Las fuerzas extrañas, del escritor argentino Leopoldo Lugones, es una colección de cuentos publicada en 1906.

Reseña
A pesar de haber sido uno de los trabajos menos exitosos en ese momento, está considerado un libro pionero en el género de la ciencia ficción y la fantasía en Argentina.

Las historias giran siempre alrededor del concepto del conocimiento humano, y muchas están presentadas de forma similar: un científico que invita a un amigo o conocido a su laboratorio para que vea los resultados de sus experimentos. A veces estos terminan de forma trágica.

Jorge Luis Borges, admirador de Lugones, dijo:

Curiosamente, muchas explicaciones pseudocientíficas de los cuentos fueron aceptadas como explicaciones científicas por la ciencia convencional años más tarde.

Tal es el caso, que en la segunda publicación del libro en el año 1926 el mismo Lugones dijo:

Contenido
Los 12 cuentos son:

 La fuerza omega
 La lluvia de fuego
 Un fenómeno inexplicable
 El milagro de San Wilfrido
 El escuerzo
 La metamúsica
 El origen del Diluvio
 Los caballos de Abdera
 Viola Acherontia
 Yzur
 La estatua de sal
 El Psychon

Entre estas historias, las más notables son: "La fuerza Omega", que trata del poder del sonido; "La metamúsica",
sobre la visualización del sonido; "Viola Acherontia", donde un jardinero intenta crear una flor capaz de matar;
"El Psychon", sobre la materialización de los pensamientos, y "El origen del diluvio", donde se describe la Tierra, específicamente sus especies, y el paisaje antes del diluvio.

En la literatura de la época había una tendencia a usar monos como protagonistas, probablemente debido a las, en ese entonces contemporáneas, formulaciones de Charles Darwin sobre la evolución. En el libro hay dos cuentos estrechamente relacionados con monos: "Un fenómeno inexplicable", en donde un inglés descubre, horrorizándose, que su sombra es un mono, e "Yzur", en donde el narrador cuenta sobre sus intentos de hacer hablar a un mono.

Referencias

Enlaces externos

Libros de fantasía
Libros de cuentos de ciencia ficción

Las fuerzas extrañas


NGC 317A je lećasta galaktika u zviježđu Andromedi.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 317
  Auke Slotegraaf: NGC 317 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 317 DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 300 - 349

317A

NGC 317A


Der Straßenbahntunnel Veddel ist ein 220 Meter langer Tunnel in Hamburg-Veddel. Ursprünglich gebaut, um eine Straßenbahnlinie zweispurig, kreuzungsfrei in einen Autobahnzubringer einzufädeln, wird der Tunnel seit der Einstellung des Straßenbahnbetriebs von Bussen und Taxis genutzt. Daher trägt er heute auch den Namen Bustunnel Veddel.

Geschichte
Die Straßenbahn Hamburg überquerte die Norderelbe in der Mitte der Neuen Elbbrücke. Als das Südende der Brücke an die Autobahn nach Bremen (heute A 255) angeschlossen werden sollte, war es notwendig, dass die Straßenbahn die nach Süden führende Fahrbahn der Autobahn kreuzungsfrei queren konnte, um den Autoverkehr nicht zu behindern.

Dafür wurde 1938/39 der Rohbau des Tunnels in offener Bauweise erstellt. Die geschlossene Rahmenkonstruktion aus Stahlbeton wurde auf zehn Meter langen Betonpfählen errichtet, um im weichen Boden Halt zu haben. Der Beginn des Zweiten Weltkriegs verhinderte die Fertigstellung des Bauwerks, das daraufhin bis 1940 durch den Einbau von Trennwänden, Aborten und Gasschleusen zum Luftschutzbunker umgerüstet wurde.

Nach Kriegsende wurden die Arbeiten wieder aufgenommen und der Tunnel schließlich am 24. November 1949 eröffnet. Es war die einzige niveaufreie Kreuzung zwischen Straßenverkehr und der Straßenbahn im Hamburger Stadtgebiet. Die leicht s-förmige Strecke war zweigleisig ausgebaut, durfte aber nur auf Sicht mit 15 km/h befahren werden, da im Tunnel keine Signale installiert waren.

Die Straßenbahnlinie zur Veddel wurde am 22. Mai 1977 eingestellt, anderthalb Jahre vor der endgültigen Stilllegung der Straßenbahn in Hamburg. Seither nutzen Busse und Taxis den Tunnel, der 1986 mit dem Ausbau der Autobahn auf 220 Meter verlängert wurde.

Einzelnachweise

Literatur
 Sven Bardua: Unter Elbe, Alster und Stadt. Die Geschichte des Tunnelbaus in Hamburg. Dölling und Galitz Verlag, München und Hamburg 2011, ISBN 978-3-86218019-6, S. 88–90, 184.
Ulrich Alexis Christiansen: Hamburgs dunkle Unterwelten. Der geheimnisvolle Untergrund der Stadt. Ch. Links Verlag Berlin, 3. Auflage 2015, ISBN 978-3-86153-837-0, S. 163–167.

Weblinks

 Bilder zum Veddeler Straßentunnel auf hamburg.de
 Karte zum Straßenbahnnetz 1955 auf privater Webseite

Tunnel in Europa
Straßentunnel in Hamburg
Erbaut in den 1930er Jahren
Erbaut in den 1940er Jahren
Hamburg-Veddel
Verkehrsbauwerk im Bezirk Hamburg-Mitte
Verkehrsbauwerk in Europa

Straßenbahntunnel Veddel


රචනාවක් යනු කෙටි ලිඛිත කෘතියකි. එය රචනා වන්නේ රචකයාගේ පෞද්ගලික මතිමතාන්තර වලට අනුවය. රචනා නවකතාමය ස්වරූපයෙන් බැහරව යම් මාතෘකාවකට අදාලව විස්තරාත්මකව ලියවෙන්නකි. සාහිත්‍ය විචාර, දේශපාලනමය ප්‍රතිපත්ති, විවාද, එදිනෙදා ජීවිතයේ අත්දැකිම් හා රචකයාගේ මතකයන් ආදියෙන් රචනා සමන්විත වේ. රචනා යන්නෙහි අර්ථය නිසියාකාරව දැක්වීම අපහසුය. එය කෙටි කතා, ලිපි යන අර්ථ වලටද සමානකමක් දක්වයි. නූතන රචනා බොහොමයක් වාක්‍ය එක් වී සෑදෙන සාමාන්‍ය ලියවිලි වේ. එහෙත් සමහර කාව්‍යයන් ද රචනා බවට නම් කර ඇත. රචනාවක් හැඳින්විය හැක්කේ එම කෘතියේ ප්‍රමාණය මතය. එහෙත් එයට විරුද්ධ තේරුමක් ඇති රචනා ද දැක්විය හැක.

උදා:
ජෝන් ලොක්ගේ An Essay concerning human understanding
තෝමස් මැලකස්ගේ An Essay on the principle population

අවධානයට ලක් වූ රචකයෝ

G.K චෙස්ටර්මන්, වර්ජිනායා වුල්ෆ්, වෝල්ටයර්, එඩ්රියන් රිච්, ඇලම්පර් හෂ්මි, ජෝආන් ඩිඩියන්, ජින් බොල්ඩ්‍රිලාඩ්, බෙන්ජමින් ඩිසරෙලි, සුසැන් සොන්ටැග්, නැටිලියා ජින්ස්බර්ග්, සාරා සුලෙරි, ඇනි ඩිලාඩ්, ජෝසෆ් ඇඩිසන්, රිචඩ් ස්ටිල්, චාර්ලිස් ලැම්බි, ලියෝ ටෝල්ස්ටෝයි, විලියම් හැස්ලිට්, තොම්ස් බැබින්ටන් මැතවුලේ, රැල්ෆ් වෝල්ඩෝ එමර්සන්, හෙන්රි ඩේවිඩ් තොරෙඩ්, පර්ස් බිග් ෂෙලි, මේරි ෂෙලි, වෝල්ටර් බේජ් හොට්, මොරිස් මිටර්ලින්ක්, ජෝර්ජ් ඕවෙල්, ජොර්ජ් බර්නාඩ් ෂෝ, ජොන් ඩි. ඇගටා, රෙනෝල්ඩ්ස් ප්‍රයිස්, ගෝ විඩාල්, මාගරිට් යුවර්සෙනා, ජේ.එම් තෝම්සි, ගැස්ටන් වැරිංහේන් සහ ඊ.බී. වයිට් රචනා අයත් වන කාණ්ඩය සත්‍ය වශයෙන් පැවසීම දුෂ්කරය.

නවකතාවක් පරිද්දෙන්ම, රචනාවක් යනු ඕනෑම දෙයක් පිළිබඳ සෑම දෙයක්ම පැවසීමේ උපරකරණයකි. සාම්ප්‍රදායානුකූලව අර්ථ දැක්වීමට අනුව රචනාවක් යනු කෙටි ලිපියකි. එම නිසා එමගින් සෑම දෙයක් පිළිබඳවම සෑම කරුණක් ම දැක්වීම, එම සීමා තුළ දී කළ නොහැක. එනමුත් රචනා කිහිපයක් මඟින් එම සෑම කරුණක්ම අල්ලා විස්තර කළ හැක. මොන්ටෙයින්ගේ තුන්වන කෘතිය මෙයට සමාන වේ. රචනා යන සාහිත්‍ය විශේෂය අතිශය වෙනස්වන සුළුය. මෙය තුන් ආකාරයකින් ලබකා බැලිය හැක. පළමු ආකාරය පෞද්ගලික පැතිකඩකින් යන්නය. දෙවන පැතිකඩේ දී  ඉලක්ක ද තෙවන පැතිකඩේ දී විශ්වයම සාරාංශ කර සලකා බැලිය හැක.

සමහර රචකයොත් සිය වටපිටාව පිළිබඳව ද සමහර රචිකයෝ සිය පෞද්ගික අත්දැකීම් ද රචනාවට ලක් කරති. එහෙත් සමහරු යම් කිසි විද්‍යාත්මක, සාහිත්‍යමය හෝ දේශපාලනමය තේමාවක් යටතේ සිය රචනා ලියති.

එහෙත් ඉතා සරු හා සෑහීමකට පත්විය හැකි රචනා වනුයේ ඉහත අවස්ථා තුනේම පැවතිය හැකි ඒවාය.

ලේඛන කලාව
රචනා
Jana madya

රචනා


El Dúo de las flores (título original en francés: Duo des fleurs o Sous le dôme épais) es un dúo para soprano y mezzosoprano de la famosa ópera Lakmé de Léo Delibes. Lakmé está ambientada en la época del dominio de la India Británica. Esta ópera se cantó por primera vez en París en 1883. El dúo se interpreta en el primer acto, entre Lakmé, la hija de un brahmán, y su criada Mallika, cuando van a recoger flores cerca de un río.

Características musicales
El dúo está escrito en el compás de 6/8. La tonalidad es si mayor, salvo la parte "" hasta "" que está en sol mayor. Esa parte tiene un tempo ligeramente más rápida (=160) que las líneas que lo rodean (=144). La reprise final se encuentra en la tonalidad y tempo originales. La interpretación de este dúo tiene una duración aproximada de seis minutos.

Primera línea del dueto

Letra

En la cultura popular
Esta pieza aparece en un gran número de bandas sonoras de películas, programas de televisión, etc.
 1983 El ansia, en una escena sáfica entre Catherine Deneuve y Susan Sarandon.
 1987 La sombra del testigo.
 1993 True Romance, en la llamada por el propio Tarantino "The Sicilan secene" (la escena siciliana).
 1995 El celuloide oculto.
 1996 El amor tiene dos caras, película dirigida por Barbra Streisand.
 2000 Meet the Parents.
 2004 Nip/Tuck, en el episodio 9 de la temporada 2 "Rose and Raven Rosenberg", en una escena donde los doctores Christian y Sean van a separar a unas siamesas y al empezar la operación comienza la melodía.
 2006 The L Word, en la introducción del episodio 7 de la temporada 3 "Music Lone Star".
 2008 Bronson.
 2010 Doctor Mateo, en esta serie de televisión española aparece en el comienzo del episodio 17.
 2014 Before I Disappear en un aparte del film con la reflexión del momento entre Sophia y Richie.
 2016 Angry Birds: La película. Como banda sonora cuando Chuck y Bomb nadan en el lago de la sabiduría.
 2018 Red Dead Redemption 2, Dutch reproduce la canción en el gramófono dentro de su tienda.
 2019 La casa de papel, en el episodio 2 de la temporada 3.
 2020 Hogar, película española dirigida por Álex Pastor y David Pastor.

Asimismo, existen múltiples versiones hechas por artistas musicales de todo el mundo.
 1997 "Dear Mallika" de LL Cool J, es una canción que forma parte del álbum The Rapsody Overture: Hip Hop Meets Classic, en el que se hacen remixes de hip hop y música clásica.
 2001 "Black Black Heart" de David Usher, utiliza el dúo como sample.

En el mundo de la publicidad esta canción fue utilizada por British Airways en varias ocasiones entre 1984 y 1989. También se ha usado en publicidad de automóviles.

Más recientemente, se ha escuchado en películas como "Carlito's Way", "Meet the Parents", "Anomalisa" y "True Romance" y en programas de televisión como "Regular Show" y "The Simpsons".

Referencias

Enlaces externos

Composiciones de Léo Delibes
Composiciones de 1883
flores
Composiciones en si mayor

Dúo de las flores


Medúlla İzlandalı sanatçı Björk'ün 30 Ağustos 2004'te çıkan 5. solo albümüdür. Albüm neredeyse tamamen akapella şarkılardan oluşmaktadır. Albüm iki Grammy Ödülü adaylığı aldı ve pek çok Müzik listesinde bir numara oldu.

Albümdeki şarkıların listesi aşağıdaki gibidir;

 Pleasure Is All Mine
 Show Me Forgiveness
 Where Is The Line?
 Vökuró
 Öll Birtan
 Who Is It?
 Oceania
 Submarine
 Sonnets/Unrealities XI
 Desired Constellation
 Ancestors
 Mouth's Cradle
 Miðvikudags
 Triumph Of A Heart
 Komið

Björk albümleri
2004 albümleri

Medúlla


Bilua (também chamda Mbilua ou Vella Lavella) é a língua papuana mais falada dentre das Ilhas Salomão. É uma língua de Salomão Central falada por cerca de 9.000 pessoas na ilha de Vella Lavella. É uma das quatro línguas não-Austronésias faladas nas Ilhas Salomão.

Classificação
Bilua às vezes é agrupada com as outras línguas das Salomão Centrais (Wurm 1975b), mas uma inspeção mais detalhada mostra que tal relação genealógica não é demonstrável.

Escrita
A língua usao um forma do alfabeto latino sem as letras C, F, G, H, W, X, Y; Usa-se a forma Ng.

Fonologia

Consoantes

As oclusivas sonoras e os sons africados /b d ɡ dʒ/ podem ocorrer como alofones pré-nasalizados, quando ocorrem intervocalmente [ᵐb ⁿd ᵑɡ ⁿdʒ]. Outros alofones consonantais incluem [w tʃ] para /β dʒ/.

Vogais

Quatro sons vocálicos /i u e o/ têm alofones, mas apenas em ditongos como [ɪ ɛ ɔ ʊ].

Verbos

Substantivos
Bilua tem um sistema de [[gênero gramatical|gênero] masculino-feminino sem substantivos neutros.

Numerais

Amostra de texto
Anga ta aqa zaria vai bazubazuto kala bazubazulao, ni komia bazubazulao ta pui matu tuvevoama, melai silosiloamu kemai ibueko kikevema sole, ko pui kopa ereivo ni pui kopa kaevo melai, kekaseke koa bazubazulao kale.

Português

Eu quero contar um conto popular, e esse conto popular, não é muito verdade, mas as pessoas acalmam as crianças contando essa história. Isso é o que eles disseram, não foi algo que aconteceu e não foi algo que ocorreu, mas ainda assim eles contam em um conto popular.

Notas

Bibliografia

Ligações externas
 Paradisec open access collection of recordings of Bilua.
 Bilua words 1 - 209, two texts Word List Texts 1 - 11 Texts 12 - 20 Texts 21 - 27 Texts 28 - 39 Texts 40 - 49 Texts 50 - 62 Texts 64 - 66 Texts 67 - 68 Texts 69 - 72 Conversation
 The Endangered Language Project
 Bilua Grammar
 Bilua em Ethnologue
 Bilua em Language archives
 Bilua em Omniglot

Bilua
Biula

Língua bilua


Der Peters Sole 10000 ist ein Mehrzweckschiffstyp der niederländischen Werft Peters Shipyards, von dem sechs Schiffe für die Groninger Reederei Canada Feeder Lines gebaut worden sind. Das erste Schiff der Serie, die Momentum Scan, wurde am 3. November 2010 an die Reederei abgeliefert. Die Ablieferung des letzten Schiffs, der Industrial Merchant, erfolgte am 3. Dezember 2013. Die Werft Peters Shipyards B.V. meldete anschließend Insolvenz an.

Technik
Die 116,26 m langen Mehrzweckschiffe weisen eine Tragfähigkeit von circa 10.000 dwt bei maximal 7,90 m Tiefgang auf. Durch den 4.000 kW leistenden Viertakt-Achtzylinder-Schiffsdieselmotor von Caterpillar beträgt die Maximalgeschwindigkeit 14 Knoten. Auffällig ist die ungewöhnliche Bugform, die dem Groot Cross-Bow ähnelt. Durch den neuartigen Bug soll der Kraftstoffverbrauch gesenkt werden. Bei einer Geschwindigkeit von 14 Knoten verbraucht das Schiff pro Seetag circa 16 t HFO.

Die Schiffe verfügen über jeweils einen 12.358 m³ großen Laderaum. Die Tankdecke kam mit 18 t/m² belastet werden. Außerdem besitzt jedes Schiff ein verschiebbares und bei Bedarf entfernbares Zwischendeck, das mit maximal 3,5 t/m² beladen werden darf. Die Schiffe können maximal 419 TEU laden, davon 232 im Raum und 187 an Deck. Sie sind mit jeweils zwei NMF-Kränen ausgestattet, die bis zu 80 t, im Tandembetrieb auch bis zu 160 t, Gewicht heben können.

Die Schiffe

Weblinks

 Datenblatt, CFL Shipmanagement (PDF-Datei, 715 kB)

Einzelnachweise

Frachtschiffstyp
Motorschiff
Scheepswerf Peters

Peters Sole 10000


Gombas steht für:
 eine Gemeinde in der nördlichen Mittelslowakei, siehe Hubová
 Pál Gombás (1909–1971), ungarischer Physiker

Gombas


Monomastix, rod zelenih algi smješten u vlastitu porodicu i red. Dio je razreda Mamiellophyceae. Postoji šest priznatih vrsta.

Vrste
 Monomastix astigmata Skuja
 Monomastix minuta Skuja
 Monomastix ophistostigmata Scherffel
 Monomastix opisthostigma Scherffel - tipična
 Monomastix pernana autorstvo nepoznato
 Monomastix pyrenigera Skuja

Izvori

Mamiellophyceae

Monomastix


Pierre Louis Lévêque (Versailles,  - Ivry-sur-Seine, ) est un horticulteur et rosiériste et élu local français. Prolifique, une soixantaine de ses obtentions de roses subsistent.

Biographie
Louis Lévêque, dit Lévêque fils, est le fils d'Urbain (dit René) Lévêque (1805-1882), horticulteur originaire d'Indre, installé en 1841 au 134 boulevard de l'Hôpital à Paris avec 1 500 mètres carrés de surface qu'il étend plus tard avec l'achat d'un terrain à Gentilly. Louis Lévêque fait son apprentissage auprès de son père, puis devient son partenaire en 1864. En 1870, l'établissement Lévêque & Fils s'installe à Ivry-sur-Seine.

Contemporain d'Eugène Verdier, le grand obtenteur de l'époque dont les deux familles étaient proches, Lévêque fils se spécialise surtout dans les hybrides remontants, ainsi que dans les pivoines et les clématites ; il remporte de nombreux prix dans les expositions florales internationales. Lévêque fils profite d'une clientèle parisienne importante et exporte en Europe avec l'expansion du chemin de fer. Il devient chevalier de la légion d'Honneur en 1878, et maire d'Ivry de 1879 à 1888, conseiller général de 1887 à 1904, pour le parti radical. Il est à l'origine d'un nombre très important d'hybrides remontants, environ 160. Plus tard, la mode se tourne vers les hybrides de thé. Il meurt en 1925.

Une soixantaine de ses cultivars de rosiers sont toujours existants aujourd'hui.
Parmi ses variétés de roses, l'on peut distinguer:
ʽBaron Nathaniel de Rothschild' (hybride remontant, 1882)
ʽBelle Vichyssoise' (rosier Noisette, 1897)
ʽComte Adrien de Germiny' (hybride remontant, 1881)
ʽComte Frédéric de Thun-Hohenstein' (hybride remontant, 1880)
ʽDirecteur Alphand' (hybride remontant, 1883)
ʽDuc de Malborough' (hybride remontant, 1885)
ʽDuchesse d'Albe' (rosier thé, 1903)
ʽGénéral Korolkow' (hybride remontant, 1891)
ʽGrand-Duc Alexis' (hybride remontant, 1892)
ʽLaurent de Rillé' (hybride remontant, 1885)
ʽMadame Achille Fould' (rosier thé, 1903)
ʽMadame Laurent Simons' (rosier thé, 1894)
ʽMadame Louis Lévêque' (rosier mousseux, 1898)
ʽMadame Olympe Térestchenko' (hybride remontant, 1882)
ʽMadame Pommery' (hybride remontant, 1882)
ʽMadame Sophie Stern' (hybride remontant, 1887)
ʽMademoiselle Suzanne-Marie Rodocanachi' (hybride remontant, 1883)
ʽPrincesse de Béarn' (hybride remontant, 1885)
ʽSouvenir d'Alexandre Hardy' (hybride remontant, 1898)
ʽSouvenir de Charles Verdier' (hybride remontant, 1900)
ʽSouvenir d'Henry Lévêque de Vilmorin' (hybride remontant, 1899)
ʽSouvenir de Mademoiselle Marguerite Marin' (hybride de thé, 1909)
ʽVictor Lemoine' (hybride remontant, 1888)

Notes et références

Bibliographie
 Brent C. Dickerson, Roll Call: The Old Rose Breeder: A Gazetteer of Breeders, Introducers, And their Roses Through 1920 , éd. Authors Choice Press, déc. 2000.

Liens externes

 Base Léonore

Rosiériste
Horticulteur français
Chevalier de la Légion d'honneur
Naissance en février 1839
Naissance à Versailles
Décès en mai 1925
Décès à Ivry-sur-Seine
Décès à 86 ans

Louis Lévêque (rosiériste)


Biserica fortificată din Ungra este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul localtății Ungra. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 42165.06.

Ansamblul este format din două monumente:
 Biserica evanghelică, sec. XIII - XIX ()
 Incintă fortificată cu trei turnuri și anexe, sec. XVI ()

Localitatea
Ungra (în germană: Galt, în maghiară: Ugra, Szászugra) este o comună în județul Brașov, Transilvania, România, formată din satele Dăișoara și Ungra (reședința). Ungra este situată în partea de nord a județului Brașov, la numai 9 km de orașul Rupea și circa 62 km distanță de municipiul Brașov, pe malul drept al Oltului.

Biserica
În Ungra exista inițial o cetate, pe locul cimitirului evanghelic de astăzi, pe dealul denumit Burchrech. A fost o cetate regală de graniță,  menționată documentar de două ori, în anii 1211 și 1222, în hotarul concesiunii teutone. Scoasă din uz, a fost demantelată sistematic pentru a servi la construcția bisericii romanice din sat, în a doua jumătate a secolului al XIII-lea. Era o bazilică cu trei nave și cor alungit, închis semicircular. Pietre romane, decorative, au fost reutilizate și montate în pereți. Pe vest, se afla o clopotniță, a cărei dublu rost de turn-locuință nu mai poate fi dovedit, datorită demolării sale în anul 1843.

Biserica a fost dedicată Sf. Andrei și inițiativa ridicării ei a aparținut greavilor sași, locali. Însă ea, nu a rămas în forma inițială, romanică. La invazia tătară de la 1658, biserica a fost grav avariată, așa că ulterior i s-au demolat navele laterale. În perioada gotică, bolțile corului au fost refăcute. De la ele au rămas vizibile doar consolele de sprijin, dar și acelea bine mascate de bolțile mai târzii, baroce.

Din zestrea interioară a bisericii sunt de remarcat: altarul vechi, cu patru coloane corintice, care conține o Răstignire datată în prima jumătate a secolului al XVI-lea, orga actuală, realizată la 1846, un clopot din 1668, dar și mecanismul vechiului ceas din turnul bisericii (acum în micul muzeu amenajat la intrarea în ansamblu).

Din fortificație se remarcă îndeosebi turnul de poartă din sud-est, cu o galerie de strajă sub acoperișul piramidal. Alte două turnuri de curtină sunt vizibile pe nord-est și sud-vest. Primul are o bază pentagonală, cu o muchie orientată către exterior, aflat într-o stare de conservare precară. Al doilea stă pe o bază patrulateră, are acoperiș în pupitru, și pare să fi apărut mai târziu. Pe sud, unele relicve arhitectonice mai vechi au fost înghițite de construcția unei școli confesionale, din secolul al XIX-lea, care a încălecat și curtina.

Note

Bibliografie
 Asociația Mioritics cu suportul financiar al Deutsche Welterbe Stiftung:
 După texte elaborate de: Vladimir Agrigoroaei, Valentin Sălăgeanu, Luiza Zamora, Laura Jiga Iliescu, Ana Maria Gruia.
 După ilustrații executate de: Radu Oltean, Laurențiu Raicu, Florin Jude.
 Anghel Gheorghe, Fortificații medievale din piatră, secolele XII-XVI, Cluj Napoca, 1986.
 Dancu Fabrițius Juliana, Cetăți țărănești săsești din Transilvania, în Revista Transilvania, Sibiu, 19.
 Hermann Fabini, Atlas der siebenbürgisch-sächsischen Kirchenburgen und Dorfkirchen, Monumenta und AKSL, Hermannstadt-Heidelberg, vol. I 1998, vol. al II-lea 1999, vol al III-lea 2002.
 Iambor Petre, Așezări fortificate din Transilvania (sec. IX-XIII), Cluj-Napoca, 2005.
 Thomas Nägler, Așezarea sașilor în Transilvania, Editura Kriterion, București, 1992.
 Rusu Adrian Andrei, Castelarea carpatica, Editura MEGA, Cluj-Napoca, 2005.
 George Oprescu, Bisericile, cetăți ale sașilor din Ardeal, Editura Academiei, București, 1956.
 Țiplic Ioan-Marian, Organizarea defensivă a Transilvaniei în evul mediu (secolele X-XIV), Editura Militară, București, 2006.

Vezi și
 Ungra, Brașov

Imagini din exterior

Imagini din interior

Imagini din muzeul aflat la intrarea în ansamblu

Monumente istorice din județul Brașov
Biserici evanghelice de confesiune augustană din România
Biserici fortificate din Transilvania
Biserici din județul Brașov
Biserici din secolul al XIII-lea din România
Biserici cu hramul Sfântul Andrei

Biserica fortificată din Ungra


Missing (originally titled 1-800-Missing) is a Canadian crime drama television series based on the 1-800-WHERE-R-YOU book series by Meg Cabot. The series aired on the A network and W Network in Canada, and on Lifetime in the United States from August 2003 to February 2006.

Synopsis
The series is centred on Jess Mastriani, played by Caterina Scorsone, a woman in her twenties who receives psychic abilities after being hit by lightning. She is employed by a special FBI Task Force because she has visions which, once interpreted, contain clues that will help her find missing people. The series initially starred Gloria Reuben as Brooke Haslett, Jess's skeptical partner. Other stars of the series during its first season included Justina Machado as Sunny Estrada, and Dean McDermott as Alan Coyle. Alberta Watson appeared in the pilot as Jess' mother, however; the part was later recast and Watson did not appear on the show again.

In the second season, significant changes, including casting, were made. The show was completely retooled. Jess's partner was changed to Nicole Scott, portrayed by Vivica A. Fox. Taking Sunny's place was Mark Consuelos, and Justin Louis assumed the role of the Assistant Director John Pollock. Jess's psychic powers remained important, but more focus was given to the other characters.

The series finale aired on February 5, 2006 alongside the show's partner Strong Medicine and, in April 2006, it was revealed that Missing had been cancelled after a successful three-year, fifty-six-episode run. Lifetime said the show had "run its course."

Cast
 Gloria Reuben as FBI Agent Brooke Haslett (season 1)
 Caterina Scorsone as FBI Agent Jess Mastriani
 Dean McDermott as FBI Special Agent in Charge Alan Coyle (season 1)
 Adam MacDonald as Douglas (main: season 1; guest: season 2)
 Alberta Watson/Maria Ricossa as Toni Mastriani (guest: seasons 1–2)
 Justina Machado as FBI Agent Sunny Estrada (season 1)
 Vivica A. Fox as FBI Agent Nicole Scott (seasons 2–3)
 Mark Consuelos as FBI Agent Antonio Cortez (seasons 2–3)
 Justin Louis as Assistant Director John Pollock (seasons 2–3)

Episodes

Season 1 (2003–04)

Season 2 (2004–05)

Season 3 (2005–06)

Home media
The only DVD release to date has been the show's second season (titled as Missing: Season 2) as a four disc set from Lions Gate Home Entertainment on January 24, 2006.

Footnotes

References

External links
 Missing at Mylifetime.com

 Missing scripts by Lee Goldberg & William Rabkin

2003 Canadian television series debuts
2006 Canadian television series endings
2000s Canadian crime drama television series
A-Channel original programming
CTV 2 original programming
Lifetime (TV network) original programming
Television series about the Federal Bureau of Investigation
Missing Canadian
Television series by Bell Media
Television series by Lionsgate Television
Television series by Sony Pictures Television
Television shows about precognition
Television shows based on American novels
Television shows filmed in Toronto

Missing (Canadian TV series)


Horse Creek Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Horse Creek Township (North Carolina)
 Horse Creek Township (South Dakota)

Horse Creek Township


Novi Teritoriji (kineski: 新界,) jedna su od tri glavne regije Hong Konga uz otok Hong Kong i poluotok Kowloon. Novi Teritoriji čine 86,2% teritorija Hong Konga, a sadrži oko polovicu stanovništva Hong Konga. Povijesno gledano, to je područje opisano u Konvenciji za proširenje područja Hong Konga. Prema tome, Nove Teritorije čine kopneni dio sjeverno od Boundary Street (hrv. Granične ulice) poluotoka Kowloon i južno od rijeke Sham Chun, kao i preko 200 otoka, uključujući otoke Lantau, Lamma, Cheung Chau i Peng Chau na teritoriju Hong Konga.

Kasnije, nakon što je New Kowloon definiran kao područje između Boundary Street (hrv. Granične ulice) i Kowloonovih lanaca koji su se protezale od naselja Lai Chi Koka do kanala Lei Yue Muna i proširenja urbanih područja Kowloona, New Kowloon je postupno urbaniziran i apsorbiran u Kowloon.

Novi Teritoriji sada obuhvaćaju kopno sjeverno od Kowloonovih lanaca i južno od rijeke Sham Chun, kao i Otočni otoci. Sastoje se od površine od 952 km2. Novi Kowloon je ostao zakoniti dio Novih Teritorija umjesto dio Kowloona.

Novi Teritoriji bili su dio Ujedinjenoga Kraljevstva od 1898. godine na rok od 99 godina, što je odlučeno na Drugoj konvenciji u Pekingu (Konvencija o produljenju hongkongškoga teritorija). U doba drugog svjetskog rata, tijekom rata na Pacifiku bili suokupirani od strane Japana. Godine 1945., Ujedinjeno Kraljevstvo je ponovo uspostavilo svoju vlast. Po isteku najma, suverenost je 1997. godine dobila Narodna Republika Kina, zajedno s otokom Hong Kongom i poluotokom Kowloon.

Godine 2011. stanovništvo Novih Teritorija imalo je 3,691.093 stanovnika s gustoćom naseljenosti od 3,801 po četvornom kilometru.

Iako je dio Kine, Hong Kong funkcionira kao samostalna država, sa svojim zakonima, valutom, sportskim reprezentacijama, dok prema ostatku Kine i danas postoje granični prijelazi i naplata carine. Prema principu "jedna zemlja, dva sustava", Hong Kong ima drukčiji politički sustav od kontinentalne Kine. Hongkonško neovisno sudstvo djeluje pod sustavom običajnog prava. Temeljni zakon Hong Konga, ustavni dokument koji propisuje "visok stupanj autonomije" u svim pitanjima osim vanjskih odnosa i obrane, upravlja političkim sustavom teritorija.

Izvori

Povijest Hong Konga

Novi Teritoriji


الفك المفترس أو جاوس  هو فيلم إثارة ورعب أمريكي من إخراج ستيفن سبيلبرغ من إنتاج 1975. في الفيلم يحاول قائد الشرطة وعالم بحري وصياد إيقاف قرش أبيض كبير من الفتك بجزيرة صغيرة. واحد من أشهر أفلام القرن العشرين حقق الفيلم نجاحاً ساحقاً في شباك التذاكر ولدى النقاد أيضاً ويُعبر أيضاً واحدا من أفضل الأفلام على مر العصور. في 2001 تم اختيار الفيلم من قبل مكتبة الكونغرس لحفظه في الأرشيف الوطني الأمريكي للأفلام باعتباره أثراً ثقافياً وتاريخاً.

مراجع

وصلات خارجية

أفلام آيماكس
أفلام الأرشيف الوطني الأمريكي السينمائي
أفلام أمريكية
أفلام إثارة أمريكية
أفلام إثارة في عقد 1970
أفلام إثارة مغامرات أمريكية
أفلام إنتاج 1975
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1970
أفلام بوليسية
أفلام تدور أحداثها على قارب
أفلام تقع أحداثها على جزر خيالية
أفلام تقع أحداثها على شواطئ
أفلام تقع أحداثها في 1974
أفلام تقع أحداثها في جزر
أفلام تقع أحداثها في ماساتشوستس
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل خلط أصوات
أفلام رعب الطبيعية
أفلام رعب العطل
أفلام رعب أمريكية
أفلام رعب إنتاج 1975
أفلام رعب طبيعية أمريكية
أفلام ستيفن سبيلبرغ
أفلام سجلها جون ويليامز
أفلام عن الإبحار
أفلام عن قرش
أفلام عن هجمات سمك القرش
أفلام كتب نصها السينمائي كارل غوتليب
أفلام مبنية على روايات أمريكية
أفلام مبنية على روايات إثارة أمريكية
أفلام متممة
أفلام مستندة على روايات إثارة
أفلام مصورة في جنوب أستراليا
أفلام مصورة في لوس أنجلوس
أفلام مصورة في لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
أفلام مصورة في مارثا فينيارد
أفلام مصورة في ماساتشوستس
أفلام مغامرات أمريكية
أفلام مغامرات إثارة عقد 1970
أفلام مغامرات بحرية
أفلام مغامرة إنتاج عقد 1970
أفلام من إنتاج دايفيد براون
أفلام يونيفرسال بيكتشرز
حائزون على جائزة الأوسكار لأفضل موسيقى تصويرية
مارثا فينيارد
أفلام أمريكية في عقد 1970

الفك المفترس (فيلم)


An Specklinia semperflorens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Alec M. Pridgeon och Mark W. Chase. An Specklinia semperflorens in nahilalakip ha genus nga Specklinia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Specklinia

Specklinia semperflorens


An Carex lyngbyei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jens Wilken Hornemann. An Carex lyngbyei in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex lyngbyei


The yacare caiman (Caiman yacare), also known commonly as the jacare caiman, Paraguayan caiman, piranha caiman, red caiman, and southern spectacled caiman, is a species of caiman, a crocodilian in the family Alligatoridae. The species is endemic to Argentina, Bolivia, Brazil, and Paraguay. Brown in color and covered with dark blotches, males grow to a total length (including tail) of  and weigh around ; while females grow to  long and about . Typical habitats of this caiman include lakes, rivers, and wetlands. Its diet primarily consists of aquatic animals, such as snails, and occasionally land vertebrates. Mating occurs in the rainy season and eggs hatch in March, with young fending for themselves as soon as they hatch. The yacare caiman was hunted heavily for its skin to use for leather in the 1980s, which caused its population to decrease significantly. However, trading restrictions placed since have caused its population to increase. Its population in the Pantanal is about 10 million, and it is listed as least concern on the IUCN Red List.

Taxonomy
François Marie Daudin originally described the yacare caiman in 1802 as Crocodilus yacare. Its specific name, yacare, comes from the word jacaré, which means "alligator" in Old Tupi and then assimilated into Portuguese. As of 2010, the exact relationship between the yacare caiman and related species is unclear and complicated. There have been attempts to analyze this relationship, but these have not produced definite conclusions. It is sometimes considered a subspecies of the spectacled caiman (Caiman crocodilus), which would make its scientific name Caiman crocodilus yacare. These two species are the same morphologically, but are considered separate species due to their geographical differences.

Description
C. yacare is a medium-sized caiman, brown in color. Male specimens grow to  in total length (including tail) and up to  in weight. Females are much smaller, with an adult total length of  and weight of . The average snout–vent length (SVL) of hatchlings is  for females and  for males. National Geographic has described young individuals as "look(ing) like nothing more than tiny, windblown seeds floating amid the rushes at the edge of a lagoon in Brazil's remote interior." Based on a study of the growth of multiple specimens in the Pantanal from 1987 to 2013, both sexes are about  SVL at age five. By age 15, they have mostly finished growth, with females being about  SVL and males over  SVL. The study also showed that individuals have significant variation in their growth rates.

Dark marks are distributed across the body; most noticeably, its lower jaw is covered with three to five blotches. It has a smooth snout, which is medium in length and broad. It has lumps on its eyelids and a curved ridge between its eyes. It has osteoderms on its scales, a feature also present in the spectacled caiman. It has an average of 74 teeth, with 5 pre-maxillary, 14–15 maxillary, and 17–21 mandibular. Some of the teeth on its lower jaw can poke through holes in its upper jaw. This feature makes its teeth more prominent and has been compared to piranhas, which has established the common name "piranha caiman".

Ecology
The yacare caiman is ecologically similar to the spectacled caiman. It lives in semi-aquatic habitats, including lakes, rivers, and wetlands, but is able to adapt to a variety of habitats. Individuals sometimes move to different locations in groups if their habitat is disturbed. The species' diet consists of aquatic animals, such as snails and fish, and occasionally snakes. It has also been known to eat capybaras. When hunting for snails, this caiman looks within vegetation floating in water and uses its jaws to break the shells of the snails. In July 1986, the stomach of a specimen in Bolivia was observed to be full of mud, along with small parts of eggshells that likely belonged to a caiman. In general, crocodilians can eat the eggshells of their own young subsequent to the young hatching.

Breeding usually occurs in December–February, in the middle of the rainy season. Nests are constructed by the females, built in a mound shape using mud and rotting vegetation. The species can lay as many as 44 eggs, but it most commonly lays 22–35, with the exact number often depending on the habitat type. It often exhibits multiple paternity, more so than several other crocodilian species. Females usually protect nests during incubation, but do so less when the human hunting pressure is high, ultimately causing a lower hatching success rate. Eggs hatch in March. Young exhibit precociality, receiving very little help from their parents and having to care for themselves. They hide in grasses in the daytime, as herons and storks can eat young caimans. Females become sexually mature at age 10–15. Similar species of the yacare caiman live to about age 50, which has been used as an estimate for this caiman's lifespan, but its exact lifespan is unknown.

Distribution and conservation

The range of the yacare caiman includes Argentina (north), Bolivia, Brazil (south), and Paraguay. It is one of three species of genus Caiman in South America, the others being the broad-snouted caiman (C. latirostris) and the spectacled caiman (C. crocodilus), with more easterly and northerly ranges, respectively. The yacare caiman is one of the most common species on its continent.

In the 1980s, the species was "heading for oblivion" due to frequently being hunted for its skin; hunters often went to water holes containing many yacare caimans and shot large numbers of them. They utilized the skin for leather and left the other parts of the carcasses at the water holes. Although the species is covered with bony osteoderms, which had previously made it uncommon to be hunted for leather, it has some less bony spots which can be used for leather. This practice caused the caiman's population to drop by the millions. In 1992, a ban was issued in Brazil that prohibited the trading of crocodilian skins. This resulted in a significant increase in its population, with about 10 million specimens living in the Pantanal alone as of 2013. Current threats of the yacare caiman include deforestation, tourism, construction of dams and seaports, and illegal hunting. The species reproduces quickly, which makes it less susceptible to hunting pressure.

The IUCN Red List designated the yacare caiman a species of least concern in 1996. It is listed as threatened by the United States Fish and Wildlife Service as of June 5, 2000, after having been listed as endangered since June 2, 1970. As of 2010, it is listed as an Appendix II species by the Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora.

References

Further reading
Daudin FM (1802). Histoire Naturelle, Générale et Particulière des Reptiles; Ouvrage faisant suite à l'Histoire Naturelle générale et particulière, composée par Leclerc de Buffon; et rédigée par C.S. Sonnini, membre de plusieurs sociétés savantes. Tome second. Paris: F. Dufart. 432 pp. (Crocodilus yacare, new species, p. 407). (in French and Latin).

External links

Reichert, Michelle N., et al. (2018). "The respiratory mechanics of the yacare caiman (Caiman yacare Daudine) " [sic]. Journal of Experimental Biology 2018: jeb.193037. .

Alligatoridae
Crocodilians of South America
Fauna of the Pantanal
Reptiles of Brazil
Reptiles of Bolivia
Reptiles of Argentina
Reptiles of Paraguay
Reptiles of Uruguay
Reptiles described in 1802
Taxa named by François Marie Daudin

Yacare caiman


Richard Osborne (Middleham, 1848 - Rochdale, 1926) est un joueur de rugby anglais. Il est l'un des premiers joueurs internationaux anglais de rugby, ayant participé comme  (trois-quarts) au tout premier match international de l'histoire opposant l'Angleterre à l'Écosse le .

Biographie
Richard Osborne naît le  à Middleham, dans le Yorkshire du Nord.

Il évolue au poste de  (arrière) au sein du Manchester Football Club.

Accompagné de ses coéquipiers de club Arthur Gibson, Henry John Cecil Turner et William MacLaren, Osborne est sélectionné pour représenter l'Angleterre lors du tout premier match international de rugby de l'histoire, contre l'Écosse, ayant lieu le  à Édimbourg. Osborne se fait remarquer pour sa carrure et sa grosse charge sur l'Écossais sur James Finlay qui file à l'essai en deuxième mi-temps ; l'impact est tel qu'aussi bien le public que les joueurs retiennent leur souffle un instant. L'Écosse l'emporte  en inscrivant  et  contre  non transformé pour l'Angleterre (seules les transformations rapportaient des points à l'époque).

Comme douze autre joueurs, c'est le seul match international qu'il joue de sa carrière.

Osborne devient le premier capitaine du club des Rochdale Hornets, créé en . Les Rochdale Hornets seront plus tard l'un des membres fondateurs de la Northern Union, qui deviendra la Rugby Football League, l'instance gérant le rugby à XIII au Royaume-Uni.

Richard Osborne meurt à Rochdale le , à l'âge de .

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 .
 .

Liens externes

Naissance dans le Yorkshire du Nord
Naissance en mai 1848
Décès dans le Grand Manchester
Décès en novembre 1926
Décès à 78 ans
Joueur international anglais de rugby à XV
Joueur du Manchester Rugby Club

Richard Osborne (rugby)


Alexandros Papanastasiou (Atenas, 12 de fevereiro de 1999) é um jogador de polo aquático grego, medalhista olímpico.

Carreira
Papanastasiou fez parte da Seleção Grega de Polo Aquático Masculino nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio, equipe que conquistou a medalha de prata, após confronto contra a equipe sérvia na final da competição.

Jogadores de polo aquático olímpicos da Grécia
Jogadores de polo aquático nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas olímpicos do polo aquático

Alexandros Papanastasiou (jogador de polo aquático)


George Bogle () a fost un diplomat și aventurier scoțian, cunoscut ca fiind prima persoană care a reușit să stabilească relații diplomatice cu Tibetul și a încercat să obțină recunoașterea ca ambasador de către împărații chinezi din dinastia Qing. Misiunea lui este încă menționată astăzi ca un punct de referință în dezbaterile dintre China și activiștii pentru independența Tibetului.

Familie
George Bogle a fost cel de-al treilea fiu al unui negustor bogat din Glasgow, George Bogle of Daldowie, care s-a îmbogățit din comercializarea tutunului, și al lui Anne Sinclair, o femeie nobilă descendentă directă a regilor Iacob I și Iacob al II-lea ai Scoției. Tatăl lui avea relații extinse în cadrul elitei guvernamentale, comerciale și funciare a Scoției, precum și relații comerciale în tot Imperiul Britanic.

Clasa socială căreia îi aparținea era în secolul al XVIII-lea avea un rol cheie în statul britanic. Loialitatea lor politică era răsplătită adesea prin patronajul oferit de liderii politici ai vremii. Vicontele Henry Dundas a oferit tinerilor proveniți din elita economică o serie de oportunități în India. Acest lucru a influențat decisiv cariera lui George Bogle.

Educația și începutul carierei
S-a născut în 1746 la reședința familială din Daldowie, pe malul drept al râului Clyde, ca cel mai tânăr din cei șapte copii supraviețuitori a familiei și cel mai tânăr dintre cei trei frați. Fratele său mai mare, John Bogle, a avut ulterior o plantație în Virginia. Celălalt frate, Robert, după eșecul unei afaceri la Londra (compania importatoare Bogle and Scott), a înființat o plantație de bumbac în Grenada. Amândoi frații au fost implicați în comerțul cu sclavi. Cele patru surori s-au căsătorit cu descendenți ai unor familii de moșieri, comercianți și avocați. Mama lui a murit când el avea treisprezece ani. În anul următor el s-a înscris la Universitatea din Edinburgh, unde a studiat logica. Și-a completat educația, pe când avea 18 ani, la academia privată din Enfield, în apropiere de Londra. După aceasta, a călătorit timp de șase luni în Franța. Fratele lui, Robert, l-a angajat apoi ca funcționar în biroul companiei Bogle and Scott de la Londra, unde a lucrat patru ani pe post de casier.

India
Folosindu-se de relațiile sale de familie, a obținut un post de funcționar în cadrul Companiei Britanice a Indiilor de Est (EIC). El a ajuns la Calcutta, centrul puterii britanice din India, în 1770, la apogeul Foametei din Bengal. Scrisorile lungi pe care le-a trimis acasă, precum și însemnările din jurnal, îl arată a fi fost un om plin de viață, voios și receptiv. Comentariile colegilor săi și a altor persoane îl prezintă ca un camarad agreabil, vesel, chiar dacă uneori dezordonat. Aceste calități l-au influențat, fără îndoială, pe Warren Hastings, guvernatorul general al EIC, atunci când l-a numit secretarul său particular. În scrisorile lui el arăta că era conștient de suspiciunile de corupție ce planau asupra șefului său – Hastings va fi acuzat curând de corupție – și că acesta era determinat să facă avere prin orice mijloace.

Trimis în Bhutan și Tibet

În 1773 Hastings a răspuns unei cereri de ajutor din partea rajahului statului princiar Cooch Behar, aflat la nord de Bengal, al cărui teritoriu fusese invadat în anul anterior de Zhidar, conducătorul (Druk Desi) Bhutanului. Hastings a fost de acord să-l ajute, cu condiția ca statul Cooch Behar să recunoască suzeranitatea britanică. Rajahul a acceptat și cu ajutorul trupelor britanice i-au alungat pe bhutanezi din Duars în 1773.

Zhidar, Druk Desi-ul Bhutanului, s-a întors în țară, unde a trebuit să facă față unui război civil. Rivalul lui, Jigme Senge, regent al Shabdrung-ului (echivalentul bhutanez al lui Dalai Lama), ce avea atunci vârsta de 7 ani, a sprijinit nemulțumirile populației. Zhidar era nepopular din cauza faptului că a impus o taxă pe clacă (el a căutat să reconstruiască un important dzong într-un singur an, un obiectiv nerezonabil), precum și pentru realizarea unor negocieri cu împărații manciurieni care amenințau independența Bhutanului. În urma războiului civil, Zhidar a fost răsturnat de la putere și forțat să fugă în Tibet, unde a fost întemnițat, și un nou Druk Desi, Kunga Rinchen, a fost instalat în locul lui. Între timp, cel de-al șaselea Panchen Lama, care îl întemnițase pe Zhidar, a intervenit în numele statului bhutanez, cu o scrisoare către Hastings, în care îl implora să înceteze ostilitățile, oferindu-i prietenia. Hastings a văzut oportunitatea de a stabili relații atât cu bhutanezii, cât și cu tibetanii și a scris o scrisoare către Panchen Lama în care îi propunea "un tratat general de prietenie și comerț între Tibet și Bengal".

Hastings l-a trimis imediat pe Bogle într-o misiune diplomatică și de informare, pentru "a cartografia teritoriul necunoscut dincolo de frontierele nordice ale Bengalului", cu scopul de a inaugura un traseu comercial către Tibet și, eventual, de a stabili relații comerciale secrete cu dinastia Qing care controla cu strictețe comerțul exterior de la Canton (acum Guangzhou) prin intermediul sistemului Canton.

Hastings i-a transmis lui Bogle la 18 mai 1774 următoarele instrucțiuni:"Doresc să te îndrepți către Lhasa ... Scopul misiunii tale este deschiderea unei căi comerciale mutuale și echilibrate între locuitorii Bhutanului [Tibetului] și Bengal. Vei lua cu tine mostre dintr-un grup de astfel de articole de comerț care pot fi trimise din această țară ... și te vei informa cu vrednicie cu privire la manufacturi, producție, bunuri introduse prin schimburile cu alte țări care ar putea fi achiziționate din Bhutan ... Alte obiecte ale investigației tale vor fi urmatoarele: natura drumurilor între frontiera Bengalului și Lhasa și țările vecine, administrația lor, veniturile și obiceiurile ... Perioada șederii tale este lăsată la aprecierea ta."

Expediția lui Bogle a pornit în același an și a fost formată din el însuși, un chirurg militar pe nume Alexander Hamilton, Purangir Gosain (un agent al celui de-al șaselea Panchen Lama, conducătorul efectiv al Tibetului), precum și o suită de servitori. În ciuda avertismentelor formulate de guvernul chinez și de Panchen Lama că nu i se permite să intre în Tibet, el s-a folosit de recenta instabilitate politică din Bhutan și de tensiunile între Panchen Lama și regentul celui de-al șaptelea Dalai Lama pentru a ajunge în Tibet, unde a fost adus în fața lui Panchen Lama la reședința sa din Shigatse. Bogle i-a făcut o impresie favorabilă celui de-al șaselea Panchen Lama și a petrecut perioada de iarnă de șase luni în palatele lui, învățând tot ce a putut despre politica și cultura tibetană. Bogle a fost impresionat de această experiență, notând în jurnalul lui: "Când mă uit la timpul pe care l-am petrecut între Dealuri îmi apare ca un vis de basm". Este posibil ca publicarea relatării călătoriei sale să fie cea care a contribuit la identificarea Tibetului cu miticul Shangri-la. Bogle l-a ajutat pe Panchen Lama să elaboreze celebra lucrare Geografia Indiei.

Întorcându-se în India, Bogle a îndeplinit rugămintea lui Panchen Lama de a înființa un templu pe malul Gangelui, nu departe de sediul central al Companiei Indiilor de Est, unde călugării budiști se puteau întoarce la rădăcinile lor spirituale din India.

Deși scopul final de a stabili o rută comercială către China nu a fost realizat, s-a închegat o relație de lungă durată între britanici și tibetanii. Misiunea în Tibet a fost considerată un succes și a fost celebrată printr-un tablou în care Bogle (îmbrăcat în veșminte tibetane) se prezintă lui Panchen Lama. Acest tablou, realizat în 1775 de Tilly Kettle, un pictor britanic care lucra la Calcutta, a fost dăruit de Hastings regelui George al III-lea și se află acum în Colecția Regală.

Încercarea stabilirii unor relații cu China
Speranțele pentru pătrunderea în China s-au bazat pe utilizarea lui Panchen Lama ca intermediar în relația cu împăratul Qianlong din dinastia manciuriană Qing, un conducător abil, dar distant, care-i considera pe toți ca supuși ai lui. În 1780 Palden Yeshe a vizitat Beijingul unde a fost foarte aproape să obțină un pașaport pentru Bogle. Împăratul Qianlong i-a dăruit o urnă de aur care să fie folosită în scop ceremonial, iar bunăvoința părea să sugereze că va fi emis un pașaport. Cu toate acestea, Panchen Lama s-a îmbolnăvit de variolă și a murit în același an. Abia în anul 1793, un trimis britanic, lordul Macartney, a fost primit de împăratul Qianlong, care s-a comportat foarte distant față de el.

Moartea
Bogle a murit, probabil, de holeră în 3 aprilie 1781 și a fost îngropat în cimitirul de pe strada South Park din Calcutta. El nu a fost niciodată căsătorit, dar a lăsat în urmă un fiu, George, și două fiice, Martha și Mary. Potrivit informațiilor obținute de familie, mama fetelor era tibetană. Cele două fete au fost aduse la Daldowie de familia lui Bogle și s-au căsătorit în cele din urmă cu scoțieni.

Ecourile misiunii lui Bogle
Jurnalul și notele de călătorie ale lui Bogle au fost găsite în arhivele familiei sale din Ayrshire și publicate de Sir Clements Markham în 1876 sub titlul Narratives of the mission of George Bogle to Tibet, and of the journey of Thomas Manning to Lhasa. Această ediție a reprezentat un impuls parțial pentru călătoriile în Tibet ale lui Sarat Chandra Das. Das a tradus și publicat o parte a biografiei tibetane a celui de-al șaselea Panchen Lama, inclusiv descrierea prieteniei sale cu Bogle. Unii critici au susținut că scrierile lui Bogle și Das au reprezentat sursa principală de inspirație a romanului Kim (1901) al lui Rudyard Kipling, teorie susținută de folosirea de către Kipling a titlului "Teshoo Lama" (un titlu alternativ al lui Panchen Lama folosit de Bogle și de alte surse britanice ale vremii).

Misiunea lui Bogle are ecouri și în prezent. Guvernul chinez a folosit-o pe site-urile oficiale pentru a sugera că Marea Britanie a recunoscut o lungă perioadă suveranitatea Chinei asupra Tibetului. Chinezii prezintă vizita în China a lui Panchen Lama, ca una de recunoaștere a suzeranității împăratului Qianlong. Tibetanii sugerează însă că a fost o întâlnire între un discipol (împăratul) și un maestru venerat (Lama).

Potrivit revistei Asia Times, căutarea în 1995 a celui de-al 11-lea Panchen Lama a culminat cu proclamarea de către Beijing și Dalai Lama a unor copii rivali, Gyaincain Norbu și respectiv Gedhun Choekyi Nyima, iar oficialii chinezi au folosit urna împăratului Qianlong ca un simbol al legitimării și suzeranității.

Note

 Atribuire

Bibliografie
 Bernstein, Jeremy. Dawning of the Raj The Life and Trials of Warren Hastings. Cap. 1, Ivan R Dee, Lanham MD USA, 2000
 Bogle, George, Hamilton, Alexander, și Lamb, Alastair: Bhutan and Tibet : the travels of George Bogle and Alexander Hamilton, 1774–1777. Hertingfordbury : Roxford Books, 2002
 Markham, Clements R. (editor). Narratives of the Mission of George Bogle to Tibet, and of the Journey of Thomas Manning to Lhasa, edited, with notes, and introduction and lives of Mr Bogle and Mr Manning. London 1876. Reeditare: New Delhi, Manjusri Pub. House, 1971.
 Stewart, Gordon T. Journeys to Empire: Enlightenment, Imperialism and the British Encounter with Tibet, 1774–1904, Cambridge University Press, Cambridge 2009
 Teltscher, Kate (2004). "Writing home and crossing cultures: George Bogle in Bengal and Tibet, 1770–1775". În: A New Imperial History: Culture, Identity and Modernity in Britain and the Empire, 1660–1840, editat de Kathleen Wilson, Cambridge University Press, Cambridge 2004.

Legături externe

 http://www.rc.umd.edu/praxis/containment/teltscher/teltscher.html in which Kate Teltscher entertainingly analyses Bogle's letters.
 http://atimes.com/atimes/China/HH19Ad02.html  Asia Times review of Teltscher's book.
 http://gdl.cdlr.strath.ac.uk/stecit/stecit14009.htm Brief entry about George Bogle's father (George Bogle of Daldowie), în Curiosities of Glasgow citizenship, an ebook available via the Glasgow Digital Library

Nașteri în 1747
Decese în 1781
Absolvenți ai Universității din Edinburgh
Oameni din Glasgow
Decese cauzate de holeră
Diplomați britanici
Diplomați din secolul al XVIII-lea
Exploratori scoțieni
Exploratori ai Tibetului

George Bogle (diplomat)


Namapa é uma vila moçambicana, localizada na província de Nampula, que é sede do distrito de Eráti. A vila fica situada nas margens do rio Namapa, um afluente do rio Lúrio, no qual desagua poucos quilómetros a juzante da povoação.

De acordo com o censo de 2017, a vila tinha uma população de  habitantes, distribuída por 18 bairros.

História
A povoação teve o seu início como um posto militar fundado em Outubro de 1911 no território do régulo Comala e pertencendo à capitania-mor de Memba.  Em 1917, com a extinção das capitanias-mor, o posto foi integrado no Comando Militar do Lúrio, tendo permanecido como sede das várias unidades administrativas que se sucederam desde o período colonial (Circunscrição e Concelho) até depois da independência nacional (Distrito). No contexto da Primeira Guerra Mundial, o posto militar de Namapa foi atacado por forças alemães em 9 de Janeiro de 1918.

Transportes
Namapa é atravessada pela N1 pouco antes da ponte que liga a Cabo Delgado e à cidade de Pemba a norte, e à cidade de Nampula a sul, via Namialo. Para leste, a R1116 liga a vila à povoação de Lúrio, na foz do rio do memo nome, e a oeste uma estrada local liga ao posto administrativo de Namirôa.

Vilas de Moçambique

Namapa


Starsailor bir İngiliz rock grubu. 2009 yılı itibarı ile çıkardıkları 4 albümleri ve 2001 yılından bu tarafa İngiltere Top 40 listelerine girmiş 10 teklileri bulunmaktadır.

Grup hakkında
Grubun tanışması ve beraber çalmaya başlaması Lancashire' daki St. Michael's lisesinde başlamıştır. Bas gitarist James Stelfox ve davulcu Ben Byrne İngiltere'nin kuzeyinde birkaç yıl beraber çalmışlardı. Vokalistlerinin hastalanmasından dolayı okul korosunda çalışan şarkıcı ve söz yazarı James Walsh' u aralarına kattılar. Walsh Jeff Buckley'den ve 1994 yılında çıkardığı Grace albümündeki şarkı söyleme stilinden doğrudan etkilenmiş bir müzisyendi. Oasis'in (What's The Story) Morning Glory albümü ile karşılaştırıldığında Walsh'ın söyleyişi ile albüm tek bir eşsiz anı sembolize ederken Grace bütün anları tutsak etmektedir.

Kendilerine Waterface ismini veren grup eski arkadaşları Barry Westhead' dan 2000 yılında gruba klavye için katılmasını istemeden önce bir takım gitaristleri denemişti. Barry o sıralarda Judo dersleri veriyor ve evinin yakınındaki bir kilisede Org çalıyordu. Onun katılışı grup formasyonunda meydana gelmiş en önemli değişikliktir. Grup için uygun bir gitarist bulunamadığından Walsh aynı zamanda grubun gitaristliğni de üzerine aldı. Kısa sürede grubun adı duyulmaya başlandı ve grubun yeni adını Tim Buckley tarafından 1970 yılında çıkarılan albümün adı olan Starsailor olarak değiştirdiler. Glastonbury Festival'inde gösterdikleri performans şöhretlerini daha da pekiştirdi ve grup ile çalışmak isteyen kayıt şirketleri arasında amansız bir indirim savaşı başlattı. Grup EMI ile 2000 yılında bir anlaşma imzaladı.

'Love Is Here' (Aşk Burada) Devri

Grubun ilk single 'Fever' 2001 başında çıktı. Fever, 'Love Is Here' ve 'Coming Down' isimli şarkılar grubun 2000 yılında kaydını yaptığı bir demodan çıkartılmıştı. Bu üç şarkı daha sonra Satarsailor'ın ilk albümü Love Is Here a son ikisi tekrar kayıt edilerek eklendi.

Mart 2001 de grubun çıktığı ve 11 farklı tarihte gerçekleştirilen İngiltere turnesi kapalı gişe gerçekleşti. İkinci single'ları "Good Souls" Nisan ayında çıktı ve içersine bir de Van Morrison cover'ı 'The Way Young Lovers Do' eklendi. Bu dönem boyunca grup çıkış albümlerini Galler'deki Rockfield stüdyolarında gerçekleştirdi. Bu sıralarda grup zaten 'Poor Misguided Fool', 'Lullaby' ve 'Way To Fall' gibi albüm şarkılarını önizleme amaçlı olarak konserlerinde seslendiriyordu. 'Alcoholic' şarkısının akustik versiyonu 2001 yılı başlarında NME dergisinin pormosyon CD' sinde yer almıştı. Albümün orijinal çıkışı 2001 Ağustos ayında gerçekleşti.

Grup ilk festival deneyimini V Festival ve Almanya'nın 'Rock Im Park' organizasyonlarında katıldıkları etkinliklerle kazandı. 'Alcoholic' grubun üçüncü single'ı olarak ilk albümlerinden çıktı ve listelerde bugüne kadar grubun kazandığı en yüksek ikinci sıralama olan on numaraya kadar yükseldi. Single versiyonu albümde gerçekleştirilen kaydın genişletilmiş şekli oldu.

Love Is Here aldığı olumlu eleştiriler sonrası İngiltere albümler listesinde iki numaraya kadar yükseldi. Akustik gitar karışımı ile Walsh'ın güzel vokallerinin birleşimi yorumlarda bahsedildiği gibi insanın tüylerini diken diken eden harika şarkılar ortaya çıkardı.

Grup seneyi NME Awards'dan kazandığı 'En parlak yeni umut' ödülü ve 36 numaraya kadar yükselen çıkardıkları dördüncü single'ları 'Lullaby' ile kapattı. Bazı hayranları single'ın kopyalarına ulaşmanın güçlüğünden şikayetçi olmuştu.

Grup 4 ve 8 Şubat 2002 tarihlerinde Londra Astoria' da sahne aldı. İlk gün Savaş Çocuklarına (Warchild) yardım için düzenlenen bir organizasyondu, Travis ve Ryan Adams gibi isimlerinde katılımıyla gerçekleşti. 8'inde ise 'Born Again' isimli single'larını ilk kez seslendirdiler. Gruba iki geri vokalist ve bir viyolonselist'in eşlik ettiği konser Starsailor^ın unutulmaz performanslarından biridir. James Walsh konser ardından NME.COM' a verdiği röportajda bu konserin "insanı şaşırtan çok özel bir şey" olduğunu söylerken bas gitarist James Stelfox ise konseri "şimdiye kadarki en iyilerden biri" olarak yorumladı.

2002 yaz ayları boyunca Walsh ve Oasis'den Noel Gallagher arasındaki düşmanlık ayyuka çıktı. Gallagher Starsailor vokalistini NME' dergisi ile yaptığı bir röportajda 'ahmak' olarak nitelendirirken kendisi ile ilgili bir takım iddiaları da Walsh'ı suçlayarak reddetti. Walsh ve Gallagher 2002 yılında The Park'ta gerçekleştirilen festivalde karşılaştıklarında Gallagher eğer öyle bir şey söylediyse o zaman bu söylediğinin kesinlikle doğru olması gerektiğini iddia etti. Noel'in erkek kardeşi Liam' da sözde Walsh' a karşı koymak bahanesi ile aynı gün olaylara karıştı. Bu olayları takip eden canlı şovlarda ve özellikle 2002 V Festival'de, Starsailor vokalisti Walsh sahnede 'iyi olmak hoştur ve hoş olmak iyidir' şeklinde bir anons yaptı. Gallagher' da buna karşılık olayın 'hayatındaki en eğlenceli Walsh ' olduğunu söyledi. İkili arasındaki tatsızlık 2004 Glastonbury'de çözüldü.

'Silence Is Easy'(Sessizlik kolaydır)

Starsailor kayıtları Los Angeles' da yapılan ikinci albümleri 'Silence Is Easy' için Phil Spector ile çalıştı. Spector ile yapılan bu birlikteliğin devamında grubun 2002 kışında Amerika' da yapılan bir konserine Spector' un kızı Nicole' da katıldı. Spector' a grubun dördüncü single Lullaby büyüleyici olduğu söylendi. Ancak Spector ile yapılan birliktelik kısa sürdü ve London's Abbey Road' da yapılan çalışmalarda bunun kanıtıydı. Spector'a Ben Byrne'nın nasıl davul çaldığını göz ardı etmesini ve onunla çalışmak için biraz daha beceri göstermesini söylediler. 2003 yılında Stelfox çalışmalardaki hüsran yüzünden bas gitarı performansının kötü olduğunu kabul etti. Bu süre içerisinde grubun ikinci albümü için sadece iki şarkı yapılabildi 'Silence Is Easy' ve 'White Dove'. Bundan sonra albüm' e yapılan 7 şarkı için Danton Supple ile çalışıldı. İkinci albümün ilk single çalışması 'Silence Is Easy' top ten' e girmeyi başardı (9 numaraya kadar çıkan single grubun şimdiye kadarki en iyi sıralamasıdır). Spector' un popülaritesini kaybetmesi cinayet zannı ile tutuklanmasıyla onandı.

Albümün çıkışından kısa bir süre sonra 2003 yılında grup İngilterenin bütününü kapsayan ve Londra Brixton Academy'de içine alan turnelerine başladı. Şovun en dikkat çeken performansı albümünde kapanış şarkısı olan 'Restless Heart' oldu. The Charlatans'dan Mark Collinsde Ağustos 2003'ten Aralık 2004 tarihlerine kadar gruba gitar performansıyla katkıda bulundu. Albümden çıkan ikinci single, 2002 başında piyasaya sürülen 'Poor Misguided Fool' ' dan alınarak geliştirilmiş 'Born Again' oldu. Şarkı albüm için yeniden kaydedildi ve daha sonra bir radyo versiyonu için kısaltıldı. Thin White Dukes tarafından da mix'lenmiş olan 'Four to the Floor' popüler bir kulüp hit'i oldu.

'On The Outside'(Dışarıda) - Bugün

EMI gruba sonraki albümlerini Rob Schnapf ile birlikte yapması için yeterli zamanı verdi ve Starsailor üçüncü albümün kaydı için tekrar Los Angeles' a yerleşti. Kafalarda albüm adı için beş isim belirmişti; (Faith, Hope, Love/Here I Go/Ashes ya da In the Crossfire/I don't know/Counterfeit Life) ama grup müzik endüstrisindeki pozisyonlarınıda resimleyen 'On The Outside' ismini tercih etti. Albümde yakalanan ses önceki iki albüme göre çok daha farklı ve onlardan daha ağırdı. Starsailor canlı müziklerinden dolayı her zaman övgü almıştı ama karşılaştırmak gerektiğinde Stelfox' unda kabul ettiği gibi cılızlardı. Şarkı sözleride daha sertti; 'In The Crossfire' Irak savaşından bahsetmekteyken 'Jeremiah' olaylarda hayatını kaybeden savaş karşıtı protestocu Jeremiah Duggan hakkındaydı. Albüm doğrudan bant kaydı olarak gerçekleştirildi ve mükemmel bir kayıt elde etmek adına hiçbir yazılım kullanılmadı. Byrne daha sonra yaptığı bir tespitte 'White Light' şarkısında davul' un temposunu biraz fazla kaçırdığını söyledi ama bu da grubun gerçekten sevdiği ve istediği müziği kaydettiğinin işaretiydi.

Starsailor'ın üçüncü albümü 2005 Ekim ayında piyasaya çıkarken albümün ilk single "In The Crossfire" oldu. Eleştiriler özellikle albümün çok şekilci olduğu yönüne odaklandı. Buna rağmen albüm 13 numaradan listelere girdi. Eylül 2005 tarihinden itibaren canlı şovlarda, gitarda ve vokalde Walsh'a yardım etmek amacıyla gruba Richard Warren katıldı. Geçen turda olduğu gibi grubun bu son İngiltere turu da Brixton Academy'de son buldu. Bunu takiben grup Avrupa turnesine çıktı ve birkaç kez 2004 yılında 'Four To The Floor' şarkısının zirvede olduğu Fransa'da konserler verdiler. 3 Nisan'daki Paris konserinden sonra Walsh ve Warren şov sonrası partide DJ'lik yaptı. Albümden 'In The Crossfire' dan sonra 'This Time' ve 'Keep Us Together' olacak şekilde iki single daha çıktı. Single'ların Londra ve Leeds tanıtımları yapılmasına rağmen UK Top 40 listesine giremeyen ilk single 'Keep Us Together' oldu.

'All The Plans'(Tüm Planlar)
Grubun dördüncü albümü olan All The Plans'in çıkışı biraz gecikmeli oldu. Plak şirketi EMI kendi içinde düzenlemeler yaptı ve müzik türlerine göre albümleri paylaştırabileceği alt plak şirketleri kurdu. All The Plans bunlardan biri olan Virgin Records tarafından piyasaya sürüldü. İlk single Tell Me It's Not Over olarak kararlaştırıldı ve 2 Mart 2009'da yayımlandı. Ardından 9 Mart 2009'da da All The Plans yayımlandı ve bu albüm de İngiltere Top 40'a girmeyi başardı. Listelere 26. sıradan giren All The Plans bir hafta içinde 16 numaraya yükseldi.
Albümün Deluxe Edition versiyonunu satın alanlar için özel olarak hazırlanmış Boy In Waiting EP dört şarkıdan oluşan küçük bir hediye niteliğindeydi. EP'de yer alan Black Limousine adlı şarkı, sevenler tarafından tam not aldı. Albümden ikinci single All The Plans olarak duyuruldu ve 22 Haziran 2009'da internet üzerinden mp3 olarak satışa sunuldu. Bu single için herhangi bir video çekimi gerçekleştirmeyen grup sadece Hard Rock Cafe London'da çekilmiş bir canlı performansı yayınladı.
Albüm hakkında yapılan yorumların çoğu bu albümün Love Is Here tarzına daha yakın olduğu, kendi içinde bir ruhu olduğu ve son albüme göre çok daha başarılı olduğu yönündeydi.
Albümde bulunan parçalar:
Tell Me It's Not Over,
Boy In Waiting,
The Thames,
All The Plans,
Neon Sky,
You Never Get What You Deserve,
Hurts Too Much,
Stars And Stripes,
Listen Up,
Safe At Home.

Gruptan Kesitler

 Stelfox bir Manchester United taraftarı olmasına rağmen Walsh ve Byrne Liverpool' u desteklemektedir. 25 Mayıs 2005 tarihinde Liverpool UEFA Şampiyonlar Ligini kazandığı sırada grup sahnede konser veriyordu; maç sonucunu duyan Byrne zıplıyarak sahnenin önüne uçtu.
 "Way to Fall" şarkıları Metal Gear Solid 3: Snake Eater isimli Playstation 2 oyununda kullanılmaktadır.
 "Bring My Love" müzik videoları Almanya ve Avusturya da çıkarılan 2 DVD 'li Oldboy filminin ikinci DVD' sinde bulunmaktadır.
 "Four to the Floor" şarkıları remixlenerek Layer Cake isimli filmin soundtrack'ine kondu.
 "Keep Us Together" isimli şarkıları Günün Maçı ('Match Of The Day') isimli bir İngiliz programında kullanıdı.

Starsailor Türkiye Konserleri

Grup bugüne kadar Türkiye'de 4 konser verdi. Bunlardan ilki 22 Haziran 2003 tarihinde h2000 festivali kapsamında gerçekleştirildi. İkinci konserlerini 20 Haziran 2004 tarihinde Rockİstanbul festivalinde verdiler. Bu konsere grup Klavyecileri Westhead'den yoksun 3 kişi çıktı. Daha sonra, Türk Kızılayı ve ODTÜ Burs Fonu yararına 28 Mayıs 2006 tarihinde ODTÜ Stadyumu'nda düzenlenen ODTÜ 50. Yıl Konserleri'nde (Türk Kızılayı ve ODTÜ Festivali) Ankaralı izleyicileriyle buluştu.Son olarak 21 Haziran 2009 tarihinde Efe Pilsen One Love Festival 8'de sahne aldılar.

Grup Üyeleri

 Ben Byrne - 8 Mart, 1977, Warrington, Cheshire'de doğdu - Davul
 James 'Stel' Stelfox - 23 Mart, 1976 Warrington, Cheshire'de doğdu - Bas gitar
 James Walsh - 10 Haziran, 1980, Chorley, Lancashire'de doğdu - Gitar / Vokal
 Barry Westhead - 13 Mayıs, 1977, Wigan, Greater Manchester' da doğdu - Klavye

'Diğer' Sanatçılar

 Mark Collins - Gitar ve Vokal (yardımcı) 2003-2004
 Richard Warren - Gitar, Vokal ve Armonika 2005-2009
 Pete Greenwood - Gitar (yardımcı) 2009 - ?

Albümler

Stüdyo Albümleri
 Love Is Here - (8 Ekim, 2001)
 Silence Is Easy - ( 15 Eylül, 2003)
 On the Outside - (17 Ekim, 2005)

İngiltere single'lar

Love Is here dan: Fever ('Love Is Here', 'Coming Down') (05/02/01) 18 Good Souls ('The Way Young Lovers Do') (23/04/01) 12 Alcoholic ('Let It Shine', 'Grandmas' Hands') (17/09/01) 9 Lullaby ('From A Whisper To A Scream', 'Tie Up My Hands' (KCRW Canlı)) (10/12/01) 36 Poor Misguided Fool ('Born Again') (18/03/02) 23Silence Is Easy den:
 Silence Is Easy ('Could You Be Mine', 'She Understands') (01/09/03) 8
 Born Again ('At The End Of The Show', 'Silence Is Easy' (2003 Canlı)) (17/11/03) 40
 Four To The Floor ('A Message') (01/03/04) 24

On the Outside dan: In the Crossfire ('Always') (13/10/05) 22 This Time ('Believe Me', 'Push The Button' (BBC Radio One, Canlı)) (23/01/06) 24 Keep Us Together (B/W 'Rise Up') (08/05/06) 47All The Plansten:
 Tell Me It's Not Over ('In Their World') (02/03/2009)
 All The Plans (22/06/2009)

Dış bağlantılar
 Starsailor Resmi Sitesi
 Starsailor Resmi Hayran Sitesi

İngiliz alternatif rock grupları

Starsailor


Mediacrația se referă la situația în care, într-un stat, mass-media ajunge să dețină controlul asupra publicului votant. Mediacrația este strâns legată de o teorie cu privire la rolul mass-mediei în sistemul politic din Statele Unite ale Americii, care susține că instituțiile de presă exercită o mare influență asupra felului în care problemele politice și candidații sunt evaluați de către alegători. Mass-media posedă astfel un control real asupra politicii din Statele Unite ale Americii.

Circumstanțe
Termenul de "mediacrație" a fost inventat în 1974 de către scriitorul și comentatorul politic Kevin Phillips, care a folosit termenul în titlul cărții sale  (Mediacrația: Partidele americane și politica în era comunicației). De atunci, conceptul a câștigat popularitate și este utilizat de către politologi și cercetători deopotrivă, pentru a discuta despre impactul mass-mediei, atât asupra comportamentului de votare, cât și asupra tendințelor culturale. Recent, termenul a cunoscut o renaștere datorită lucrărilor economistului și autorului Fabian Tassano. În cartea sa  (Mediocracția: Inversiuni și Decepții într-o Cultură Egalitară) Tassano susține că "prostirea" mass-mediilor populare, alăturată creșterii obscurității în discursul academic, duce la o societate care are aspectul de egalitarism, dar care în cele din urmă este o societate condusă doar de elite. Ca o reflecție a acestui fapt, termenul mediacrație este de obicei însoțit de comentarii negative la adresa adevăratei naturi a mass-mediei în Statele Unite, împreună cu obiectivele și dorințele mass-mediei ca un întreg.

Cauze posibile
Există trei principale cauze posibile pentru creșterea influenței mass-mediei asupra alegerilor, fiind o combinație de diferite teorii privind influența culturală a mass-media și reformele populiste democratice recente din sistemul politic American. Susținătorii teoriei afirmă că, atunci când sunt luate împreună, aceste cauze arată într-adevăr că mass-media are o mare influență asupra politicii în Statele Unite, trasând o legătură între puterea de sugestie a mass-mediei asupra opiniei publice și puterea crescută pe care opinia publică o are în ceea ce îi privește pe cei aleși în funcție . Aceste posibile cauze includ, dar nu sunt limitate la:

Manipularea obiectivelor publice
Manipularea obiectivelor publice se referă la abilitatea mass-mediei de a influența importanța anumitor probleme din programul public. Pe scurt, atenția acordată mai mult sau mai puțin unei anumite probleme va duce la considerarea problemei mai mult sau mai puțin importantă de către audiență.  Teoria manipulării obiectivelor politice a fost expusă amănunțit de către Dr. Max McCombs și Dr. Donald Shaw în studiul acestora efectuat  asupra alegerilor prezidențiale din 1968  desfășurat la Chapel Hill, în Carolina de Nord. McCombs și Shaw au făcut un sondaj printre 100 de locuitori din comunitatea Chapel Hill, și au găsit o corelație puternică între ceea ce considerau oamenii a fi cea mai importantă problemă a alegerilor, și ceea ce canalele locale și naționale de mass-media raportau ca fiind cea mai importantă problemă a alegerilor. Acesta a fost un studiu de referință care a expus legătura dintre importanța unei probleme afișată în conținuturile mass-media și importanța corespunzătoare acelei probleme din mintea alegătorilor.

Începând cu anul 2005, peste 400 de studii au discutat existența manipulării obiectivelor publice, și chestiunea rămâne relevantă în studiul sistemului politic american.

Întâietatea
Întâietatea, într-un context politic, este o teorie care afirmă că mass-media atrage atenția asupra anumitor probleme în detrimentul altora, alterând astfel standardele conform cărora judecăm candidații în cadrul alegerilor. Întâietatea este adesea folosită împreună cu stabilirea programului de către mass-media, și luarea împreună a celor două concepte contribuie la o înțelegere deplină a gradului de influență pe care îl are mass-media asupra publicului votant. Această teorie își are originea în lucrarea cercetătorilor Iyengar, Peters și Kinder, Experimental Demonstrations of the "Not-So-Minimal" Consequences of Television News Programs (Demonstrații Experimentale ale Consecințelor "nu chiar atât de minore" ale Programelor de Știri de la Televizor), publicată în ediția din 1982 a revistei The American Political Science Review.  Iyengar, Peters, și Kinder argumentează faptul că, din cauza mass-mediei, care a atras atenția asupra anumitor probleme mai mult decât asupra altora, s-au setat parametrii deciziilor politice luate de către alegători.

Dacă întâietatea este adesea neintenționată, studiul din 1982 al lui Iyengar, Peters și Kinder analizează cum întâietatea intenționată poate modela evaluările publice despre candidați și oficialii aleși. Cercetătorii au examinat cum importanța acordată anumitor subiecte a afectat evaluarea Președintelui Jimmy Carter de către alegători, și au găsit dovezi care să afirme existența atât a manipulării obiectivelor publice, cât și a întâietății. Iyengar și ceilalți au demonstrat efectele manipulării obiectivelor publice, găsind o corelație între atenția acordată anumitor subiecte politice și importanța acelor subiecte pentru publicul votant când a fost evaluat Președintele. Cercetătorii au găsit apoi dovezi ale întâietății, descoperind o legătură între acele standarde stabilite și rezultatele evaluării Președintelui Carter de către alegătoril.

Susținătorii teoriei mediacrației fac adesea referire la acest fenomen comun ca fiind dovada că mass-media deține o bună parte din controlul asupra electoratului.

Reformele populiste în democrația americană
De-a lungul celei de-a doua jumătăți a acestui secol, au existat câteva reforme care au dus la o schimbare a controlului asupra selecției candidaților, de la elitele partidului la publicul votant. Thomas Patterson a analizat această schimbare, și corelația acesteia cu influența politică crescândă a mass-mediei, în cartea sa Out of order (Scos din uz). Din 1960 până în 1980, numărul delegaților din ambele partide a crescut cu mai mult de jumătate, ajungând de la 20% la 71% de partea democraților, și de la 35% la 69% de partea republicanilor . De asemenea, din 1960 până în 2004, s-a dublat numărul statelor ce organizează competiții inițiale (care favorizeză opinia publicului) în loc de întâlniri preelectorale (care favorizează elitele partidelor). Patterson argumentează că această schimbare a consolidat indirect influența mass-mediei, despre care s-a dovedit că are o mare putere de sugestie asupra aprecierilor candidaților de către alegători, și ca atare, presa stăpânește în mare măsură sistemul politic american, în ciuda nivelurilor scăzute de răspundere politică.

Efecte posibile
Majoritatea cercetătorilor care dezbat teoria mediacrației sunt de acord că deținerea controlului în sistemul politic american de către mass-media ar conduce, în cel mai bun caz, la declinul obiectivității și raționalității informațiilor distribuite în domeniul politicii, și, în cel mai rău caz, la o societate controlată de proprietarii marilor conglomerate mass-media. Totuși, este important să ne amintim că teoria mediacrației, așa cum este dezbătută la scară mare, este însoțită de ipoteze negative în legătură cu adevărata față a mass-mediei în Statele Unite, fapt care influențează predilecțiile pe care le fac cercetătorii despre viitor.

Paul Kurtz argumentează că trendurile actuale ale mass-mediei, care accentuează senzaționalismul, tind să atragă cel mai mic numitor comun, ceea ce ar contribui la scăderea nivelului educației și al gândirii cognitive reflexive a consumatorilor de media.  Kurtz afirmă de asemenea că această consolidare a creșterii mass-mediei dăunează diversității opiniilor în societate, și că accentul conglomeratelor mass-media pus pe maximizarea profitului va duce la controlul agenților de publicitate asupra informației obținute prin intermediul mass-mediei. Acest punct de vedere are o mare rezonanță pentru Fabian Tassano, care continuă să speculeze că, în cele din urmă, o elită privilegiată de cetățeni informați vor deține controlul asupra societății.

Controverse
Principala plângere la adresa teoriei mediacrației este că cercetătorii care o susțin supraestimează cu mult efectele influenței mass-mediei. Sharon Meraz argumentează în studiul ei The fight for 'how to think': Traditional media, social networks, and issue interpretation (Lupta de a gândi: Mass-media tradițională, rețelele de socializare și interpretarea problemelor), că din cauza creșterii fragmentării controlului informației în epoca Internetului, s-a ajuns la "o influență scăzută a mass-mediei tradiționale și de elită ca singura putere de influențare a interpretării problemelor în cadrul mediilor politice conectate la rețea."În studiul ei, Merez arată în mod eficient că noile tehnologii au redus puterea mass-mediei de elită, ducând la scăderea nivelului hegemonic de control, care este punctul central al teoriilor majorității susținătorilor mediacrației.  Încă nu am determinat dacă această schimbare este una permanentă, sau un rezultat temporar al noii tehnologii, care va fi în cele din urmă co-optat de către elitele mass-media.

Note

Teorii politice

Mediacrație


Gilberto Rocca da Cunha (n. 1960) es un climatólogo, meteorólogo, y profesor brasileño. Desarrolla actividades académicas en EMBRAPA Trigo.

En 1985, se licenció en agronomía, por la Universidad Federal de Rio Grande do Sul, y en 1988, obtuvo su Master en Ciencias Vegetales, en la misma alta casa de estudios; y también allí su Ph.D. en Ciencias de las Plantas, en 1991. Actualmente es investigador de la "Empresa Brasileña de Investigación Agropecuaria-EMBRAPA. Desde el 1 de marzo de 2006 ocupa el cargo de Jefe del Centro de Investigación Nacional de Trigo (Embrapa trigo). Tiene experiencia en Agronomía, con énfasis en Agrometeorología, actuando sobre los temas de cereales de invierno, bioclimatología, zonificación agrícola, gestión del riesgo climático, uso de pronósticos meteorológicos / climáticos sobre la agricultura, y ciencia en general de la cosecha de trigo.

Algunas publicaciones
 . 2009. Oficina sobre trigo no Brasil: bases para a construção de uma nova triticultura brasileira. Editor Embrapa Trigo, 192 pp. ISBN 85-7574-025-3

 -------------------------------. 2007. Biodiesel: o novo desafio da agricultura no sul do Brasil. Editor O Nacional, 56 pp.

 -------------------------------, . 2001. Applications of climate forecasting for better decision-making processes in agriculture: the contribution from the 12th Regional Climate Outlook Forum for Southeastern South America. Passo Fundo, RS, Brazil, April 24-25. Editor Embrapa Trigo, 327 pp.

 -------------------------------. 2000. Tecnologia para produzir trigo no Rio Grande do Sul. Editor Comissão de Agricultura de Agricultura, Pecuária e Cooperativismo da Assembléia Legislativa do Rio Grande do Sul; Passo Fundo: Embrapa Trigo, 404 pp.

 -------------------------------. 2000b. Meteorologia: fatos & mitos. Volumen 1. Editor Embrapa Trigo, 200 pp.

 -----------------------------, . 1999. Trigo no Mercosul: coletânea de artigos. Edición ilustrada de Embrapa Comunicação para Transferência de Tecnologia, 316 pp. ISBN	857383062X

 -----------------------------, . 1991. Evapotranspiração e função de resposta a disponibilidade hídrica em alfafa. Editor Escola Superior de Agricultura Luiz de Queiroz da Universidade de São Paulo. 197 pp.

Honores
 Miembro de Passo Fundo Academia de Artes
 Editor de cultura de las Fuentes de Agua (ISSN 1980 a 1986)

Véase también
 Controversia del gráfico de hockey
 Anexo:Científicos escépticos sobre las aseveraciones del calentamiento global

Referencias

Enlaces externos
 El autor en YouTube

Agrónomos de Brasil
Climatólogos de Brasil
Meteorólogos de Brasil
Profesores de Brasil
Escritores en inglés
Escritores en portugués

Gilberto Rocca da Cunha


Dominikanischer Bernstein wird auf der Insel Hispaniola, nahezu ausschließlich im Hoheitsgebiet der Dominikanischen Republik gefunden. Unter den Bernsteinvorkommen der Welt hat der Dominikanische Bernstein hinsichtlich seines Reichtums an fossilen Einschlüssen nach dem Baltischen Bernstein die größte Bedeutung. Im Jahre 1987 wurde von der Regierung in Santo Domingo verfügt, dass Bernsteinfossilien nur mit ausdrücklicher Genehmigung des Nationalmuseums für Naturgeschichte außer Landes gebracht werden dürfen, was jedoch nicht so ernst genommen wird. Gleichwohl ist die Sammlung des Staatlichen Museums für Naturkunde (Löwentormuseum) in Stuttgart die wohl bedeutendste wissenschaftliche Sammlung Dominikanischen Bernsteins mit organischen Einschlüssen weltweit.

Ferner beruht die Popularität des Dominikanischen Bernsteins auf der großen Zahl klarer Stücke, die sich vorzüglich für die Schmuckherstellung eignen, und seiner Farbenvielfalt, darunter auch der seltene "Blaue Bernstein", dessen "Farbe" auf fluoreszierende Moleküle zurückzuführen ist. Eine von mehreren angebotenen Erklärungen für die Entstehung dieser Farbvariante ist eine nachträgliche Erwärmung des fossilen Harzes infolge vulkanischer Aktivität. Eine andere Erklärung ist, dass ausgebreitete Waldbrände zu dieser Veränderung geführt haben mögen. Der blau fluoreszierende Dominikanische Bernstein hat nichts mit dem blauen Pektolith zu tun, der in der Gegend von Barahona gefunden wird und unter dem Namen Larimar als Schmuckstein verkauft wird.

Der Bernstein wird vorwiegend in Gruben und Stollen zumeist in Handarbeit abgebaut. Sehr geringe Mengen gehen bis in die heutige Zeit auf Strandfunde, insbesondere an dem als Costambar (Bernsteinküste) bezeichneten Küstenabschnitt nahe Puerto Plata zurück. Mitunter werden sehr große Einzelstücke mit einem Gewicht von mehreren Kilogramm gefunden.

Lagerstätten und Alter
Der Bernstein in den Gebieten Cordillera Oriental und Cordillera Septentrional auf Hispaniola lagert in tertiärem Sandstein. Aufgrund von Bohrungen wird vermutet, dass dort noch beträchtliche Mengen Bernstein liegen. Die Cordillera Septentrional sind ganz überwiegend von sedimentärem Gestein tertiären Alters bedeckt. Die meisten Bernsteinminen in dieser Gebirgsregion treten in der La-Toca-Formation auf (Poinar verwendet die Bezeichnung "Altamira-Fazies der El Mamey-Formation"). Bei dieser Formation handelt es sich um einen mit Konglomeraten gerundeter Kieselsteine durchsetzten Schiefer-Sandstein. Häufig treten organisches Material und ausgedehnte Kohlegänge auf, wobei der Bernstein in lignitischem Sandstein bzw. den Lignitgängen liegt. Auf der Grundlage von Coccolithen wurde das Alter des Schiefers und Sandsteins von El Mamey mit 40 Mio. Jahren (Oberes Eozän) bestimmt. Iturraldo-Vinent weist darauf hin, dass sämtliche Bernsteinminen in der Dominikanischen Republik in der auf ca. 15 bis 20 Millionen Jahre (Mittelmiozän) datierten La-Toca-Formation und der etwa gleichaltrigen Yanigua-Formation angelegt sind. Nach (nicht unumstrittener) Auffassung mancher Autoren wurde der auf miozäner Lagerstätte gefundene Bernstein teilweise umgelagert. Paläoentomologische Untersuchungen zeigen, dass Dominikanischer Bernstein wohl auf jeden Fall jünger als Baltischer Bernstein ist. Kleine, in Kohlelagerstätten miozänen Alters gefundene Bernsteinmengen auf der benachbarten Insel Puerto Rico  sind wahrscheinlich gleicher Genese wie Dominikanischer Bernstein. Hingegen wurde auf Jamaika gefundener Bernstein auf Maastrichtium/Paläozän datiert.

Harzproduzent

Ausgehend von den pflanzlichen Funden im Bernstein wird angenommen, dass das Harz, aus dem der Dominikanische Bernstein entstand, von dem Baum Hymenaea protera erzeugt wurde. Diese fossile Art der Hülsenfrüchtler ähnelt am ehesten dem rezenten Baum Hymenaea verrucosa, der in Ostafrika und den vorgelagerten Inseln vorkommt. Eine verwandte Art (Hymenaea courbaril) kommt heute noch in der Dominikanischen Republik vor, der lokale Name ist algarrobo. Untersuchungen mittels der Infrarot-Spektroskopie, der Kernspinresonanzspektroskopie (NMR) und der Massenspektrometrie haben die Ähnlichkeit des Dominikanischen Bernsteins mit dem Harz rezenter Hymenaea-Arten, insbesondere der Hymenaea verrucosa bestätigt.

Geschichte
Historische Berichte über Bernstein in der Dominikanischen Republik lassen sich bis zu den Tagebüchern von Christoph Kolumbus zurückverfolgen. Immer wieder tauchen auch Berichte über Indianerschmuck auf, der aus Bernstein gefertigt ist. Erste Hinweise über organische Einschlüsse im Dominikanischen Bernstein stammen aus dem Jahre 1939. In den 1930er-Jahren hat sich auch ein Unternehmen aus den USA an der Förderung des Dominikanischen Bernsteins versucht, stellte aber seine Aktivitäten ein, als der Stollen nach einem Wassereinbruch einstürzte. Auf den deutschen Markt kam Dominikanischer Bernstein erst in den 1970er Jahren.

Bernsteinförderung auf Hispaniola

Die Bernstein führenden Formationen erstrecken sich zwar über beide Staaten (Dominikanische Republik und Haiti) der Karibikinsel. Eine systematische Förderung des Bernsteins ist allerdings nur aus der Dominikanischen Republik bekannt. Obwohl die Vorkommen in Haiti vermutlich ebenfalls nicht unbeträchtlich sind, liegen hierüber nur wenige Informationen vor. Sicher ist, dass im Zentralplateau von Haiti Bernstein in einer Lignit-Lagerstätte gefunden worden ist.

Die bergbauliche Förderung in der Dominikanischen Republik erstreckt sich auf das Gebiet um Puerto Plata und Santiago (Cordillera Septentrional) und – weiter östlich – bei Bayaguana in den Cordillera Oriental. In der Umgebung von La Toca (nordöstlich von Santiago) wird der Bernstein sowohl aus offenen Gruben als auch aus in den Hang getriebenen, flach geneigten schmalen Stollen mit einer Tiefe von bis zu knapp 100 Metern gewonnen, indem er aus dem Muttergestein herausgeschlagen wird. Solche Stollen sind zumeist binnen drei Jahren ausgebeutet. Die Gruben und Stollen werden unorganisiert angelegt, sind unzureichend gesichert und laufen, vor allem in der Regenzeit, oft voll Wasser. In ähnlicher Weise erfolgt die Gewinnung des Bernsteins in fast allen anderen Abbaugebieten im Bergland der Dominikanischen Republik. Als besonders ergiebig gelten die Gruben in der Gegend von Palo Alto (nördlich von Santiago). In den Cordillera Oriental wird das begehrte Material auch im Duckelbergbau gewonnen. Solche Schächte sind zumeist in wenigen Wochen ausgebeutet. Zuverlässige Informationen über die Anzahl aktiv betriebener Gruben, Stollen- und Schachtanlagen liegen nicht vor. Schätzungen zufolge sind aber rund 3000 Arbeiter in der Bernsteinförderung tätig, viele davon nur saisonal. Da in einer Anlage meist deutlich weniger als zehn Personen beschäftigt sind, dürfte die Zahl der aktiven "Bergwerke" in die Hunderte gehen, die der aufgelassenen wohl in die Tausende.

Wirtschaftliche Bedeutung für das Land
Neben den mehr oder minder regelmäßig Beschäftigten in den "Bergwerken" (ca. 3000) sind zwischen 500 und 1000 Handwerker mit der Bearbeitung des Rohmaterials beschäftigt. Die Zahl der im Verkauf regelmäßig beschäftigten Personen geht weit über 1000 hinaus. Die Gesamtförderung eines Jahres unterliegt großen Schwankungen, geht aber nicht über fünf Tonnen hinaus. Wenngleich diese Menge nur rund 1 % der Fördermenge des Baltischen Bernsteins ausmacht, ist der Dominikanische Bernstein aus kommerzieller Sicht der weltweit wichtigste nach dem Baltischen Bernstein.

Literatur
 George Poinar Jr. & Roberta Poinar: The Amber Forest - A Reconstruction of a Vanished World. Princeton 1999.
 D. Schlee: Besonderheiten des Dominikanischen Bernsteins. In: Stuttgarter Beitr. Naturk. C, 18, Stuttgart 1984, S. 63–71.
 David Penney: Dominican Amber. In: Biodiversity of fossils in amber from the major world deposits. Manchester (UK) 2010, S. 22–41. ISBN 978-0-9558636-4-6.
 Rafael Jie Chiang Wu: Secrets of a lost world – Dominican Amber and its inclusions. Santo Domingo (Dom. Rep.) 2007.

Weblinks

 Bernsteinkabinett im Museum am Löwentor in Stuttgart (einer der Schwerpunkte: Dominikanischer Bernstein)
 Bernsteinmuseum (Dominikanischer Bernstein) Santo Domingo (Dominikanische Republik)
 Museo del Ambar Dominicano in Puerto Plata, Dom. Rep. (Private Einrichtung, sehenswerte Ausstellung und Verkauf)

Einzelnachweise
Die Informationen dieses Artikels entstammen zu einem großen Teil den unter Literatur angegebenen Quellen, darüber hinaus werden folgende Quellen zitiert:

Bernsteinart
Wirtschaft (Dominikanische Republik)
Schmuckstein

Dominikanischer Bernstein


Alan Young (19. november 1919 – 19. maj 2016) var en engelsk-født amerikansk skuespiller og stemmeindlæser. Han var mest kendt for sin stemme rolle som Joakim von And i Rip, Rap og Rup på eventyr.

Eksterne henvisninger

Noter

Skuespillere fra USA

Alan Young


Edwin Portillo (Metapán, 17 de noviembre de 1962) es un entrenador salvadoreño de fútbol. Actualmente dirige al club Leones de Occidente de la Segunda División de su país. Con el Isidro Metapán de la Primera División de El Salvador, conquistó siete títulos de campeón en torneos cortos.

Trayectoria
Durante su etapa como jugador de fútbol, Portillo vistió la camisola de los equipos metapanecos de la Liga de Ascenso del Club Deportivo Metapán y Club Deportivo CESSA entre los años 1977 y 1990. Con CESSA consiguió el ascenso a primera división el año 1985. El año 2001, ya como director técnico, logró el ascenso de Isidro Metapán para la primera división salvadoreña. Tras desvincularse por unos años del equipo, volvió a dirigirlo el 2007, y logró el campeonato del Torneo Clausura.

Desde ese título, ha ganado otras seis finales de torneos cortos: Apertura 2008, Clausura 2009, Clausura 2010, Apertura 2010, Apertura 2011 y Apertura 2012, por lo que es el entrenador con más títulos en la historia de la Primera División de El Salvador. Fue cesado del equipo metapaneco en la décima fecha del Torneo Clausura 2013, tras una serie de malos resultados.

Palmarés

Campeonatos nacionales

Como jugador

Como entrenador

Referencias

Enlaces externos
 «Edwin Portillo en ceroacero.es»

Entrenadores de fútbol de El Salvador
Entrenadores del Asociación Deportiva Isidro Metapán

Edwin Portillo


Germania može označavati:

 Zemljopis

 Germanija,  antički naziv za prostor današnje Njemačke;
 Germania Superior, pokrajina rimskog carstva (Gornja Germanija);
 Germania Inferior, pokrajina rimskog carstva (Donja Germanija).
 Germania Numidijska, antički rimski grad u Numidiji.
 Germania (New Jersey), naseljeno mjesto u New Jerseyu;
 Germania (Teksas), napušteni grad u srednjem Teksasu;
 Germania (Wisconsin), grad u Wisconsinu.

 Kultura
 Germania (knjiga), Tacitovo djelo;
 Germania (poosobljenje), nacionalno poosobljenje Nijemaca;
 Germania (Philipp Veit), slika Philippa Veita;
 Germani (opera), opera Alberta Franchettija.

Šport
 BFC Germania 1888, najstariji njemački nogometni klub;
 SC Germania 1899 Bremen, ugašeni njem. nogometni klub;
 Germania Breslau, ugašeni njem. nogometni klub;
 VfL Germania 1894, nogometni klub iz Frankfurta;
 SG Germania Wiesbaden, nogometni klub iz Wiesbadena;
 TSV Germania Windeck, nogometni klub iz Windecka.

Ostalo
 Germanijev dioksid, kemijski spoj;
 Germanij, kemijski element;
 Germani, skupina naroda,
 Germanski jezici, skupina indoeuropskih jezika.
 Germania (zrakoplovna tvrtka)

Germania


Jake Miller (født 5. juni 1962), bedre kendt som Buck Angel, er en amerikansk transkønnet pornoskuespiller, pornoproducer og aktivist.

Priser og nomineringer

Kilder

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm
 "Sexing the Transman "
 "Mr. Angel"

Pornoskuespillere fra USA
Pornoproducere
Transkønnede
Skuespillere fra Californien
Personer fra Los Angeles

Buck Angel


Educația obligatorie se referă la o perioadă de timp în care parcursul educațional este impus prin lege cetățenilor unui stat. Se poate face in școli sau prin școlire acasă.

Sisteme educaționale

Educație obligatorie


Baže Ilijoski (født 9. juli 1984) er en makedonsk fodboldspiller.

Makedoniens fodboldlandshold

|-
|2005||1||0
|-
|2006||1||0
|-
|2007||0||0
|-
|2008||0||0
|-
|2009||0||0
|-
|2010||4||0
|-
!Total||6||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Nordmakedonien

Baže Ilijoski


The year 603 BC was a year of the pre-Julian Roman calendar. In the Roman Empire, it was known as year 151 Ab urbe condita. The denomination 601 BC for this year has been used since the early medieval period, when the Anno Domini calendar era became the prevalent method in Europe for naming years.

Events

Science and technology
 In the second year of his reign, Nebuchadnezzar II proclaimed the intercalary month Ululu II, which begins on September 6.
 In the Babylonian calendar, the Babylonian New Year of Nisannu 1 falls on January 14-15. March; the full moon in Nisannu on the 27th-28th March and the 1st Tašritu on the 6th-7th October.

Births

Deaths

References

603 BC


Ensembles

Ensemble Kloster Seeon

Das Ensemble umfasst das auf einer Insel gelegene ehemalige Benediktinerkloster Seeon mit seinen Gebäuden, die benachbarten Kirchen St. Walburg und St. Maria, den Bereich Weinberg am nördlichen Seeufer sowie einen Teil der angrenzenden Kulturlandschaft.

Aktennummer: E-1-89-143-1

Baudenkmäler nach Ortsteilen

Seeon

|}

Ischl

|}

Klosterseeon

|}

Pavolding

|}

Roitham

|}

Seebruck

|}

Truchtlaching

|}

Weitere Ortsteile

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Seeon-Seebruck

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
SeeonSeebruck
Seeon Seebruck

Liste der Baudenkmäler in Seeon-Seebruck