En los sistemas parlamentarios de gobierno, especialmente en los de raíz anglosajona, leal oposición es el término que se aplica a los partidos de la oposición, especialmente de entre ellos a los mayoritarios, para indicar que las partidos que no gobiernan pueden oponerse a las actuaciones del gobierno (que habitualmente incluye al partido que ha recibido mayor número de escaños en la cámara legislativa) manteniendo sin embargo la fidelidad a la fuente de poder del propio gobierno. Así, el concepto permite el disenso necesario para un correcto funcionamiento democrático, de modo que las políticas del gobierno en ejercicio pueden ser impugnadas sin temor a que los partidos de oposición puedan ser acusados de traición contra el Estado. La idea de una oposición inquisitorial que pide cuentas al gobierno en ejercicio nació en Gran Bretaña.

Uso del término

El concepto de "leal oposición" está presente en varios Estados de la Commonwealth, denominada formalmente La Muy Leal Oposición de Su Majestad, y de manera informal como la "oposición oficial" (Official opposition), que suele tener a la cabeza al jefe del partido de la oposición con el segundo mayor número de escaños designado como Líder de la Leal Oposición de Su Majestad.

Esta tradición surgió en el Reino Unido durante el , pero no fue hasta un debate de 1826 en el Parlamento británico en que John Hobhouse acuñó el término Leal Oposición de Su Majestad. Se considera que el término favorece la posición del soberano, puesto que la oposición se dedica entonces al escrutinio de las políticas y la legislación del gobierno, y no a apoyar disputas entre pretendientes al trono (se convierte en la oposición de su Majestad, no a ella).

El término tiene arraigo en varios países más de la Commonwealth debido a su condición de excolonias británicas, a las que las instituciones parlamentarias británicas fueron trasladadas.

El término ha hecho asimismo fortuna, en sentido amplio, en ciencia política para referirse a una oposición como "una fuerza política, de entre un contexto pluralista, que participa de la acción del poder, verificando su regularidad, discutiendo sus orientaciones e influyendo en sus decisiones a través del ejercicio de las distintas formas de control", en lugar de una "relación polémica entre grupos que tienden a excluirse o anularse recíprocamente".

Véase también
Oposición (política)
Muy Leal Oposición de Su Majestad (Reino Unido)

Referencias

Enlaces externos

Formas de gobierno

Leal oposición


සත්ත්ව ලෝකය දෙස බලන විට විවිධාකාර සත්ත්ව විශේෂ අපට හඳුනා ගන්නට හැකිවේ.මේ එක් එක් සත්ත්ව කොට්ඨාශ ස්වකීය ශරීර ලක්‍ෂණ අනුව විවිධ වර්ගීකරණයනට යටත් කොට තිබේ.මෙකී සත්ත්ව වර්ගයන්ගේ විවිධත්වය අනුව
ඔවුන් හදුනා ගැනීම අපේක්‍ෂා කෙරේ.
 පෘෂ්ඨ වංශීන්
 අපෘෂ්ඨ වංශීන්
සත්ත්ව ලෝකය පිළිබඳ හොඳම නිර්නායකය මෙයයි.මෙහිදී කොදුඇ‍ට පෙළක් සහිත සතුන් හඳුන්වන්නේ පෘෂ්ඨ වංශීන් ලෙසයි. කොඳු ඇට පෙළක් රහිත සතුන් හඳුන්වන්නේ අපෘෂ්ඨ වංශීන් ලෙසයි.

අපෘෂ්ඨ වංශීන්
 සිලන්ටරේටා
 ප්ලැතිහෙල්මින්තීස් (පැතලි පණුවන්)
 නෙමටෝඩා (නූල්වැනි පණුවන්)
 ඇනලීඩා
 මොලුස්කා (මෘද්වංශිකයින්)
 ආත්‍රෝපෝඩා  (සන්ධිපාදකයින්)

සිලෙන්ටරේටා
දේහය නළාකාරය ,මෘදුය.
උදාහරණ :හයිඩ්‍රො,කොරල් මුහුදු මල ,ලොඩියා

සමහර සිලෙන්ටරේටාවන්ගේ දේහය ආකාර දෙකකි,
 බුහුබා අවස්ථාව
 මෙඩුසා අවස්ථාව

බුහුබාවන්ගේ  ශරීරය නළාකාරය.එක් කෙළවරක් උපස්ථරයකට සවි වී පවතින අතර අනෙක් කෙළවර මැද මුඛය ඇත.මුඛය වටා ග්‍රාහිකා ඇත.

හයිඩ්‍රා hydra
සී ඇනිමනි Sea Anemone
ලොඩියා Jelly Fish
බුහුබාවන් අධාරකයකට සවි වී සිටින මෙඩුසා ආකාරය දිග හරින ලද කුඩයක හැඩය ගනී.
කොරල් පර සාදන්නේ කොරල් බුහුබාවා මගිනි

ඇනලීඩා
නාලාකාර හැඩයකින් යුත් මොවුන්ගේ ශරීරය සලාක වලට බෙදී ඇත.සම තෙතය.ගැඩවිලාපසේ වෙසෙන ඇනලීඩාවෙකි.
නෙරයිස් (පත්තෑ පනුවා)
කූඩැල්ලා
ගැඩවිලා
175px

මොලුස්කා හෙවත් මෘද් වංශිකයින්
මෙම සතුන්ට උපාංග නොමැත. ශරීරය මොලොක්ය.සලාකවලට බෙදීද නොමැත.බොහෝ මොලුස්කාවන්ට ආරක්‍ෂක බාහිර කවචයක් තිබේ.මෙය නිම වී ඇත්තේ කැල්සියමි කාබනේටි වලිනි.ජලජ මොලුස්කාවන්ට සරල පෙනහලු ඇත.ස්නායු පද්ධතියසරළය සංචරණය සඳහා පේශීමය පාදය උදවු වේ.

ආර්ත්‍රොපෝඩා හෙවත් සන්ධිපාදකයින්
i) විශාලම සත්ත්ව වංශය මෙයයි.
ii)ශරීරය ද්විපාර්ශවික ලෙස සමමිනිකය
iii)හිස ,උරහිස උදරය ලෙස ශරීරවය කොටස් වලට බෙදේ,
iv)සන්ධි සහිත උපාංග ඇත,
v) මෘදු දේහය දැඩි කයිටිනීය බාහිර සැකිල්ලකින් ආරක්‍ෂා වේ,
vi)වර්ධනය සඳහා හැව ඇරීම සමහර ආර්ත්‍රොපෝඩාවන්ගෙන් සිදුවේ.

පෘෂ්ඨ වංශීන්
පෘෂ්ඨ වංශීන් ප්‍රධාන වර්ග 05 කට බෙදේ
මත්ස්‍යයින්(pisces)
උභය ජීවීන් (Amphibia)
උරගයින්(Reptilla)
පක්‍ෂීන්(aves)
ක්‍ෂීරපායින්(mammalia)

මත්ස්‍ය වර්ග
ජලජ පරිසරයක මෙසේ ජලය තුළ පහසුවෙන් පිහිනීම සඳහා ශරීරය අනාකූල හැඩයෙන් යුක්තය .චලතාපීය,ශරීරය කොර්පොතු වලින් වැසී පවතී.ජලක්ලෝම මගින් වායු හුවමාරුව සිදූවේ.වරල් වල ආදාරයෙන් පිහිනයි.

හෘදය කුටීර දෙකකින් සමන්විතයි
බාහිර කන් හෝ ඇසිපිය හෝ නැත.
බිත්තර වලින් බෝවේ.
වැඩි හරියක් මත්ස්‍යයෝ අස්ථික මත්ස්‍යයෝ වෙති.(උදාහරණඃබලයා,කෙළවල්ලා)
සමහර මත්ස්‍යයෝ කාටිලේඡීය මත්ස්‍යයෝ වෙති.(උදාහරණඃමෝරා,මඩුවා)

උභය ජීවීන්
උභය ජීවීන් ජලයේ උපත ලැබූවද දිය ගොඩ දෙතකහිම වාසය කළ හැකි සත්ත්වයින්ය,සමේ කොරපොතු නැත.ඇඟිලි 05 කින් යුත් ගාත්‍රා යුගල්
(පංචාංගුලිත )02 ක් ඇත.පූර්ව ගාත්‍රා කෙටි අතර අපර ගාත්‍රා යුගල් දික්ය.ශරීරයේ නියත උෂ්ණත්වයක් නැත.චලතාපීය.හෘදයෙහි කණිකා දෙකකි.කෝෂිකා එකකි.

උරඟයින්
උරඟයින් භෞමික ජීවිතයකට හොදින් අනුවර්තනය වී ඇත.සම කොරපොතු වලින් ආවරණය වී ඇත.සම වියලිය,බෝවීම බිත්තර වලින්සර්පයින්ට හැර අනෙක් උරඟයින්ට ගාත්‍රා ඇත.හෘදය කුටීර තුනකින් යුක්තයpx]]

පක්‍ෂීන්
නියත උෂ්ණත්වයක් ඇත,එනම් අචලතාපිය සම පිහාටු වලින් ආවරණය වී ඇත.හාටක් ඇත දත් නැත.හෘදය කර්ණිකා දෙකකි.කෝෂිකා දෙකකි.ශ්වසනය පෙනහලු මඟිනි.පූර්ව ගාත්‍රා යුගල් පියාපත් බවට හැරී ඇත.

200px

ක්‍ෂීරපායීන්
සමෙහි රෝම ඇත.දහඩිය නිපදවන ස්වේද ග්‍රන්ථිද සමට තෙල් නිපදවන ස්නේහස්‍රාවී ග්‍රන්ථිද සමේ පිහිටා ඇත ගාත්‍රා යුගල් දෙකකි.බාහිර පරිසරයේ උෂ්ණත්වය විචලනය වුවද ශරරයේ නියත උෂ්ණත්වයක් පවතී ,එනම් අචලතාපීය,හෘදය කුටීර හතරකි.ශ්වසනය පෙනහලු මගිනි.පැටවුන් බිහි කරයි.එසේ වුවද බිත්තර දමන ක්‍ෂරපායීන්ද කලාතුරකින් දක්නට ලැබේ.
ඇන්ටි ඊටර්
තාරාහොට ප්ලැටිපසා වැඩිහරියක් ක්‍ෂීරපායීන් ගොඩබිම වාසය කරන අතර ඩොල්ෆින් තල්මසා ජල වාසී වේ.වවුලා පක්‍ෂියෙකු මෙන් පෙනුනද පක්‍ෂියෙකු නොව ක්‍ෂීරපායි සතෙකි.

ක්‍ෂුද්‍ර ජීවීන්
මෙම ජීවීන් පියවී ඇසට නොපෙනෙන අන්වීක්‍ෂයක් මගින් පරීක්‍ෂා කළ යුතු ජීවීන් වේ.බැක්ටීරි , දිලීර , ඇල්ගී, ප්‍රොටෝසෝවා සහ වෛරස
බැක්ටීරියා
නීලහරිත ජීවීන්
ප්‍රෝටෝසෝවා
ඒක සෛලික ඇල්ගී
ඒක සෛලික දිලීර

සත්ත්‍ව වර්ගීකරණය

සත්ත්‍ව විවිධත්වය


Aşağıda Fransa'da bulunan futbol stadyumları en büyükten küçüğe doğru listelenmiştir. Şu anda 20.000 veya daha üzeri seyirci kapasitesi olan stadyumlar listede yer almaktadır.

Yapılacak stadyumlar

Ayrıca bakınız
Avrupa'nın en büyük futbol stadyumları listesi

Kaynakça
Stades du Monde et de France

Stadyumlar
Avrupa'daki futbol stadyumu listeleri

Fransa'daki futbol stadyumları listesi


Gaandowanang, nekadašnje selo Seneca Indijanaca, jednog plemena iz saveza Irokeza, koje se nalazilo na rijeci Genesee blizu dasnašnjeg Cuylervillea, u američkoj državi New York. Američki lingvist Hewitt, dijelom Irokez, ovo ime prevodi kao "it is a great tree", a dolazi od Gă′-än-do-wǎ-näⁿñ, pa je nazivano i Big Tree.

Ostala imena njegove su razne varijante: Kanwagen, Chenondoanah, Gä-un-do′-wä-na.

Izvori

Indijanska sela, Iroquois

Gaandowanang


The Saturn Awards for Best Horror Film is an award presented to the best film in the horror genre by the Academy of Science Fiction, Fantasy and Horror Films.

It was introduced in 1973 for the 1972 film year. For the 2010, 2011 and 2012 film years, it was renamed Best Horror or Thriller Film (with the Best Action, Adventure or Thriller Film category becoming Best Action or Adventure Film). In 2013 the award came back to its original form, with a new Best Thriller Film award being created.

Winners and nominees
In the list below, winners are listed first in bold, followed by the other nominees.

1970s

1980s

1990s

2000s

2010s

2020s

See also
Horror film

External links
Official Site

Horror Film

Saturn Award for Best Horror Film


Veselinka Šarić (Šibenik, 1971.), bivša je hrvatska košarkašica. Legendarna igračica šibenskoga Elemesa uz Daniru Nakić. Majka košarkaša Darija Šarića.

Karijera

Košarku je počela trenirati s 11-12 godina. Krajem 1980-ih zaigrala je za šibenski Elemes, za kojeg je prestala nastupati 1994. kada je rodila Darija Šarića. Godine 2004. stigao je neočekivani poziv iz lokalnog šibenskog kluba ŽKK Vidici Dalmostan kojem je pomogla pri ulasku u Prvu ligu. Igrala je još nekoliko godina za taj klub, a onda je okončala karijeru.

Privatni život
Supruga je bivšeg košarkaša i jednog od najboljih strijelaca Šibenke u povijesti Predraga Šarića, s kojim je 1994. godine dobila Darija Šarića, a kasnije i Danu Šarić, također košarkašicu aktualnu U-16 hrvatsku reprezentativku.

Izvori

Hrvatski košarkaši
Životopisi, Šibenik

Veselinka Šarić


Die Huntly-Bauxitmine befindet sich bei Dwellingup in der Darling Range in Western Australia. Eröffnet wurde das weltgrößte Bauxit-Bergwerk im Jahr 1976, das jährlich 23 Millionen Tonnen Bauxit fördert. Dieses Bergwerk zählte 2010 zu den fünf größten Bauxitbergwerken Australiens.

Bergwerksbetrieb

Verarbeitet wird das Bauxit-Erz in der Pinjarra- und Kwinana-Raffinerie. Östlich davon liegt die Willowdale-Bauxitmine, die 1984 eröffnet wurde und etwa 9 Millionen Tonnen Bauxit jährlich fördert; es wird in der Wagerup-Raffinerie zu Aluminiumoxid verarbeitet.

Aus dem Bauxit beider Bergwerke werden jährlich 10 Millionen Tonnen Aluminium in Schmelzflusselektrolyse-Anlagen produziert. Dies sind 47 Prozent der australischen Aluminiumproduktion. Die Aluminiumproduktion der Alcoa of Australia in Western Australia beläuft sich auf 13 Prozent der weltweiten Aluminiumproduktion.

Nach Angaben des Bergwerk-Betreibers Alcoa wird jährlich eine Fläche von etwa 600 ha rekultiviert.

Siehe auch
 Bauxitbergbau in Australien
 Aluminiumhütte

Einzelnachweise

Bauxitbergwerk in Australien
Aktives Bergwerk
Geologie Australiens
Geographie (Western Australia)
Bergwerk in Australien und Ozeanien

Huntly-Bauxitmine


Fayez al-Tarawneh (), (Amã, 1 de maio de 1949 - Amã, 15 de dezembro de 2021) foi um político e diplomata jordano independente que foi primeiro-ministro de 20 de agosto de 1998 a 4 de março de 1999, e de 2 de maio a 11 de outubro de 2012. Foi chefe da Corte Real da Jordânia. Foi nomeado senador em 2003.

Tarawneh foi embaixador nos Estados Unidos e dirigiu a delegação jordana encarregada das negociações de paz com Israel em 1994. Posteriormente foi nomeado primeiro-ministro.

Políticos da Jordânia
Primeiros-ministros da Jordânia
Embaixadores da Jordânia nos Estados Unidos

Fayez al-Tarawneh


Márcio de Sousa Melo (Florianópolis, 26 de mayo de 1906 — Río de Janeiro, 31 de enero de 1991) fue un militar brasileño, que alcanzó la jerarquía de Mariscal perteneciendo a la Fuerza Aérea Brasileña.

Se desempeñó como ministro de Aeronáutica durante las presidencia de Castelo Branco, del 15 de diciembre de 1964 al 11 de enero de 1965, y de Costa e Silva, del 15 de marzo de 1967 al 31 de agosto de 1969.

Fue uno de los miembros de la junta militar que presidió Brasil por 60 días, del 31 de agosto al 30 de octubre de 1969.

Continuó como ministro de Aeronáutica, como miembro de la junta militar, del 31 de agosto al 30 de octubre de 1969, manteniendo el cargo en la presidencia de Emílio Garrastazu Médici, del 30 de octubre de 1969 al 29 de noviembre de 1971.

Su investidura no fue asentada en el acta institucional, careciendo de un registro en ella.

Como ministro de Aeronáutica asumió la jefatura del gobierno amparado por el Acta institucional n.º 12/1969, debido al impedimento temporal del presidente brasileño.

Historial de servicio

Ingresó a la fuerza aérea el 31 de marzo de 1925; ascendió a Aspirante a oficial el 20 de enero de 1928; a Segundo Teniente el 9 de agosto de 1928; a Primer Teniente el 14 de agosto de 1930; a Capitán el 16 de junio de 1933; a Mayor el 7 de septiembre de 1938; a Teniente Coronel el 20 de diciembre de 1941; a Coronel el 1 de noviembre de 1946; a Brigadier el 10 de abril de 1954; a Brigadier Mayor el 22 de abril de 1961.

Referencias
Biografía en la sitio de la Universidad de Florianópolis

Enlaces externos

Militares de Brasil
Presidentes de Brasil
Ministros de Brasil

Márcio Melo


Andromedeae, tribus grmova iz porodice vrjesovki smješten u potporodicu Vaccinioideae. Postoje svega dvije vrste: andromeda ili planinski ružmarin, koja je raširena po Euroaziji i Sjevernoj Americi; i zenobija s obalnih ravnica sjevernoameričkog jugoistoka

Rodovi
 Andromeda L.
 Zenobia D.Don

Izvori

Vaccinioideae

Andromedeae


90525 Karijanberg este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
90525 Karijanberg este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Wrightwood de James Whitney Young. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,31 ua, o excentricitate de 0,01 și o înclinație de 1,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 90001-91000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2004
Centura de asteroizi

90525 Karijanberg


Aníbal Pérez (futbolista)  Julián Aníbal Pérez Miers, futbolista (defensor) nacido el 19 de junio de 1944 en la ciudad de Itá, Paraguay. Militó en los grandes clubes de Paraguay, en Club Olimpia (equipo juvenil) tanto como en el Club Cerro Porteño. Sus inicios en el fútbol los hizo en el Club Sportivo Iteño, tuvo un exitoso paso por Europa siendo un referente importante en el Valencia CF de la década de los 70, conformó el equipo juvenil de la selección paraguaya así como también la selección mayor. En 1978 jugó una corta temporada en el club colombiano Deportivo Pereira.

Clubes

Palmarés

Referencias

Futbolistas de Paraguay

Aníbal Pérez (futbolista)


Eliana Paco Paredes (9 de fevereiro de 1982, La Paz, Bolívia) é uma designer de moda boliviana de etnia aimará. Em 2016 exibiu uma coleção, inspirada nos trajes das cholitas bolivianas, na Semana da Moda de Nova York. Atualmente também é vereadora de La Paz pelo Movimento ao Socialismo (MAS).

Biografia

Seus pais eram artesãos. É secretária de profissão e começou no negócio seguindo os passos de sua mãe, Cecilia, quem já trabalhava na fabricação e venda de polleras, importante elemento do traje das cholitas. Suas criações se vendem, além da Bolívia, no Peru, Argentina, Chile e Espanha. Participou da Semana de Moda da Bolívia, realizada em Cochabamba. O sucesso que teve nesse evento motivou um convite para que em setembro de 2016 exibisse sua coleção Pachamama na Semana da Moda de Nova York, com 12 modelos internacionais vestindo suas criações, inspiradas nas roupas das cholas bolivianas e feitas com tecidos de lã de camélidos dos Andes, como a alpaca e a vicuña. Nos meses seguintes também as apresentou na capital Washington, em Bogotá e em Toronto, Canadá. É dona de uma loja em La Paz, "Designs Esmeralda",criada em 2004.

Em maio de 2021 tomou posse do cargo de vereadora para o qual foi eleita nas eleições municipais ocorridas em 7 de março desse mesmo ano na Bolívia. Logo foi escolhida como Vice-presidenta do Conselho Municipal.

Referências

Nascidos em 1982
Naturais de La Paz
Mulheres da Bolívia na política
Empresários da Bolívia

Eliana Paco


The Tiburtine Sibyl or Albunea was a Roman sibyl, whose seat was the ancient Etruscan town of Tibur (modern Tivoli).

The mythic meeting of Augustus with the Sibyl, of whom he inquired whether he should be worshiped as a god, was often depicted by artists from the late Middle Ages onwards. In the versions known to the later Middle Ages, for example the account in the Golden Legend, Augustus asked the Sibyl whether he should be worshipped as a god, as the Roman Senate had ordered. She replied by showing him a vision of a young woman with a baby boy, high in the sky, while a voice from the heavens said "This is the virgin who shall conceive the saviour of the world", who would eclipse all the Roman gods. The episode was regarded as a prefiguration of the Biblical Magi's visit to the new-born Jesus and connected Ancient and Christian Rome, implying foreknowledge of the coming of Christ by the greatest of Roman emperors.

Whether the sibyl in question was the Etruscan Sibyl of Tibur or the Greek Sibyl of Cumae is not always clear. The Christian author Lactantius identified the sibyl in question as the Tiburtine sibyl. He gave a circumstantial account of the pagan sibyls that is useful mostly as a guide to their identifications, as seen by 4th-century Christians:

The prophecy of the Tiburtine Sibyl

An apocalyptic pseudo-prophecy exists among the Sibylline Oracles, which was attributed to the Tiburtine Sibyl. Its earliest version may date from the fourth century, but in the form that it survives today it was written in the early eleventh century, and has been influenced by the Apocalypse of Pseudo-Methodius. Its first version in Latin dates from the tenth century and may have come from Lombardy, though it was quickly picked up (and rewritten) by the Salian dynasty and the Hohenstaufens. It proved a useful rhetorical tool, valuable for many a ruler; the lists it contained of emperors and kings were revised to fit the circumstances, and hundreds of versions remain from the Middle Ages.

Its conclusion purports to prophesy the advent in the world's ninth age of a final Emperor vanquishing the foes of Christianity (heavily dependent on the Apocalypse of Pseudo-Methodius):

This Emperor's reign is characterized by great wealth, victory over the foes of Christianity, an end of paganism and the conversion of the Jews. The Emperor having vanquished Gog and Magog,

In doing so, he will give way to the Antichrist:

The prophecy relates that Antichrist would be opposed by the Two Witnesses from the Book of Revelation, identified with Elijah and Enoch; after having killed the witnesses and started a final persecution of the Christians,

Frescoes at the Villa d'Este
Ippolito II d'Este rebuilt the Villa d'Este at Tibur, the modern Tivoli, from 1550 onward, and commissioned elaborate fresco murals in the Villa that celebrate the Tiburtine Sibyl, as prophesying the birth of Christ to the classical world.

Gallery

See also

 Arabic Sibylline prophecy
 Apocalypse of Pseudo-Methodius
 Temple of the Sibyl

Notes

References
Hall, James, Hall's Dictionary of Subjects and Symbols in Art, 1996 (2nd edn.), John Murray,
Murray, Peter and Linda, revised Tom Devonshire Jones, The Oxford Dictionary of Christian Art & Architecture, 2014, Oxford University Press, , 0199695105
Reyniers, Jeroen, 'The Iconography of Emperor Augustus with the Tiburtine Sibyl in the Low Countries. An Overview', in: M. Cavalieri, D. Engels, P. Assenmaker, M. Cavagna (ed.), Augustus Through the Ages: Receptions, Readings and Appropriations of the Historical Figure of the First Roman Emperor, Collection Latomus, Brussels, 2021.
Fischer, Jens, 'Folia ventis turbata – Sibyllinische Orakel und der Gott Apollon zwischen später Republik und augusteischem Principat (Studien zur Alten Geschichte 33)', Göttingen 2022

External links
The Pseudo-Tiburtine prophecy, dated ca 380, with additions (e-text)
Review of the book Nel segno della Sibilla Tiburtina

Ancient Roman religion
Sibyls
Cultural depictions of Augustus

Tiburtine Sibyl


A Copa Latina de 1957 foi a oitava e última edição da Copa Latina anual que foi disputada por clubes das nações do sudoeste europeu da França, Itália, Portugal e Espanha. O torneio foi sediado pela Espanha, e o clube espanhol Real Madrid foi o vencedor do torneio depois de derrotar o Benfica por 1-0 na partida final. O Real Madrid havia vencido a Taça dos Campeões Europeus de 1956-57 menos de um mês antes da Copa Latina de 1957 e se tornou um dos três únicos times, junto com o Barcelona e o AC Milan, a vencer a Copa Latina em duas ocasiões.

Participantes

Locais

Fase final

Artilheiros

Ver também

 Copa Mitropa, uma competição semelhante

1957
1957 no futebol
Desporto na Espanha em 1957

Copa Latina de 1957


Tania Achot-Haroutounian (Teerão, 3 de Janeiro de 1937 - Lisboa, 6 de Janeiro de 2022) mais conhecida por Tania Achot, foi uma pianista e pedagoga nascida no Irão. Reconhecida internacionalmente com múltiplos prémios, foi em Portugal que desenvolveu uma boa parte da sua atividade, tendo tido uma influência notável no desenvolvimento da formação musical especializada no país.

Biografia
Filha de pai arménio e mãe russa, nasceu em Teerão em 1937 e foi criada, sobretudo pelos seus avós. A sua família emigrara para a cidade persa no final da Década de 1920, no rescaldo da Revolução Russa. Pelas suas ligações culturais e afectivas, considerava-se russa. Iniciou os estudos de piano com apenas 8 anos. Com 14 anos, foi com a sua mãe para Paris de modo a desenvolver a sua formação musical, tendo estudado no Conservatório de Paris. Casou-se com o pianista português Sequeira Costa, acabando por radicar-se em Portugal na década de 1960. Teve duas filhas.

Percurso
Em 1955, participou na quinta edição do Concurso Internacional de Piano Frédéric Chopin. Nessa ocasião, toma contacto com a escola de piano russa, apaixona-se e pede o visto para Moscovo, que só chegará dois anos depois. Na Rússia, teve formação com Lev Oborine no Conservatório Tchaikovsky. Foi acolhida por Vladimir Ashkenazy (e a sua família), que conhecera em Varsóvia.

Em 1956, alcançou uma menção honrosa na ARD International Music Competition em Munique, na Alemanha. Em 1958, competiu na Music Performance Competition em Genebra, onde chegou às meias-finais e, no ano seguinte, classificou-se em sexto lugar na Marguerite Long-Thibaud Competition, em Paris.

Em 1960, regressou a Varsóvia, onde alcançou o terceiro lugar da sexta edição do Concurso Internacional de Piano Frédéric Chopin, o que seria o ponto alto da sua carreira internacional.

Já em Portugal, criticou fortemente o ensino que se praticava no Conservatório Nacional, tornando-se professora na Escola Superior de Música de Lisboa e deu também aulas particulares.

Destacou-se na interpretação de obras do movimento romântico, nomeadamente de compositores como Rachmaninoff, Shostakovitch e Prokofiev. Na sequência da sua participação no concurso de piano polaco, gravou várias obras de  Chopin, para a Deutsche Grammophon.

Trabalhou em colaboração com Sequeira Costa durante vários anos, tanto na interpretação como no ensino.

Tocou em nome próprio em inúmeras salas e recitais um pouco por todo o mundo. Em Portugal, passou pelo Grande Auditório da Fundação Calouste Gulbenkian, pela Festa da Música no CCB, pela Casa da Música no Porto, entre muitas outras salas.

Legado
O pianista português Nuno Vieira de Almeida considera que Achot foi "uma das pessoas que mais contribuiu para a renovação do ensino do piano em Portugal nos anos 80 e 90", já que foi ela a responsável por trazer para o sistema português uma série de obras de piano que não eram leccionadas até então.

Além de Vieira de Almeida, Achot foi professora de vários pianistas portugueses de relevo, tais como Paulo Oliveira, António Toscano, Paulo Santiago, Joana Gama, Carla Seixas, entre muitos outros.

Em 2007, foi homenageada em concerto, pela Orquestra Sinfónica Juvenil, no Teatro Nacional de São Carlos.

Pianistas de Portugal
Mulheres artistas
Músicos de Portugal

Ligações Externas

 Arquivos RTP | Tania Achot entrevistada por Ana Sousa Dias no programa Por Outro Lado (2002)
 Arquivos RTP | Tania Achot entrevistada por João Lobo Antunes no programa Encontros (1985)
 Tania Achot toca Schumann "Aufschwung" from Fantasiestücke, op.12
 Chopin Institute | Toca Etude in F major, Op. 10 No. 8 (1960)

Pianistas do Irão
Iranianos de ascendência arménia
Iranianos de ascendência russa
Iranianos expatriados em Portugal

Tania Achot-Haroutounian


Franciszek Ksawery Pruszyński  (4 de diciembre de 1907 - 13 de junio de 1950) fue un destacado periodista, escritor y diplomático polaco, de orientación política radical, que pasó del conservadurismo de su juventud a simpatizar con el comunismo.

Se graduó con los jesuitas de Cracovia (Zakład Naukowo-Wychowawczy Ojców Jezuitów w Chyrowie) en 1927, y pasó a estudiar derecho en la Universidad Jagellónica, especializándose en derecho alemán, con el profesor Stanisław Estreicher.

Se afilió a la organización Myśl Mocarstwowa ("pensamiento imperial"). Sus primeros trabajos aparecieron en Dzień Akademicki y Civitas Academica.

En 1929 se convirtió en ayudante del profesor Estreicher.

Ingresó en la redacción del periódico Czas de Cracovia, primero como corrector, luego como revisor de prensa extranjera, y desde 1930 como redactor de una serie de artículos sobre Hungría. En 1932 publicó su primer libro: Sarajewo 1914. En los años treinta publicó en la revista Bunt Młodych (revuelta juvenil) y se afilió a las juventudes conservadoras.

En 1936 fue enviado como corresponsal a la Guerra Civil Española, en Madrid; y se convirtió en un defensor del bando republicano.

En septiembre de 1939 (Segunda Guerra Mundial) se unió al ejército polaco. Tras la derrota de Polonia estuvo entre los militares polacos que se pusieron al servicio de los aliados, luchando en la Batalla de Narvik (Noruega, 1940) y en la Batalla de Falaise (Francia, 1944).

Tras la guerra, entre 1945 y 1950 residió en los Países Bajos como diplomático al servicio de la República Popular de Polonia (una de las repúblicas populares que se crearon en la órbita de la Unión Soviética). Mantuvo relaciones con la poeta polaca Julia Hartwig. Murió en un accidente automovilístico de circunstancias no aclaradas, en Rhynern (Hamm), al noreste de la ciudad de Düsseldorf. Fue enterrado en el cementerio Rakowicki de Cracovia.

Estuvo casado con Maria Meysztowicz, con la que tuvo tres hijos: Aleksander (1934), Stanisław (Staś) (1935) y Maria (1940).

Obras
 Sarajewo 1914, (1932)
 Palestyna po raz trzeci (1933)
 Podróż po Polsce (1937)
 W czerwonej Hiszpanii (1939)
 Droga wiodła przez Narvik (1941)
 Księga ponurych niedopowiedzeń (1941)
 1000 mil od prawdy (1941)
 Margrabia Wielopolski (1944)
 Russian Year (1944)
 Trzynaście opowieści (1946)
 Karabela z Meschedu (1948)
 Opowieść o Mickiewiczu'' (1956)

Referencias

Periodistas de Polonia
Escritores de Polonia del siglo XX
Corresponsales de guerra

Ksawery Pruszyński


Rikiya Kawamae (født 20. august 1971) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Cerezo Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Rikiya Kawamae


San Fernando, Cádiz, İspanya'nın 17 özerk bölgesinden, ülkenin güneybatı köşesinde en fazla nüfusa sahip Endülüs otonom bölgesinin 8 eyaletinden biri olan Cádiz'a bağlı 44 belediyeden biridir. 2002 yılında yapılan nüfus sayımlarına göre San Fernando, Cádiz belediyesinin nüfusu 88.333 kişidir.

Cádiz belediyeleri
Bahía de Cádiz İlçesi'nin belediyeleri

San Fernando, Cádiz


Jernbanestationer i Københavns og Frederiksberg Kommuner tæller i alt 44 stationer, hvoraf de 38 ligger i Københavns Kommune, mens syv ligger i Frederiksberg Kommune (Grøndal Station ligger på grænsen mellem kommunerne og tæller således med begge steder. Ydermere ligger Hellerup og Hvidovre Stationer på grænsen mellem Københavns Kommune og Gentofte hhv. Hvidovre Kommuner og ansvaret deles således mellem kommunerne.

Københavns Hovedbanegård er, målt på areal, byens største station og stationen med flest fjernforbindelser, men ligger ikke i Indre By, men derimod lidt udenfor, på Vesterbro. I Indre By ligger derimod undergrundsstationen Nørreport Station, der også er knudepunkt for S-tog og fjerntog (og siden 2002 tillige metro), og stationen er den største i Danmark målt på antallet af passagerer.

Når metrocityringen og afgreningen til Nordhavn åbner, medfører det femten nye stationer (plus seks knudepunkter, hvor man kan skifte til S-tog hhv. de eksisterende metrolinjer). Cityringen vil gå igennem de indre bydele, der hidtil har været temmelig sparsomt dækket af jernbanestationer i forhold til transportbehovet. I Sydhavnen er også planlagt metro, og når den åbner i midten af 2020'erne, får København yderligere fire stationer og derudover metrobetjening af Ny Ellebjerg Station, der allerede er knudepunkt for to S-banelinjer (Køge Bugt-banen og Ringbanen) samt en perron for fjerntog.

Indre By
 Vesterport Station
 Nørreport Station
 Kongens Nytorv Station
 Christianshavn Station
 Marmorkirken Station
 Gammel Strand Station

Østerbro
 Østerport Station
 Svanemøllen Station
 Ryparken Station
 Hellerup Station (stationen er placeret på grænsen mellem Københavns og Gentofte Kommuner
 Trianglen Station
 Poul Henningsens Plads Station
 Vibenshus Runddel Station

Nordhavn
 Nordhavn Station
 Orientkaj Station

Nørrebro
 Nørrebro Station
 Bispebjerg Station
 Skjolds Plads Station
 Nørrebros Runddel Station
 Nuuks Plads Station

Nordvestkvarteret
 Emdrup Station
 Bispebjerg Station

Frederiksberg
 Frederiksberg Station
 Forum Station
 Peter Bangs Vej Station
 KB Hallen Station
 Flintholm Station
 Grøndal Station (stationen ligger på grænsen mellem Frederiksberg og Københavns Kommuner)
 Fuglebakken Station
 Lindevang Station
 Fasanvej Station
 Aksel Møllers Have Station
 Frederiksberg Allé Station

Vanløse
 Vanløse Station
 Grøndal Station (stationen ligger på grænsen mellem Københavns og Frederiksberg Kommuner)
 Jyllingevej Station
 Islev Station

Brønshøj
 Husum Station

Valby
 Valby Station
 Langgade Station
 Ålholm Station
 Danshøj Station
 Vigerslev Allé Station
 Ny Ellebjerg Station
 Sjælør Station

Sydhavn
 Sydhavn Station

Derudover er følgende stationer under opførelse (Sydhavnslinjen):
 Enghave Brygge Station
 Sluseholmen Station
 Mozarts Plads Station

Vesterbro
 Københavns Hovedbanegård
 Dybbølsbro Station
 Carlsberg Station
 Enghave Plads Station

Derudover er følgende stationer under opførelse (Sydhavnslinjen):
 Havneholmen Station

Amager
 Islands Brygge Station
 DR Byen Station
 Sundby Station
 Bella Center Station
 Ørestad Station
 Vestamager Station
 Amagerbro Station
 Lergravsparken Station
 Øresund Station
 Amager Strand Station
 Femøren Station

Stationer i Hovedstadsområdet
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Københavns Kommune
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Frederiksberg Kommune
Lister over bygninger, konstruktioner og anlæg


Cyrille II d'Alexandrie (patriarche orthodoxe) ( ), est patriarche melkite d'Alexandrie vers  1110/1117

Contexte
Cyrille II à la réputation d'avoir été un médecin et un grammairien  Il occupe le siège patriarcal à une époque indéterminée au début du  et serait le successeur d'un certain Théodose II et le  prédécesseur de Sabbas Venance Grumel estime quant a lui que s'il est bien le prédécesseur de Sabbas; il succède à Euloge II...

Notes et références

Bibliographie

Patriarche orthodoxe d'Alexandrie du XIIe siècle


Ixora coccinea es una especie de arbusto de la familia de las rubiáceas.

Descripción
Es un arbusto que alcanza un tamaño de 0,8-2 m de altura, con las ramas glabras. Las hojas son opuestas, a veces aparentemente en verticilos en los entrenudos del tallo debido a la reducción de 4, sésiles o pecioladas, con pecíolo de hasta 5 mm, glabras, coriáceas, oblanceoladas, oblongo-oblanceoladas, obovadas, elíptico-oblongas o lanceoladas, de 6-18 x 3 -6 cm, glabras en ambas superficies, la base cuneada a poco truncada o redondeada, el ápice obtuso o redondeado a agudo. La inflorescencia es terminal, en forma de corimbo con muchas flores,  subsésiles a pedunculadas, pedúnculo de 1,5 cm, a menudo sostenidas por dos hojas reducidas o brácteas con forma de hoja. La corola de color rojo o amarillo rojizo. El fruto en forma de drupa de color negro rojizo, subglobosa. Fl. Mayo-julio y diciembre, fr. Septiembre-octubre.

Distribución y hábitat
Se encuentra en los matorrales, dispersa en los bosques, a una altitud de 200-800 metros en Fujian, Guangdong, Guangxi en China y en Indonesia, Malasia, Filipinas y Vietnam, están también ampliamente cultivadas en las regiones tropicales.

Taxonomía
Ixora chinensis fue descrita por Jean-Baptiste Lamarck y publicado en Encyclopédie Méthodique, Botanique 3: 344, en el año 1789.
Sinonimia

Referencias

https://biofertilize.com/ixora-chinensis/

Enlaces externos

 Encycl. 3:344.  1789

chinensis

Ixora chinensis


Teoria juridică feministă, cunoscută și sub numele de jurisprudență feministă, se bazează pe convingerea că legea a jucat un rol fundamental în modelul istoric de subordonare al femeii. Proiectul teoriei juridice feministe are două laturi. În primul rând, jurisprudența feministă încearcă să explice modul în care legea a contribuit  la statutul inferior inițial al femeii. În al doilea rând, teoria feministă în domeniul juridic vizează schimbarea statutului femeii prin reconsiderarea legilor și a felului în care acestea se raportează la gen.Așadar, s-a format o critică la adresa legii americane pentru a schimba felul în care femeile erau tratate și modul în care judecătorii aplicau legea pentru a plasa femeile în aceeași poziție pe care s-au situat ani la rând. Femeile care lucrau în acest domeniu considerau că legea plasa femeile din societate într-o poziție inferioară față de cea pe care se situau bărbații din pricina stereotipurilor de gen, iar judecătorii se bazau pe aceste stereotipuri atunci când pronunțau hotărâri. Această mișcare a fost fondată între anii 1960 și 1970. Era fundamental ca femeilor să li se permită libertatea de gândire și de acțiune prin independența lor financiară și prin posibilitatea de a-și găsi locuri de muncă concrete, care până atunci nu le erau accesibile din cauza discriminării la angajare.

Istoric

Termenul jurisprudență feministă a fost inventat la sfârșitul anilor 1970 de către Ann C. Scales în timp ce planifica așa zisa ,,Celebration 25",  o petrecere și o conferință care au avut loc în 1978, pentru a sărbători cea de-a douăzeci și cincea aniversare a primei femei care a absolvit Facultatea de Drept la Harvard. Termenul a fost publicat pentru prima dată în 1978, în primul număr al revistei "Harvard Women's Law Journal". Această critică feministă la adresa legii americane s-a dezvoltat ca o reacție la influența sporită a perspectivelor de gen și al patriarhatului asupra sistemului juridic.

În 1984 Martha Fineman a fondat Proiectul "Feminismul și Proiectul Teoriei Juridice" la Universitatea din Wisconsin în cadrul Facultății de Drept pentru a examina relațiile dintre teoria feministă, aplicare și lege, un proiect care a avut ulterior un rol determinant în dezvoltarea teoriei juridice feministe.

Baza teoriei juridice feministe a fost constituită de femeile care au sfidat legile în vigoare care le țineau în locul lor cuvenit de acasă. O forță motrice a acestei noi mișcări a fost necesitatea femeii de a câștiga în sfârșit independență financiară.

Femeile care lucrau în domeniul juridic au început să se concentreze asupra acestei idei mai mult și să lucreze la câștigarea libertății de reproducere, la oprirea discriminării de gen în cadrul legii și la locul de muncă, dar și la încetarea abuzului sexual permis.

Principalele abordări
Printre abordările din domeniul jurisprudenței feministe se numără:
 modelul liberal (bazat pe egalitate);
 modelul sexist;
 modelul dominației;
 feminismul postmodernist sau anti-esențialist.

Fiecare model oferă o perspectivă diferită privind mecanismele juridice care contribuie la subordonarea femeii și oferă o metodă diferită pentru a schimba abordările juridice în funcție de gen.

Modelul liberal
Modelul liberal funcționează din interiorul  paradigmei juridice liberale și cuprinde în general valorile liberale și abordarea legii bazate pe drepturi, deși se confruntă cu modul în care acesta a acționat în practică. Acest model se concentrează să asigure că femeile dispun de o egalitate autentică, inclusiv rasială, de orientare sexuală și de gen — spre deosebire de egalitatea în fața legii, care le este oferită de multe ori într-un cadru liberal tradițional — și urmărește să realizeze acest lucru fie printr-o aplicare pe deplin a valorilor liberale pe parcursul vieții acestora, fie prin revizuirea categoriilor liberale care iau genul în considerare. De exemplu, momentul în care femeilor de culoare le este pusă la dispoziție doar o cale juridică de atac atunci când pledoaria este împotriva rasei sau sexului.

Modelul sexist
Teoria subliniază importanța discriminării sexuale și susține că această discriminare nu ar trebui să fie acoperită de lege, ci ar trebui să fie luată în considerare de către aceasta. Doar dacă ar ține seamă de diferențe legea ar putea să ofere măsuri reparatorii adecvate pentru situația femeilor, metodele fiind diferite de cele aplicate în cazul bărbaților. Teoria genului este în opoziție directă cu caracterul identic al judecății ce susține că similaritatea dintre femei și bărbați ar trebui evidențiată. În ceea ce privește egalitatea feministă, folosirea diferențelor dintre femei și bărbați în încercarea de a acumula mai multe drepturi este ineficientă și pune accentul pe caracteristicile femeilor care au împiedicat obținerea egalității cu bărbații.

De asemenea, egalitatea feministă a contestat faptul că exista deja un tratament special pentru așa-zisele ,,diferențe" în sistemul juridic, iar asta oprima femeile. Ideea unor diferențe între sexe a dus la gândirea clasică de care teoria juridică feministă încerca să se descotorosească. Această gândire le forța pe femei să demonstreze că sunt la fel ca bărbații comparându-și propriile trăiri cu ale acestora, totul în încercarea de a obține protecție juridică. Însă, toate acestea nu au dus decât la situația în care femeile trebuiau să se conformeze unor legi instituite de bărbați fără să se întrebe de ce acestea erau luate drept normă pentru egalitate.

Modelul dominanței
Modelul respinge feminismul liberal și vede sistemul juridic ca un mecanism de perpetuare a dominației masculine. El se alătură astfel unor ramuri critice ale teoriei juridice, care iau în considerare potențialul legii de a acționa ca un instrument de dominație. Această teorie este caracterizată prin dominația femeii de către bărbat, dar vorbește și despre alte grupuri discriminate, spre exemplu populația de transsexuali cărora nu le este adesea oferită asistență juridică. De asemenea, orice femeie de culoare albă primește o reprezentare juridică mai bună spre deosebire de grupurile minoritare.

În contextul temei despre dominație propus de Catharine MacKinnon, sexualitatea este esențială dominației. MacKinnon susține că sexualitatea femeilor este construită la nivel social de către dominația masculină, iar dominația sexuală asupra femeilor de către bărbați constituie în general o sursă principală a subordonării la nivel social a femeilor.

Modelul anti-esențialist
Feminiștii din tabăra care susțin feminismul postmodernist au analizat în detaliu noțiunile de obiectivitate și neutralitate, susținând că fiecare perspectivă are un loc prestabilit din punct de vedere social. Critici anti-esențialiști și intersecționaliști ai feministelor au contestat ideea că poate exista vreo voce universală femeilor și au criticat feminiștii, așa cum s-a întâmplat în feminismul negru, pentru a-și baza activitatea implicit pe experiențele femeilor albe heterosexuale de clasă mijlocie. Proiectul anti-esențialist și intersecționalist a reprezentat explorarea modurilor în care rasa, clasa socială, orientarea sexuală și alte axe ale subordonării interacționează cu genul, și a dezvăluit presupunerile dăunătoare implicite care au fost adesea folosite în teoria feministă. Acest model prezintă desființarea treptată a feminismului alb și al primului val feminist, dar și construirea efectivă a egalității de șanse pentru toți, indiferent de gen, rasă, orientare sexuală, clasă socială, sau de dizabilitate.

Jurisprudența ,,hedonistă"
Teoria juridică feministă a dat naștere ideii de a recurge la jurisprudența,,hedonistă" pentru a dobândi egalitatea pe care aceasta o caută. Acest tip de jurisprudență s-a dezvoltat în scopul de a arăta faptul că episoadele de abuz și de viol prin care au trecut femeile nu sunt decât rezultatul existenței acelor legi în vigoare care le tratează ca ființe inferioare și le atribuie mai puține drepturi decât li se atribuie bărbaților. Asta a determinat scoaterea la iveală a unor exemple ce nu descriau pur și simplu niște posibile scenarii ci care s-au dovedit a fi situații care există de fapt și în realitate. Gânditorii teoriei juridice feministe au ajuns astfel să se bazeze pe prezentarea acestor povești bazate pe experiențe personale pentru a demonstra cum legea ignoră și tratează cu lipsă de respect femeile și interesele acestora.

Savanți recunoscuți
 Martha Fineman
 Mary Joe Frug
 Catharine MacKinnon
 Mari Matsuda
 Kimberle Crenshaw
 Dean Spade
 Ann C. Scales

Vezi și
 Teorie politică feministă
 Gender mainstreaming

Note

Bibliografie
 Baer, Judith A. Our Lives Before the Law: Constructing a Feminist Jurisprudence. Princeton University Press, 2001.
 Berkeley Journal of Gender Law, Difference, Dominance, Differences: Feminist Theory, Equality, and the Law, 5 Berkeley Women's L.J. 214 (1990). Available at: h p://scholarship.law.berkeley.edu/bglj/vol5/iss1/8
 Cain, Patricia A. "Feminist Jurisprudence: Grounding the Theories." Berkeley Journal of Gender, Law & Justice, vol. 4, no. 2, Sept. 2013, Accessed 3 Oct. 2017.
 Crenshaw, Kimberle () "Demarginalizing the Intersection of Race and Sex: A Black Feminist Critique of Antidiscrimination Doctrine, Feminist eory and Antiracist Politics," University of Chicago Legal Forum: Vol. 1989: Iss. 1, Article 8. Available at: h p://chicagounbound.uchicago.edu/uclf/vol1989/iss1/8
 "Feminism and Legal Theory Project | Emory University School of Law | Atlanta, GA." Emory University School of Law, law.emory.edu/faculty-and-scholarship/centers/feminism-and-legal-theory-project.html. Accessed 2 Oct. 2017.
Scales, Ann. Legal feminism: activism, lawyering, and legal theory. New York, New York University Press, 2006.
 Spade, Dean. "BE PROFESSIONAL!" Harvard Journal of Law & Gender, Nov. 2010.
 Warner, J Cali. Proposal: the alignment of oppressed groups as post-Modern development. 2016.

Lectură suplimentară
 Applications of Feminist Legal Theory: Sex, Violence, Work and Reproduction (Women in the Political Economy), ed. de D. Kelly Weisberg, Temple University Press, 1996,
 Feminist Legal Theory: An Anti-Essentialist Reader, ed. de Nancy E. Dowd și Michelle S. Jacobs, New York Univ Press, 2003,
 Nancy Levit, Robert R. M. Verchick: Feminist Legal Theory: A Primer (Critical America (New York University Paperback)), New York University Press 2006,

Legături externe

 Feminismul și Proiectul Teoriei Juridice

Feministă
Feminism

Teorie juridică feministă


Schickendantziella, monotipski rod lukovičastih geofita iz prodice zvanikovki. Jedina je vrsta S. trichosepala iz jugoistočne Bolivije i sjeverozapadne Argentine

Rod i vrsta opisani su 1903.

Sinonimi
 Schickendantzia Speg.

Izvori

Gilliesieae

Schickendantziella


Observatorul din Lille (denumirea oficială în limba franceză: Observatoire de l'Institut de mathématiques appliquées et d'astronomie) este o clădire consacrată  astronomiei, situată pe impasse de l'Observatoire, la Lille. Construit în 1932, observatorul a fost înscris în inventarul monumentelor istorice din Franța în 2001.

Se poate ajunge la observator luând metroul până la stația Porte de Douai.

Istoric
Robert Jonckhèere, născut în 1888 la Roubaix și pasionat de astronomie, îndeosebi de cercetarea stelelor duble, a fondat observatorul și l-a inaugurat în 1909. Acest prim observator poseda o cupolă cu diametrul de 9 metri și o lunetă cu obiectivul având diametrul de 35 cm și distanța focală de peste 6 m. Se ocupa și cu strângerea  datelor meteo și de serviciul orei.

În timpul Primului Război Mondial localitatea Hem a fost ocupată de inamic, iar Robert Jonckhèere s-a refugiat în Anglia, la Observatorul Regal Greenwich. La revenirea, după război, din lipsă de bani, a trebuit să–și vândă echipamentele Universității din Lille, cât și terenul și clădirile care vor fi demolate în 1934.

În aceeași perioadă, primarul din Lille, Roger Salengro, a dispus construirea mai multor clădiri științifice în cartierul Lille-Moulins, între care un nou observator, care va include de atunci luneta de 35 cm. Robert Jonckhèere a revenit la observator în 1940 și și-a continuat acolo lucrările până în 1962, descoperind  de stele duble.

Observatorul își continuă activitatea, avându-i succesiv directori pe: Charles Gallissot, Vladimir Kourganoff, Pierre Bacchus, Luc Duriez, Irène Stellmacher și Alain Vienne. În 2012, observatorul s-a ocupat mai cu seamă de comete și de gunoaiele spațiale.

Galerie de imagini

Muzeul
Observatorul are și un muzeu care prezintă diverse obiecte  utilizate  în meteorologie și în astronomie: anemometre, barometre, sextante, micrometre cu fir, receptoare și numeroase ceasornice.

Galerie

Note

Legături externe

 Site de l'Association Jonckhèere des amis de l'observatoire
 Site du Laboratoire d'astronomie de Lille

Vezi și
Laboratoire d'astronomie de Lille

Lille
Observator
Clădiri și structuri din Franța
Arhitectură modernistă din Franța
Arhitectură modernistă
Fondări în 1932

Observatorul din Lille


ساره بولغر  ممثلة إيرلندية من مواليد 28 فبراير 1991. هي معروفة لدورها في سجلات سبايدرويك إضافة إلى دورها كماري الأولى ملكة إنجلترا في المسلسل التاريخي أسرة تيودور.

أعمالها

مواقع خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من راذفرانهام
أيرلنديون مغتربون في الولايات المتحدة
أيرلنديون مغتربون في إنجلترا
ممثلات أداء صوتي أيرلنديات
ممثلات أطفال أيرلنديات
ممثلات أفلام أيرلنديات
ممثلات أيرلنديات في القرن 20
ممثلات أيرلنديات في القرن 21
ممثلات أيرلنديات مغتربات في الولايات المتحدة
ممثلات تلفزيون أيرلنديات
ممثلات من مدينة دبلن
ممثلات من مقاطعة دبلن
مواليد 1991
مواليد في دبلن

سارة بولغر


Bjedstrup er en landsby i Østjylland, beliggende i Dover Sogn. Landsbyen ligger i Region Midtjylland og hører under Skanderborg Kommune. Før Kommunalreformen fra 2007 lå Bjedstrup i den østlige ende af Ry Kommune. I byen ligger Bjedstrup Skole, som har 73 elever. Byen er hjemsted for Dover Gymnastik Forening.

Beliggenhed
Bjedstrup ligger mellem landevejen mellem Skanderborg og Silkeborg og Skanderborg-Skjern-banen.

Landsbyen ligger i et stærkt kuperet terræn.

Etymologi
Endelsen -strup viser, at der er tale om en torp, en udflytterbebyggelse.

Noter

Landsbyer
Lokaliteter i Skanderborg Kommune

Bjedstrup


KIC 8462852යනු, පෘථිවියෙහි සිට දළ වශයෙන් 454 පාර්සෙක් (1,480 ආලෝක වර්ෂ) දුරින් චීනි  තාරකා මණ්ඩලයෙහි පිහිටි  F-වර්ගයේ ප්‍රධාන අනුක්‍රම තාරකාවකි. 2015 සැප්තැම්බර් මාසයේදී, ප්ලැනට් හන්ටර්ස් ව්‍යාපෘතියෙහි කොටසක් ලෙසින්,  තාරකා විද්‍යාඥයින් කිහිප දෙනෙක් ශාස්ත්‍රීය ලිපියක් ප්‍රකාශයට පත් කලේ,   බහිෂ්-සෞර ග්‍රහ ලෝක නිරාවරණය කර ගැනුමට ඈත කක්ෂගතව ඇති තාරකාවන්හී දීප්තියෙහි වෙනස් වීම් නිරීක්ෂණය කරන,  කෙප්ලර් අභ්‍යාවකාශ දුරදක්නය විසින්, නිරික්ෂණය කෙරුනු,  තාරකාවේ අසාමාන්‍ය අලෝක විචලනයන් විශ්ලේෂණය කරමිනි.

තාරකාවේ දීප්තියෙහි විශාල සහ අක්‍රමවත් වෙනස්වීම් විසින් පෙනී යන්නේ , "සමීප සැදිල්ලක්" සහිතව තාරකාව වටා කක්ෂ ගතව ඇති විශාල ස්කන්ධයක් (හෝ කුඩා ස්කන්ධ විශාල සංඛ්‍යාවක්) ඇති බවයි.  තාරකාවේ අසාමාන්‍ය ආලෝක පැතිකඩ පැහැදිලි කිරීමට සමහරක් උපකල්පිත යෝජනා කර තිබේ. පර්යේෂකයෝ දැනට සිතන්නේ, තාරකාවේ විෂම ආලෝක අවපාතය සඳහා  භාවිතා කල හැකි  විවරණයක් වන්නේ, කොටස් වලට බිඳී ගිය ධූම කේතුවක් තාරකාව වටා ඉලිප්සාකාරව කක්ෂගත වීමයි.

මෙම තාරකාව වෙත, 2015 ඔක්තොම්බර් මාසයෙහිදී තදබල මාධ්‍ය අවධානය යොමු වුනේ, එහි අසාමාන්‍ය   ආලෝකවක්‍රය විසින් බුද්ධිමත් පාරභෞම ජීවය හා සබැඳි ක්‍රියාවලියන්ගේ ලක්ෂණ පෙන්නුම් කරන බවට සමපේක්ෂණයක් මතය.

නිරික්ෂිත කෙප්ලර් දත්ත

කෙප්ලර් අභ්‍යාවකාශ දුරදක්නය වෙතින් ලබා ගත් තාරකාවේ දීප්තිය පිළිබඳ දත්ත අනුව පෙනී යන්නේ,  අසංගත තීව්‍රතාවය සහිත,  දීප්තියෙහි කුඩා සහ කාලාවර්තක නොවන  අවපාතයන් නිතර සිදු වන බවත්, දළ වශයෙන් දින ~750 කට වරක් දීප්තියෙහි මහත් අවපාතයන් දෙකක් වාර්තා වී ඇති බවත්ය.  තාරකාවේ දීප්තිය පිළිබඳව නිරික්ෂණය කෙරුනු අවපාතයන්ගේ හුදු තීව්‍රතාවය සහ විචල්‍යය, විද්‍යාඥයින් හට ප්‍රහේලිකාවක් විය. තාරකාවේ දීප්තියෙහි වෙනස්වීම් විසින් පෙනීයන්නේ, "සමීප සැදිල්ලක්" සහිතව තාරකාව වටා කක්ෂ ගතව ඇති විශාල ස්කන්ධයක් (හෝ කුඩා ස්කන්ධ විශාල සංඛ්‍යාවක්) ඇති බවයි.

උපකල්පිත

තාරකා විද්‍යාඥ ජේසන් රයිට් විසින් අනුමාන කර සිටියේ, තාරකාව අඳුරේ හෙලන වස්තූන්,   පිටසක්වල ශිෂ්ටාචාරයක් විසින් තැනුනු  ඩයිසන් ගෝලයක් වැනි, එනම් ඔවුන්ගේ ශක්ති අවශ්‍යතා සඳහා, තාරකාවෙහි ආලෝකයෙහි සමහර කොටසක් අල්වා ගැනුම සඳහා දියුණු ශිෂ්ටාචාරයක් විසින් තැනුනු ලෙසට සැලකිය හැකි මනඃකල්පිත ව්‍යුහයක් වන  මහා ව්‍යුහයක,   කොටස් විය හැකි බවයි.  සෙටි ආයතනය සැලසුම් කරනුයේ, තාරකාව වෙත රේඩියෝ තැටි එල්ල කොට, බුද්ධිමත් පාරභෞම ජීවින් විසින් සිදු කෙරෙන රේඩියෝ විමෝචන පරික්ෂා කිරීමටය. රයිට් සලකනුයේ, එහි පිහිටුම සහ වේගය විසින් අඟවන අගයයට වඩා තාරකාව වයසින් අඩු වීමට බොහෝ ඉඩ ඇති බවයි.

ආශ්‍රිත

KIC 8462852


La sixième circonscription législative de la Seine (ou circonscription «Seine-Nord-Est») recouvrait les cantons de Saint-Denis, Aubervilliers, Pantin, Noisy-le-Sec, Montreuil-sous-Bois, Vincennes.

Cette délimitation s'est appliquée aux trois législatures de la Quatrième République française, de 1946 à 1958. Le département de la Seine comportait six circonscriptions, dont trois pour Paris et trois pour la banlieue, selon un découpage déjà en vigueur lors des élections des  Assemblées constituantes du 21 octobre 1945 et du 2 juin 1946.

Le mode d'élection est basé sur le suffrage universel direct à un tour, avec scrutin de liste proportionnel par circonscription et répartition des restes à la plus forte moyenne.

Dans la sixième circonscription de la Seine sont pourvus 7 sièges de députés, sur la base d'un nombre d'électeurs inscrits en 1946 de 359 000, arrondi au millier supérieur.

Voir aussi

 Liste des députés de la Seine

Notes et références

Circonscription législative de la Seine de 1946 à 1958

Sixième circonscription de la Seine (Quatrième République)


Soho, SOHO eller SoHo har flere betydninger:
 Soho, en bydel i West End i det centrale London.
 SoHo, en bydel på Manhattan
 Solar and Heliospheric Observatory - et rumobservatorium
 Small office/home office

Soho (flertydig)


Iiris Suomela, née le  à Tampere (Finlande), est une femme politique finlandaise membre de la Ligue verte. Elle est députée depuis 2019.

Biographie
Iiris Suomela est membre du conseil d'administration du syndicat étudiant de l'université de Tampere.

Elle est élue députée lors des élections législatives de 2019 dans la circonscription de Pirkanmaa avec  voix. La même année, elle est candidate aux élections européennes mais n'est pas élue.

Alors que la présidente de la Ligue verte Maria Ohisalo est en congé maternité, Iiris Suomela la remplace temporairement à la tête du parti. Iiris Suomela dirige la campagne du parti pour les élections locales de janvier 2022, qui sont une défaite.

Elle est la compagne de l'entrepreneur et ancien homme politique Matti Parpala. Ils sont les parents d'un enfant né en novembre 2020.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 1994
Naissance à Tampere
Femme politique finlandaise
Député de la 38e législature du Parlement de Finlande
Personnalité de la Ligue verte

Iiris Suomela


الأمير بندر بن فيصل بن عبد العزيز آل سعود (1943 - 22 نوفمبر 2015) أحد أبناء الملك فيصل بن عبد العزيز آل سعود ووالدته الملكة عفت بنت محمد بن سعود الثنيان آل سعود (متوفاة).

عن حياته
ولد عام 1943 و تخرج من كلية القوات الجوية الملكية بكارنويل بعدما تلقى علومة الثانوية في الولايات المتحدة وعمل بعد تخرجه في القوات الجوية الملكية السعودية وقد تدرج في الرتب العسكرية حتى وصل إلى رتبة فريق طيار ركن حيث أحيل إلى التقاعد في عام 2007 بعد أن عمل كبيراً للمستشارين العسكرين بمكتب سمو وزير الدفاع والطيران والمفتش العام مايقارب الخمسة عشر سنة تقريباً...

أسرته
متزوج من الأميرة بسمة بنت ماجد بن عبد العزيز آل سعود، وأنجبا:

 الأمير سلطان بن بندر بن فيصل بن عبد العزيز آل سعود. متزوج من الأميرة مشاعل بنت محمد بن فهد بن عبد العزيز آل سعود وله من البنات الأميرة ريما، الأميرة سلطانة، والأميرة الجوهرة.
 والأميرة هنا بنت بندر بن فيصل بن عبد العزيز آل سعود.

وفاته
أعلن الديوان الملكي السعودي، مساء يوم الأحد 10 صفر 1437 هـ الموافق 22 نوفمبر 2015 عن وفاة الأمير بندر بن فيصل بن عبد العزيز آل سعود عن عمر يناهز 72 سنة

المصادر

أبناء فيصل بن عبد العزيز آل سعود
أمراء سعوديون
مواليد 1943
وفيات 1437 هـ
وفيات 2015

بندر الفيصل بن عبد العزيز آل سعود


Hafnarfjörður (), officially Hafnarfjarðarkaupstaður (), is a port town and municipality in Iceland, located about  south of Reykjavík. The municipality consists of two non-contiguous areas in the Capital Region, on the southwest coast of the country. At about 30,000 inhabitants, Hafnarfjörður is the third-most populous city in Iceland after Reykjavík and Kópavogur. It has established local industry and a variety of urban activities, with annual festival events.

Activities
The town is the site of an annual Viking festival, where Viking culture enthusiasts from around the world display reconstructions of Viking garb, handicraft, sword-fighting and longbow shooting. It takes place in June.

Local industry

Just two kilometres () outside of Hafnarfjörður is an aluminium smelter, run by Alcan. The smelter was originally built in 1969, and it has improved its cleaning process since then, especially regarding fluoride. Local elections were held in May 2006, where the people of the town voted against extension of the smelter.

History

Hafnarfjörður takes its name (meaning harbour fjord) from the area's natural harbour. The town is built on top of Holocene lava fields erupted from the nearby Krýsuvík volcanic system, including the 8000-year-old Búrfellshraun and the much younger 2000-year-old Óbrinnishólabruni. There have been no new lava flows on the site since before the Settlement of Iceland, but the Krýsuvík system is still an active volcano, last erupting in 2021 at Fagradalsfjall further to the southwest.

Hafnarfjörður is first named in the medieval Landnámabók, and the earliest reports of voyages to Hafnarfjörður date from the end of the 14th century. Englishmen began trading in Hafnarfjörður in the 15th century, but German merchants followed in their wake and eventually drove the English out. In German documents, Hafnarfjörður was mentioned for the first time in 1391, and in another German document dating from 1486 the place was described as a trading place of merchants from Hamburg for the first time.

The town of Hafnarfjörður became an official member of the Hanseatic League. The first Lutheran church in Iceland was raised at Háigrandi , opposite Óseyri , just outside the small boat harbour in 1533. After that, the Hanseatic traders prevailed in town until 1602, based at Hvaleyri . At this point, the Danish monarchy established a Danish trade monopoly in Iceland which lasted until late in the 18th century. During this period, Hafnarfjörður was the nation's busiest trade centre.

In 1793, Bjarni Sívertsen settled here and became influential in local business and international trade, setting up a major commercial fishing operation. His enterprise and initiative signalled the start of impressive commerce in the town. Ever since, he has been called "the father of Hafnarfjörður" and nicknamed "Sir Bjarni". His house in Vesturgata street, built in 1803, was transformed into a museum (Sívertsenshús).

Around 1870, dramatic changes took place in Icelandic fishing. Residents followed the growing trend in Iceland of using decked boats rather than row-boats. This led to even more employment and rapid growth, and Hafnarfjörður was the fifth town in Iceland to attain official municipal status in 1908. The first mayor was Páll Einarsson, who later became the mayor of Reykjavík. The first road between Reykjavík and Hafnarfjörður was finished in 1898. The first hydrological power plant in Iceland was built in Hafnarfjörður in 1904.

In 1890 Hafnarfjörður had 616 inhabitants and it was one of the largest towns in Iceland. When Hafnarfjörður attained official municipal status on 1 June 1908 it had 1 400 inhabitants. In 1920 Hafnarfjörður had 2 366 inhabitants, in 1940 3 686, in 1960 7 160 and in 1980 12 312.

The Coot, Iceland's first trawler, operated from Hafnarfjörður between 1905 and 1908. Its boiler stands by the roundabout on the junction of Reykjavíkurvegur, Strandgata and Vesturgata. A harbour for large commercial ships was raised in 1912, and the first car arrived in 1913.

After World War II, more advanced trawlers and numerous motorised ships were added to the fleet. The town's first stern trawler appeared in 1973. Today, Hafnarfjörður is one of the nation's largest fishing centres and the site of Iceland's first fish wholesalers' auction market. Through the years, Hafnarfjörður's dynamic local economy has been strongly linked to fishing, although freight transport has recently become the major harbour activity. And now, the town is Iceland's second-ranked import and export harbour. Hafnarfjörður is the third largest town of Iceland, after Reykjavík and Kópavogur.

Geography

Climate
The climate in Hafnarfjörður is subpolar oceanic climate (Köppen Cfc).

Local festivals

Bright days
Each year in May, the Bright Days festival is held. The events include short movies, concerts and usually conclude on a day commemorating the sailors of Iceland.

Viking festival
Each year on the summer solstice a Viking festival is held in Hafnarfjörður. A local pub and restaurant, Fjörukráin, started the festival and maintains it to this day.

Sights

There are various old buildings left in the old town centre, e.g. Pakkhúsið , a store house dating from 1865 which houses the Museum of Navigation (Sjóminjasafn Íslands ). Sívertsenshús, an old dwelling house built in 1803, is the oldest building in Hafnarfjörður. It is known by the name Hús Bjarna riddara Sívertsen as well and it was transformed into a museum in 1974. Hafnarfjarðarkirkja , the oldest church in town, was consecrated in 1914. Strandgata  and Fjarðargata  are two old streets in the centre where some historical buildings are preserved. No. 55 of Strandargata is a former wooden store house which was built in 1841 and enlarged in 1880. No. 57 is a wooden residential building dating from 1841.

St. Joseph's Church (Sankti Jósefskirkja ), one of the few Roman Catholic churches in Iceland whose parish was founded in 1926, can be visited in the South of the town centre. Karmelklaustur  is the only Catholic monastery in Iceland. Fríkirkjan í Hafnarfirði  is a Protestant church built in 1913.

Hafnarborg  is a centre of arts and culture where concerts and exhibitions are organized. Hafnarfjörður boasts its own Municipal Theatre, the Icelandic Museum of Films (Kvikmyndasafn Íslands ) and a Museum of Telecommunication (Póst- og Símaminjasafnið ).

Many Icelanders believe in elves and trolls. Hellisgerði  is a small park with lava rocks in the centre of the town which is visited by many people believing that elves and trolls reside there. The northernmost Bonsai trees of the world grow in Hellisgerði as well. Víðistaðatún  is a park in the town centre which is famous for its sculptures created by Icelandic and international well-known artists. Víðistaðakirkja  is a modern church, hemicycle in shape which was inaugurated in the park in 1988. The symbol of Hafnarafjörður is Viti , a lighthouse built around 1900 which can be seen in a residential area on private property.

Swimming pools
Hafnarfjörður has three swimming pools: Suðurbæjarlaug, Ásvallalaug, and Sundhöll Hafnarfjarðar.

Twin towns – sister cities

Hafnarfjörður is twinned with:

 Akureyri, Iceland
 Bærum, Norway
 Cuxhaven, Germany
 Frederiksberg, Denmark
 Hämeenlinna, Finland
 Ilulissat, Greenland
 Juanjui, Peru
 Tartu, Estonia
 Tvøroyri, Faroe Islands
 Uppsala, Sweden

Sports
There are two major sport clubs in Hafnarfjörður:  Fimleikafélag Hafnarfjarðar (FH) and Knattspyrnufélagið Haukar.

FH men's and women's football teams have won several national championships. FH have won the Icelandic Handball league in total of 25 times and have won the cup 6 times which makes them the most successful team competing in Icelandic handball.

Haukar have a magnificent history in handball with many titles. Haukar were champions in 1943, 2000, 2001, 2003, 2004, 2005, 2008, 2009, 2010 and 2015 and cup holders in 1980, 1997, 2001, 2002 and 2010.

Hafnarfjörður also has a gymnastics club, Fimleikafélagið Björk, established on 1 July 1951.

Local swimming club, Sundfélag Hafnarfjarðar (SH), was established on 19 June 1945. The triathlon club 3SH, is part of the club.

Keilir Golf Club is an 18-hole golf club and course located on the Hvaleyri peninsula.

Iceland Cricket opened the world's northernmost cricket field in 2019 in Hafnarfjörður. At a latitude of 64.07°N, the field broke the record previously held in Umeå, Sweden (63.84°N) by 25km (15.5mi). It was officially inaugurated by Prime Minister of Iceland, Katrín Jakobsdóttir.

In popular culture
In the 1986 novel Red Storm Rising by Tom Clancy, the Soviet Union gains a dramatic strategic advantage at the beginning of the war by seizing Iceland with a Guards Airborne division transported secretly by converted freighters. When the US Marine Corps retake Iceland, they initially land at Hafnarfjörður before advancing on Keflavik. Additionally, in the novella, The Odd Saga of the American and a Curious Icelandic Flock, Snorri calls Alex in the middle of the night to tell him that he is passing through Hafnarfjörður and will be picking him up shortly for a trip to Snæfellsnes.

In 2017 a petition calling upon the Icelandic Prime Minister to erect a statue of Stefán Karl Stefánsson in his hometown of Hafnarfjörður "to forever immortalize and honor his amazing legacy" was created. After his death in 2018, there was a surge of signatures. There are now over 528,000 signatures.

Notable people
Ólafía Einarsdóttir, first Icelander to earn a degree in archaeology
Elin Sigurdardottir, two-time Olympic swimmer and owner of elin.is
Sveinn Eythorsson, guitarist and software developer
Logi Geirsson, former handballer
Ragnheiður Gestsdóttir, children's book author
Rebekka Guðleifsdóttir, photographer, artist
Ólafur Guðmundsson, handball player
Hildur Guðnadóttir, Academy Award-winning composer
Björgvin Halldórsson, musician
Emil Hallfreðsson, footballer who plays for Serie A club Udinese
Geir Hallsteinsson, former handballer
Indie band Jakobínarína
Jóhanna Guðrún Jónsdóttir (Yohanna) was born in Copenhagen but raised in Hafnarfjörður, she was chosen to represent Iceland at the Eurovision Song Contest 2009 in Moscow, Russia with the song "Is It True?", earning her 2nd place
Current home to Magnús Ver Magnússon
Aron Pálmarsson, handballer in THW Kiel
Sesselja Sigmundsdóttir (born Hafnarfjörður 5 July 1902)
Gylfi Sigurðsson, footballer currently plays for Danish Superliga club Lyngby
Sóley (musician), indie pop singer-songwriter
Stefán Karl Stefánsson, actor, most known for his role as Robbie Rotten on the Icelandic children's TV series, LazyTown

See also
List of cities and towns in Iceland

References

External links

Official website

Populated places in Capital Region (Iceland)
Municipalities of Iceland
Members of the Hanseatic League

Hafnarfjörður


George P. Livanos (9 August 1926 – 1 June 1997) was a Greek shipping magnate born in New Orleans, the son of Peter Livanos from Chios. He is often confused with his distant cousin, George S. Livanos, the sole son of Stavros G. Livanos, a legend in Greek shipping.

After the end of World War II, Livanos served in the Transportation Corps of the United States Army, first in Japan and then in Korea, where he was a sea captain in Army ships carrying cargo.

After earning a degree in Economics from the University of Athens, he founded his own company, Ceres Hellenic Shipping Enterprises, in 1949. Shortly after, he inherited his father's 30-ship fleet, which included the world's five largest supertankers.

Livanos managed his business from Lausanne. With over 100 ships, his fleet was the largest merchant navy in Greece. He also created a shipping company, which pioneered fast ferry services between the Greek Islands, introducing coastal passenger hydrofoils on an extensive network of routes linking the mainland with nearby islands. For two decades, the services operated under the Ceres Flying Dolphins' brand name, became a household expression in Greece. Loyalty to his Greek roots prompted Livanos to shun flags of convenience for his vessels, despite the enormous tax advantages that this would have meant. Instead his ships invariably flew the Greek flag.

Diversifying in latter years, he invested in real estate, and in banking with Basil Goulandris, another Lausanne-based Greek shipowner. In 1994, Livanos' fortune was an estimated US$3 billion. He was ahead of his time, as he had begun to heed warnings that abuse of the environment could destroy the planet and was involved in the protection of ocean and coastal waters. He founded the Hellenic Marine Environment Protection Association (HELMEPA) in 1982.

Livanos was an influential member of the Greek lobby in Washington. In 1988, he threw his backing behind the Presidential bid of the Democratic candidate and fellow Greek American, Michael Dukakis. He was also a close personal friend of long-serving Greek Prime Minister Andreas Papandreou.

Livanos married Fotini Carras, the daughter of the Greek shipowner Yiannis Carras, and had a son, Peter, and a daughter, Marina. He died in 1997, leaving his business to his son.

References

1926 births
1997 deaths
Greek expatriates in the United States
Greek expatriates in Switzerland
Greek businesspeople in shipping
Livanos family
Greek expatriates in Japan
Greek expatriates in Korea

George P. Livanos


Die Saison 1914/15 war die sechste reguläre Saison der National Hockey Association (NHA). Meister wurden die Ottawa Senators.

Teamänderungen
Folgende Änderungen wurden vor Beginn der Saison vorgenommen:
 Die Toronto Ontarios änderten ihren Namen in Toronto Shamrocks.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die sechs Mannschaften jeweils 20 Spiele. Die beiden Erstplatzierten bestritten zwei Playoffspiele gegeneinander, wobei die Mannschaft mit dem besseren Torverhältnis aus beiden Spielen Meister wurde. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Saisonverlauf
Aufgrund des Ausbruchs des Ersten Weltkriegs sanken die Zuschauerzahlen und die Gehälter der Spieler wurden drastisch gesenkt. Eine Spielergruppe um Art Ross drohte eine eigene Liga zu gründen, weshalb Ross durch die NHA vorübergehend vom Spielbetrieb ausgeschlossen wurde, schließlich einigte man sich allerdings doch noch. Während der regulären Saison erreichten die Ottawa Senators und Montreal Wanderers gleichauf mit jeweils 28 Punkten den ersten Platz der regulären Saison. In den Playoffs gewann Ottawa das Hinspiel souverän mit 4:0 und konnte sich eine 0:1-Rückspiel-Niederlage leisten.

Reguläre Saison

Tabelle
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Playoffs
 Ottawa Senators – Montreal Wanderers 4:1 (4:0, 0:1)

Stanley Cup Challenge
In den Entscheidungsspielen um den Stanley Cup unterlagen die Ottawa Senators den Vancouver Millionaires aus der Pacific Coast Hockey Association in einer Best-of-Five-Serie mit einem Sweep. Die Millionaires waren die erste Mannschaft seit Gründung der PCHA die den Stanley Cup gewinnen konnte.

Literatur

Weblinks
 Die NHA-Saison 1914/15 auf hockeydb.com (englisch)

NHA-Saison
Eishockeysaison 1914/15

NHA 1914/15


Le Parti d'action nationale () est un parti politique au Salvador. Il a d'abord contesté les élections nationales en 1956. Cependant, Roberto Edmundo Cannessa, son candidat à l'élection présidentielle a été disqualifié, alors qu'aux élections législatives il n'a pas remporté de siège, alors qu'il était le seul parti à se présenter contre le Parti révolutionnaire de l'unification démocratique. Il ne s'est pas présenté aux élections de 1958, mais est revenu en 1960, échouant à nouveau à remporter un siège contre le PRUD. Il n'a pas non plus remporté de siège aux élections de l'Assemblée constitutionnelle en 1961.

Le parti n'a pas participé à une autre élection jusqu'en 2000, lorsqu'il a remporté deux sièges aux élections législatives de cette année-là. Cependant, il les a perdus tous les deux aux élections de 2003.

Notes et références

Parti politique au Salvador

Parti d'action nationale (Salvador)


Hartwig von Bülow, auch Hartwich (* Dienstag nach Dionysii (* 12. Oktober)  1568; † 11. Juni 1639 in Ratzeburg) war ein deutscher Gutsherr und Domdechant des Hochstifts Ratzeburg.

Er stammte aus dem mecklenburgischen Uradelsgeschlecht von Bülow und war Sohn von Hans von Bülow, Erbherr auf Pokrent, und dessen Frau Dorothea, geb. von Weyl. 1571 wurde er Domherr am Ratzeburger Dom und nahm 1599 seine Residenz am Dom auf. 1611 wurde er vom Kapitel zum 12. Domdechanten erwählt. Seine Amtszeit war bestimmt von den Folgen des Dreißigjährigen Krieges und Auseinandersetzungen um die Administratur des Bistums im Kapitel sowie mit dem Stiftshauptmann Hermann Clamor von Mandelslo um die Einkünfte und Rechte des Kapitels.

Als Dechant förderte Hartwig von Bülow den Bildhauer Gebhard Jürgen Titge, der neben dem neuen Hochaltar auch Bülows eigenes Epitaph im Ratzeburger Dom schuf. Dem Dom stiftete er 1634 silberne Apostelfiguren (die 1830 gestohlen wurden) und eine neue, barocke Umrahmung für den gotischen Hochaltar (Apostelschrank).

In mehreren Kirchen des Hochstifts, über die das Kapitel das Kirchenpatronat hatte, war er für deren Renovierung verantwortlich und stiftete aus eigenem Vermögen Kunstgegenstände. Dazu gehören auch die Votivtafeln in der Kirche von Dorfkirche Carlow und ein Altarleuchter in der Dorfkirche Schlagsdorf. In der Dorfkirche Demern hat sich eine Kirchenbank mit seinem Wappen aus dem Jahr 1611 erhalten.

Literatur
 Gottlieb Matthias Carl Masch: Geschichte des Bisthums Ratzeburg. F. Aschenfeldt, Lübeck 1835 (Digitalisat)
 WD: Die silbernen Apostel in der Domkirche zu Ratzeburg. In: Archiv des Vereins für die Geschichte des Herzogthums Lauenburg 1887 (Volltext)
 Georg Krüger (Bearb.): Kunst- und Geschichts-Denkmäler des Freistaats Mecklenburg-Strelitz. Band II: Das Land Ratzeburg, Neubrandenburg. 1934; Nachdruck Stock & Stein, Schwerin 1994, ISBN 3-910179-28-2, S. 112.

Weblinks

Einzelnachweise

Domdechant (Ratzeburg)
Person des Christentums (Mecklenburg)
Adliger
Hartwig
Domherr (16. Jahrhundert)
Geboren 1568
Gestorben 1639
Mann
Domherr (17. Jahrhundert)

Hartwig von Bülow (Domdechant)


Otto Kümmel (* 22. August 1874 in Blankenese; † 8. Februar 1952 in Mainz) war ein deutscher Kunsthistoriker, Hochschullehrer, Gründer und Direktor des Museums für Ostasiatische Kunst in Berlin, ab 1933 Direktor des Museums für Völkerkunde sowie von 1934 bis 1945 Generaldirektor der Staatlichen Museen in Berlin.

Leben
Otto Kümmel war ein Sohn des Bauingenieurs Werner Kümmel und das siebente von zwölf Kindern. Nach dem Abitur, das er am Athenaeum Stade ablegte, studierte Otto Kümmel ab 1893 an der Universität Freiburg Klassische Archäologie und Philosophie. 1896 und 1897 besuchte er auch Vorlesungen in Bonn und am Institut national des langues et civilisations orientales in Paris, wo er die chinesische und japanische Sprache erlernte. 1901 wurde er in Freiburg aufgrund einer Arbeit über ägyptische Pflanzenornamentik promoviert. Seinen Militärdienst als Einjährig-Freiwilliger leistete er in Lahr.

1902 leistete er ein Volontariat in Hamburger Museum für Kunst und Gewerbe. Von 1. April 1905 bis September 1906 war er als Konservator beim Städtischen Museum für Natur- und Völkerkunde in Freiburg angestellt. In Freiburg lernte er den Ethnologen Ernst Grosse kennen, der wie auch der Maler Hermann Gehri bei der Mäzenatin Marie Meyer wohnte.

Otto Kümmel war mit Therese Klee verheiratet und hatte eine Tochter und vier Söhne, darunter der deutsche Physiker Hermann Kümmel. Zwei seiner Söhne fielen im Zweiten Weltkrieg.

Karriere in Berlin

Nachdem ihn Wilhelm von Bode als Direktorialassistent nach Berlin berufen hatte, betrieb Otto Kümmel im September 1906 die Entlassung aus Freiburger Diensten. Von Bode eröffnete ihm die Möglichkeit, in Berlin eine ostasiatische Kunstsammlung aufzubauen, so dass er noch im selben Jahr nach Amerika reiste, um Museen in New York und Boston zu inspizieren, und zum Jahreswechsel in Japan anlandete. Hier erwarb er bis 1908/9 den Grundstock japanischer Kunst für die Berliner Museen.
Im Jahre 1912 gründete er zusammen mit dem Kunsthistoriker William Cohn (1880–1961) die Ostasiatische Zeitschrift, die er bis zum kriegsbedingten Erscheinungsende 1943 herausgab. Im Ersten Weltkrieg diente er als Offizier. Am 9. Oktober 1923 wurde das von ihm konzipierte und geleitete Museum für Ostasiatische Kunst im heutigen Martin-Gropius-Bau eröffnet, inzwischen ist die Sammlung eine Abteilung des Museum für Asiatische Kunst. Zeitlebens organisierte er zahlreiche Ausstellungen zur ostasiatischen Kunst in Deutschland und weiteren Ländern.

Nach der Machtergreifung trat er im Mai 1933 der NSDAP bei. Infolge der "Beurlaubung" des bisherigen Generaldirektors Wilhelm Waetzoldt durch die neuen Machthaber übernahm Kümmel im Sommer 1933 zunächst kommissarisch die Gesamtleitung der Berliner Museen, zudem wurde er Direktor des Museums für Völkerkunde. Das SPD-Mitglied Eduard Erkes verlor auf sein Betreiben zuerst die Lehrbefugnis an der Universität Leipzig und dann die Stellung als Kustos beim Museum für Völkerkunde zu Leipzig, ebenso erhielt er Rede- und Publikationsverbot. Kümmel wurde 1934 offiziell Generaldirektor der Staatlichen Museen in Berlin. Unter seiner Ägide setzten sich die Museen für den Ankauf des Welfenschatzes durch den preußischen Staat ein. Obwohl er 1939 bereits die Altersgrenze erreicht hatte, musste er kriegsbedingt sein Amt weiter wahrnehmen. 1945 wurden ein Großteil seiner Arbeiten in Berlin durch den Krieg vernichtet, er selbst wurde als NSDAP-Mitglied aus dem Dienst entlassen.

Antisemitismus
Die vom Reichswirtschaftsminister gegenüber dem Reichsminister für Wissenschaft, Erziehung und Volksbildung mit einem "Schnellbrief" vom 11. April 1939 initiierte "Verwertung der in staatlichem Besitz befindlichen Gemälde jüdischer Maler usw". zur Devisenbeschaffung durch Verkäufe im Ausland fand nicht die ungeteilte Zustimmung Otto Kümmels als Generaldirektor der Berliner Museen. Er hielt den Verkauf "dieser jüdischen Produkte" laut internem Schriftwechsel, hier vom 8. Mai 1939, für nicht besonders zweckmäßig, weil sie "wertvolles Material für das geplante Rassemuseum bilden. Der Jude als Pseudo-Künstler würde hier ein wichtiges Thema der Darstellung zu bilden haben. Schon die Tatsache, daß jüdische 'Künstler' allem, was sie wiedergeben, die Besonderheiten ihrer Rasse aufprägen, ist bemerkenswert und verdient anschaulich gemacht zu werden, weil sie den character indelebilis der Rasse besonders deutlich aufzeigt."

Raubkunst
1940 verfasste Kümmel im Auftrag von Joseph Goebbels in drei Bänden eine geheime, 319 Seiten umfassende Liste der unbedingt zu plündernden Kunstwerke in ausländischem Besitz. Solche Kunstwerke, die sich jemals in deutschem Eigentum befunden hatten, zurückreichend bis ins 15. Jahrhundert, erklärte Kümmel zu arischer Kunst, die somit zu entwenden und "heim ins Reich" zu führen wäre. Kunstwerke in jüdischem Besitz konnten auch ohne deutsche Provenienz beschlagnahmt werden. So gelang zum Beispiel Jan Vermeers Ölgemälde Der Astronom von der Rothschild-Sammlung in die private Adolf Hitlers. Jonathan Petropoulos nennt ihn einen der Führer der musealen Plünderung im Dritten Reich.

Ehrungen
Im Jahr 1944 erhielt er mit Urkunde des Führers vom 22. August 1944 zu seinem 70. Geburtstag die Goethe-Medaille für Kunst und Wissenschaft.

Würdigung
Kümmel war der erste europäische Kunsthistoriker, der die japanische und die chinesische Sprache in Wort und Schrift beherrschte, und eine Koryphäe seines Fachs. Seine tiefe Verstrickung in die nationalsozialistische Raubkunst machen eine heutige Bewertung seines wissenschaftlichen Werks und seiner unzweifelhaften Verdienste nicht einfach. In der ausführlichen Biographie seines Enkels Wolfgang Close wird die Zeit des Nationalsozialismus ausgeblendet. Auch bei Gert Naundorf, Professor für Sinologie an der Julius-Maximilians-Universität Würzburg, der den Artikel über Kümmel in der Neuen Deutschen Biographie verfasste, fehlt die Zeit ab 1933.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Ägyptische und mykenische Pflanzenornamentik. Dissertation, Universität Freiburg, 1901
 Das Kunstgewerbe in Japan. 1911
 Die Kunst Ostasiens. 1921 (französisch 1926)
 Ostasiatisches Gerät (zusammen mit Ernst Grosse). 1925
 Ausstellung chinesischer Kunst [Katalog], Berlin
 Chinesische Kunst, 200 Hauptwerke d. Ausstellung der Gesellschaft für Ostasiatische Kunst. 1930
 Meisterwerke japanischer Landschaftskunst, 1939
 Welfenschatz und religiöse Malerei: Ausstellung. Eröffnet zum 75. Deutschen Katholikentag, 18. August 1952, Berlin 1952
 Ernst Grosse. In: Ostasiatische Zeitschrift, Neue Folge 5, S. 93–107, 1927/28

 Wilhelm von Bode. In: Ostasiatische Zeitschrift, Neue Folge 15, S. 43–45, 1929

Literatur

 Herbert Butz (hrsg.): Wege und Wandel. 100 Jahre Museum für Ostasiatische Kunst. Berlin: Museum für Ostasiatische Kunst, 2006.
 Wolfgang Klose (hrsg.): Wilhelm von Bode – Otto Kümmel: Briefwechsel aus 20 Jahren, 1905–1925. Nach den Originalen in der Ostasiatischen Kunstabteilung des Asiatischen Museums in Berlin und des Zentralarchivs der Berliner Museen Stiftung Preußischer Kulturbesitz. Karlsruhe: BOD, 2009.
 Hartmut Walravens: Otto Kümmel. Streiflichter auf Leben und Wirken eines Berliner Museumsdirektors. In: Jahrbuch Preußischer Kulturbesitz Band 24, 1987, S. 137–149.
 Wolfgang Klose (Hrsg.): Wilhelm von Bode – Otto Kümmel: Briefwechsel aus 20 Jahren 1905–1925; facts and opinions; the first twenty years of East Asian arts in Berlin; nach den Originalen in der Ostasiatischen Kunstabteilung des Asiatischen Museums in Berlin und des Zentralarchivs der Berliner Museen Stiftung Preußischer Kulturbesitz. Books on Demand, Norderstedt 2009, ISBN 978-3-8370-3949-8.
 Hartmut Walravens (Hrsg.): "Und der Sumeru meines Dankes würde wachsen": Beiträge zur ostasiatischen Kunstgeschichte in Deutschland (1896–1932). Briefe des Ethnologen und Kunstwissenschaftlers Ernst Große an seinen Freund und Kollegen Otto Kümmel sowie Briefwechsel zwischen dem Kunsthistoriker Gustav Ecke und dem Architekten Ernst Boerschmann. Harrassowitz, Wiesbaden 2010, ISBN 978-3-447-06230-5.
 Er war mehr als ein Spezialist. In: Die Zeit, Nr. 9/1952; Nachruf

Weblinks

 Eduard Erkes (1891–1958). Universität Leipzig, Ostasiatisches Institut. Abgerufen am 24. November 2013
 Berliner Museen im Nationalsozialismus. Rundfunk Berlin-Brandenburg. Abgerufen am 24. November 2013

Einzelnachweise

Kunsthistoriker (ostasiatische Kunstgeschichte)
Wissenschaftlicher Mitarbeiter des Museums für Asiatische Kunst Berlin
Generaldirektor der Staatlichen Museen zu Berlin
Wissenschaftlicher Mitarbeiter eines Museums in Berlin
Hochschullehrer (Humboldt-Universität zu Berlin)
Sinologe
Japanologe
NSDAP-Mitglied
Deutscher
Geboren 1874
Gestorben 1952
Mann

Otto Kümmel


L'hypobraque (grec ancien ὑποϐραχύς, ὑποκύπριος ; latin hypobrachys) est, dans la métrique antique, un pied de cinq syllabes à longueurs variées, composé d'une longue, d'une brève et de trois longues ; il est noté : | — ∪ — — — |.

Étymologie
Ὑποϐραχύς vient de ὑπό, « dessous », et βραχύς, « bref », sous-entendant πούς, « pied » ; ὑποκύπριος, sous-entendant de même πούς, « pied », renvoie pour sa part au pied nommé Kύπριος, « Chypriote » et noté | ∪ — ∪ ∪ — |.

Usage
Le pied est mentionné par Diomède : « hypobrachys ex longa et brevi et tribus longis temporum novem ». Il figure chez lui entre probraque, pied composé d'une brève suivie de quatre longues (noté | ∪ — — — — |), et mésobraque, composé de deux longues, d'une brève et de deux longues (noté pour sa part | — — ∪ — — |).

On peut citer comme exemple de mot grec ayant cette prosodie δημοκομπώδης.

Notes et références

Articles connexes
 Métrique antique
 Pied (poésie)
 Scansion
 Vers

Pieds métriques

Hypobraque


Defekte donationer er en dansk dokumentarfilm fra 2016 instrueret af Simon Philip Sundgaard og Rasmus Malik Thaarup Høegh.

Handling
Vesten donerer hvert år for millioner af kroner gammelt og brugt hospitalsudstyr til udviklingslande. Meget af det er dog det rene skrald, som bliver en byrde for modtageren. 'Defekte Donationer' er historien om tre nepalesere, der kæmper for holde liv i lokalbefolkningen i Nepal.

Yam er læge og laver alt fra kejsersnit til brækkede arme. Tuk er hospitalsdirektøren, der selv kommer fra en meget fattig baggrund og hvis mål i livet det er at gøre sundhedspleje tilgængeligt for de fattigste.
Laxman er den unge ingeniør. der forsøger at holde liv i hospitalets udstyr og få liv i det donerede udstyr, der aldrig har virket.

De lokale hospitaler mangler helt basale værktøjer for at kunne helbrede døende patienter, og det er derfor Danmark bruger mange millioner på at donere udstyr. Det hjælper dog intet, når vi klapper os selv på skulderen over at donere 300 kørestole til et landsbyhospital, der skal bruge 2.

Historien tager udgangspunkt i et lokalt nepalesisk hospital, hvor de tre arbejder hårdt hver dag, for at nå at fikse det udstyr der skal bruges her og nu for at redde patienters liv.

Medvirkende

 Tuk Bahadur Shreemal
 Laxman Bhusal
 Dr. Yam Thapa Bhujel Magar

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2016

Defekte donationer


Bowie Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Bowie Township (Chicot County, Arkansas)
 Bowie Township (Desha County, Arkansas)

Bowie Township