedimento remoto

GRPC


Sloboština je hrvatska rječica u Brodsko-posavskoj županiji. Izvire na Psunju, kod naselja Bijela Stijena. Duga je 18,3 km. Nastaje slivanjem dviju potoka, Rašaške i Ruguljice. Završava u kanalu Strug, na koji je povezana. Kanal Strug povezuje rijeku Sloboštinu se Savom.

Sloboština prolazi kroz sljedeća naselja: Bijela Stijena, Trnakovac, Benkovac, Cage, Bodegraj, Okučani i Vrbovljani.

Rijeke u Hrvatskoj
Porječje Save

Sloboština (rijeka)


Erria A/S er en dansk børsnoteret maritim virksomhed.
Erria blev etableret i Marstal i 1992 som Fabricius & Co A/S, senere ændret til Rederiet Fabricius A/S og Fabricius Marine A/S.
Det har nu hovedkvarter i Køge og administrerende direktør er Henrik N. Andersen. Selskabet er beskæftiget med Shipping; Offshore, Container service og servicering af redningsflåder og brandudstyr.
I 2002 blev selskabet børsnoteret, og er i dag noteret på Nasdaq First North.
Storaktionærer i firmaet er blandt andre Ellegaard PTE (Singapore) , Harbour Group (Esbjerg) & JPJ Invest (Singapore).

Transportvirksomheder i Danmark
Etableret i 1992
Konglomerater fra Danmark

Erria


Radiotelevizijski odašiljač Biokovo je radijski i televizijski odašiljač smješten na planini Biokovi u Splitsko-dalmatinskoj županiji. Jedan je od 17 glavnih TV odašiljača koji čine glavnu DVB-T mrežu. Koristi se za pokrivanje RTV signala juga Hrvatske (najviše srednje Dalmacije), a njegovim se signalom koriste i RTV kuće iz BiH za pokrivanje signalom zapadne Hercegovine.

Vrh odašiljača je zapravo najviša točka u hrvatskoj. Podloga na kojoj je odašiljač je 1762 metra i visina odašiljača je 90 metara, što je ukupno od 1852 mn/v. Time je dvadesetak metara višim od Sinjala, najvišeg vrha Hrvatske koji se proteže do 1831 mn/v.

Na samom vrhu, pristup je zabranjen. Odašiljač je 1965. godine izgradila tadašnja Televizija Zagreb. Za potrebe gradnje sagrađena je i cesta, koja je asfaltirana 1978. godine. Cestu su većinom gradili ljudi s Makarskog primorja. Odašiljač je visok 90 metara, a vrh odašiljača je najviša točka u Hrvatskoj, s visinom od 1852 metra.

Izvori

Odašiljač
Biokovo

Radiotelevizijski odašiljač Biokovo


Margaret Bain ist der Name folgender Personen:

* Margaret Bain (Fechterin) (* 1944), britische Fechterin
 Margaret Bain, Ehename von Margaret Ewing (1945–2006), schottische Politikerin

Margaret Bain


'Natalie Böttner' est un cultivar de rosier obtenu en 1909 par le rosiériste allemand Johannes Böttner. Il est issu du croisement 'Frau Karl Druschki' (hybride remontant, Lambert, 1895) x 'Goldelse' (hybride de thé, Hinner, 1902).

Description
Cet hybride de thé a obtenu un certain succès au début du XXe siècle grâce à la couleur jaune pâle aux nuances crème de ses fleurs, couleur encore rare à l'époque et à ses qualités extrêmement florifères que l'on retrouve chez ses ascendants. Le cœur des fleurs est d'un jaune plus soutenu et les pétales deviennent crème au fur et à mesure. Elles sont plutôt grosses, doubles (17-25 pétales), fleurissant en solitaire sur un long pédoncule, ou en petits bouquets, peu parfumées. La floraison est légèrement remontante.

Le buisson est fort vigoureux. Cette variété est bien résistante au froid (-20°). Il semble qu'elle ne soit plus commercialisée.

Références

Bibliographie
Journal des roses, juin 1912, page 93 (ill.)

Cultivar de rosier
Hybride de thé

Natalie Böttner


El cantón de Anglure era una división administrativa francesa, que estaba situada en el departamento de Marne y la región de Champaña-Ardenas.

Composición
El cantón estaba formado por dieciocho comunas:
 Allemanche-Launay-et-Soyer
 Anglure
 Bagneux
 Baudement
 La Celle-sous-Chantemerle
 La Chapelle-Lasson
 Clesles
 Conflans-sur-Seine
 Esclavolles-Lurey
 Granges-sur-Aube
 Marcilly-sur-Seine
 Marsangis
 Saint-Just-Sauvage
 Saint-Quentin-le-Verger
 Saint-Saturnin
 Saron-sur-Aube
 Villiers-aux-Corneilles
 Vouarces

Supresión del cantón de Anglure

En aplicación del Decreto n.º 2014-208 de 21 de febrero de 2014, el cantón de Anglure fue suprimido el 22 de marzo de 2015 y sus 18 comunas pasaron a formar parte del nuevo cantón de Vertus-Llanura de Champaña.

Referencias

Anglure

Cantón de Anglure