Bière is a municipality in the Swiss canton of Vaud, located in the district of Morges.

History
Bière is first mentioned in 1177 as Beria.

Geography

Bière has an area, , of .  Of this area,  or 38.3% is used for agricultural purposes, while  or 51.4% is forested.   Of the rest of the land,  or 6.7% is settled (buildings or roads),  or 0.1% is either rivers or lakes and  or 3.4% is unproductive land.

Of the built up area, housing and buildings made up 2.4% and transportation infrastructure made up 2.8%.  Out of the forested land, 48.5% of the total land area is heavily forested and 2.9% is covered with orchards or small clusters of trees.  Of the agricultural land, 21.8% is used for growing crops and 9.7% is pastures and 6.3% is used for alpine pastures.  All the water in the municipality is flowing water.  Of the unproductive areas, 1.6% is unproductive vegetation and 1.8% is too rocky for vegetation.

The municipality was part of the Aubonne District until it was dissolved on 31 August 2006, and Bière became part of the new district of Morges.

The municipality is located at the foot of the Jura Mountains in the middle of a largely agricultural valley.

Coat of arms
The blazon of the municipal coat of arms is Argent, from a base Gules three pine trees Vert.

Demographics

Bière has a population () of .  , 18.6% of the population are resident foreign nationals.  Over the last 10 years (1999–2009 ) the population has changed at a rate of 3.2%.  It has changed at a rate of 0.3% due to migration and at a rate of 2.3% due to births and deaths.

Most of the population () speaks French (1,182 or 87.4%), with German being second most common (49 or 3.6%) and Portuguese being third (48 or 3.5%).  There are 17 people who speak Italian and 2 people who speak Romansh.

Of the population in the municipality 425 or about 31.4% were born in Bière and lived there in 2000.  There were 424 or 31.3% who were born in the same canton, while 203 or 15.0% were born somewhere else in Switzerland, and 249 or 18.4% were born outside of Switzerland.

In  there were 13 live births to Swiss citizens and 4 births to non-Swiss citizens, and in same time span there were 6 deaths of Swiss citizens.  Ignoring immigration and emigration, the population of Swiss citizens increased by 7 while the foreign population increased by 4.  There was 1 Swiss man who emigrated from Switzerland.  At the same time, there were 9 non-Swiss men and 3 non-Swiss women who immigrated from another country to Switzerland.  The total Swiss population change in 2008 (from all sources, including moves across municipal borders) was a decrease of 9 and the non-Swiss population increased by 18 people.  This represents a population growth rate of 0.6%.

The age distribution, , in Bière is; 145 children or 10.1% of the population are between 0 and 9 years old and 184 teenagers or 12.8% are between 10 and 19.  Of the adult population, 168 people or 11.7% of the population are between 20 and 29 years old.  186 people or 13.0% are between 30 and 39, 231 people or 16.1% are between 40 and 49, and 177 people or 12.4% are between 50 and 59.  The senior population distribution is 155 people or 10.8% of the population are between 60 and 69 years old, 95 people or 6.6% are between 70 and 79, there are 73 people or 5.1% who are between 80 and 89, and there are 19 people or 1.3% who are 90 and older.

, there were 526 people who were single and never married in the municipality.  There were 685 married individuals, 82 widows or widowers and 60 individuals who are divorced.

, there were 550 private households in the municipality, and an average of 2.4 persons per household.  There were 160 households that consist of only one person and 35 households with five or more people.  Out of a total of 562 households that answered this question, 28.5% were households made up of just one person and there were 5 adults who lived with their parents.  Of the rest of the households, there are 170 married couples without children, 178 married couples with children  There were 27 single parents with a child or children.  There were 10 households that were made up of unrelated people and 12 households that were made up of some sort of institution or another collective housing.

 there were 115 single family homes (or 44.4% of the total) out of a total of 259 inhabited buildings.  There were 62 multi-family buildings (23.9%), along with 63 multi-purpose buildings that were mostly used for housing (24.3%) and 19 other use buildings (commercial or industrial) that also had some housing (7.3%).  Of the single family homes 48 were built before 1919, while 11 were built between 1990 and 2000.  The most multi-family homes (31) were built before 1919 and the next most (10) were built between 1919 and 1945.  There was 1 multi-family house built between 1996 and 2000.

 there were 612 apartments in the municipality.  The most common apartment size was 3 rooms of which there were 216.  There were 42 single room apartments and 121 apartments with five or more rooms.  Of these apartments, a total of 519 apartments (84.8% of the total) were permanently occupied, while 60 apartments (9.8%) were seasonally occupied and 33 apartments (5.4%) were empty.  , the construction rate of new housing units was 8.4 new units per 1000 residents.  The vacancy rate for the municipality, , was 0.63%.

The historical population is given in the following chart:

Politics
In the 2007 federal election the most popular party was the SVP which received 36.31% of the vote.  The next three most popular parties were the SP (15.46%), the FDP (12.39%) and the LPS Party (11.09%).  In the federal election, a total of 392 votes were cast, and the voter turnout was 42.2%.

Economy

, Bière had an unemployment rate of 5.2%.  , there were 62 people employed in the primary economic sector and about 20 businesses involved in this sector.  78 people were employed in the secondary sector and there were 20 businesses in this sector.  399 people were employed in the tertiary sector, with 46 businesses in this sector.  There were 672 residents of the municipality who were employed in some capacity, of which females made up 44.5% of the workforce.

 the total number of full-time equivalent jobs was 480.  The number of jobs in the primary sector was 51, of which 44 were in agriculture and 7 were in forestry or lumber production.  The number of jobs in the secondary sector was 75 of which 29 or (38.7%) were in manufacturing and 45 (60.0%) were in construction.  The number of jobs in the tertiary sector was 354.  In the tertiary sector; 40 or 11.3% were in wholesale or retail sales or the repair of motor vehicles, 34 or 9.6% were in the movement and storage of goods, 36 or 10.2% were in a hotel or restaurant, 4 or 1.1% were in the information industry, 3 or 0.8% were the insurance or financial industry, 10 or 2.8% were technical professionals or scientists, 7 or 2.0% were in education and 15 or 4.2% were in health care.

, there were 232 workers who commuted into the municipality and 371 workers who commuted away.  The municipality is a net exporter of workers, with about 1.6 workers leaving the municipality for every one entering.  About 5.2% of the workforce coming into Bière are coming from outside Switzerland.  Of the working population, 11.6% used public transportation to get to work, and 54.5% used a private car.

The municipality is served by a station on the Bière–Apples–Morges railway.

Religion
From the , 311 or 23.0% were Roman Catholic, while 765 or 56.5% belonged to the Swiss Reformed Church.  Of the rest of the population, there were 24 members of an Orthodox church (or about 1.77% of the population), and there were 18 individuals (or about 1.33% of the population) who belonged to another Christian church.  There was 1 individual who was Jewish, and 43 (or about 3.18% of the population) who were Islamic.  There were  and 1 individual who belonged to another church.  130 (or about 9.61% of the population) belonged to no church, are agnostic or atheist, and 60 individuals (or about 4.43% of the population) did not answer the question.

Education
In Bière about 481 or (35.6%) of the population have completed non-mandatory upper secondary education, and 121 or (8.9%) have completed additional higher education (either university or a Fachhochschule).  Of the 121 who completed tertiary schooling, 65.3% were Swiss men, 26.4% were Swiss women and 5.0% were non-Swiss women.

In the 2009/2010 school year there were a total of 191 students in the Bière school district.  In the Vaud cantonal school system, two years of non-obligatory pre-school are provided by the political districts.  During the school year, the political district provided pre-school care for a total of 631 children of which 203 children (32.2%) received subsidized pre-school care.  The canton's primary school program requires students to attend for four years.  There were 90 students in the municipal primary school program.  The obligatory lower secondary school program lasts for six years and there were 95 students in those schools.  There were also 6 students who were home schooled or attended another non-traditional school.

, there were 11 students in Bière who came from another municipality, while 173 residents attended schools outside the municipality.

References

Municipalities of the canton of Vaud

Bière


The little black dress (LBD) is a black evening or cocktail dress, cut simply and often quite short. Fashion historians ascribe the origins of the little black dress to the 1920s designs of Coco Chanel. It is intended to be long-lasting, versatile, affordable, and widely accessible. Its ubiquity is such that it is often simply referred to as the "LBD".

The little black dress is considered essential to a complete wardrobe. Many fashion observers state that every woman should own a simple, elegant black dress that can be dressed up or down depending on the occasion. For example, the LBD can be worn with a jacket and pumps for daytime business wear. It can also be worn with ornate jewelry and accessories for evening wear or a formal event such as a wedding or ball.

History

Black has always been a color rich in symbolism. In the early 16th century, black represented wealth among Spanish aristocrats and Dutch merchants as it was incredibly expensive to produce the black color from "imported oak apples." In the early 18th century, black represented romance and artistry. As Ann Demeulemeester said of it, "Black is poetic. How do you imagine a poet? In a bright yellow jacket? Probably not." In the early 19th century, black was adopted by the Romantics such as Byron, Shelley, and Keats, due to its melancholic aura. As the Victorian era began, black transitioned from a color of art to one of grief and mourning – widows were expected to wear black for at least four years – and also for service livery, as the uniform for maids.

In 1926 Gabrielle "Coco" Chanel published a picture of a short, simple black dress in American Vogue. It was calf-length, straight and decorated only by a few diagonal lines. Vogue called it "Chanel's Ford". Like the Model T, the little black dress was simple and accessible for women of all social classes. Vogue also said that the LBD would become "a sort of uniform for all women of taste". This, as well as other designs by the house of Chanel helped disassociate black from mourning, and reinvent it as the uniform of the high-class, wealthy, and chic. As Coco herself proclaimed, "I imposed black; it's still going strong today, for black wipes out everything else around."

The little black dress continued to be popular through the Great Depression, predominantly through its economy and elegance, albeit with the line lengthened somewhat. Hollywood's influence on fashion helped the little black dress's popularity, but for more practical reasons: as Technicolor films became more common, filmmakers relied on little black dresses because other colors looked distorted on screen and botched the coloring process. During World War II, the style continued in part due to widespread rationing of textiles, and in part as a common uniform (accessorized for businesswear) for civilian women entering the workforce.
The rise of Dior's "New Look" in the post-war era and the sexual conservatism of the 1950s returned the little black dress to its roots as a uniform and a symbol of the dangerous woman. Hollywood femmes fatales and fallen women characters were portrayed often in black halter-style dresses in contrast to the more conservative dresses of housewives or more wholesome Hollywood stars. Synthetic fibres made popular in the 1940s and 1950s broadened the availability and affordability of many designs.

The generation gap of the 1960s created a dichotomy in the design of the little black dress. The younger "mod" generation preferred, in general, a miniskirt on their versions of the dress and designers catering to the youth culture continued to push the envelope - shortening the skirt even more, creating cutouts or slits in the skirt or bodice of the dress, using sheer fabrics such as netting or tulle. Many women aspired to simple black sheath dresses similar to the black Givenchy dress worn by Audrey Hepburn in the acclaimed film Breakfast at Tiffany's.

The popularity of casual fabrics, especially knits, for dress and business wear during the 1980s brought the little black dress back into vogue. Coupled with the fitness craze, the new designs incorporated details already popular at the time such as broad shoulders or peplums: later in the decade and into the 1990s, simpler designs in a variety of lengths and fullness were popular. The grunge culture of the 1990s saw the combination of the little black dress with both sandals and combat boots, though the dress itself remained simple in cut and fabric.

The new glamour of the late 1990s led to new variations of the dress but, like the 1950s and the 1970s, colour re-emerged as a factor in fashion and formalwear and repeatedly shows an aversion to black. The resurgence of body conscious clothing, muted colour schemes, and the reemergence of predominant black, along with the retrospective trends of the 1980s in the late 2000s paved way to the return of interest to the dress.

Famous examples

The black dress worn by Audrey Hepburn as Holly Golightly in the film Breakfast at Tiffany's (1961), designed by Hubert de Givenchy, epitomized the standard for wearing little black dresses accessorized with pearls (together called "basic black"), as was frequently seen throughout the early 1960s. The dress set a record in 2006 when it was auctioned for £410,000, six times its original estimate.

Betty Boop, a cartoon character based in part on the 1920s it girl Helen Kane, was drawn wearing a little black dress in her early films, though with Technicolor later, Betty's dress became red.

Wallis Simpson, Duchess of Windsor, was known to own several little black dresses and said much in praise of the garments. One quote of the Duchess: "When a little black dress is right, there is nothing else to wear in its place."

Édith Piaf, the French folk icon, performed in a black sheath dress throughout her career: for this habit she was nicknamed "little black sparrow". It was thought that the dress helped audiences focus more on Piaf's singing and less on her appearance.

Diana, Princess of Wales wore a black Christina Stambolian dress to the Serpentine Gallery's summer party hosted by Vanity Fair in June 1994, the night her husband Charles, Prince of Wales admitted to having an adulterous affair with Camilla Parker Bowles. Diana's dress has been likened to a "little black dress".

In an incident at London's Covent Garden theatre in 2004, a director fired the then-obese soprano Deborah Voigt from an opera because she could not fit into a "little black cocktail dress", replacing her with the slimmer Anne Schwanewilms.

See also

References

Further reading
 Edelman, Amy Holman (1998). The Little Black Dress. Aurum. .
 "Little Black Dress Transcends Fashion". About.com. May 2006
 "Sixties Fashions". June 2, 2006.
 "The Little Black Dress". Woman's Hour Radio.  BBC. May 2006.
 "The Myth Of The Little Black Dress". Jane Curtain . The Fashion Culte Magazine. November 2014.

1920s fashion
20th-century fashion
21st-century fashion
Dresses
History of clothing (Western fashion)
Chanel

Little black dress


Les Seigneurs des sphères (titre original : ) est un roman de science-fiction post-apocalyptique de l'écrivain américain Daniel F. Galouye, publié en  par Bantam Books. Il s'agit de son deuxième roman, après le succès du Monde aveugle.

Concept
Le roman se déroule quinze ans après la dévastation de la Terre par une race extraterrestre. Une bande de soldats reste fidèle à son devoir de défense et est basée dans un collège déserté, à l'ombre d'une étrange et imposante Cité de la Force. Partout où les extraterrestres se sont établis, ils ont érigé de grandes villes fortifiées comprenant d'énormes bâtiments en forme de cylindres, de pyramides, de cubes, de rhomboèdres, de prismes semi-transparents et de boules. Les extraterrestres ont coupé les équipements électriques sur toute la planète et toute la civilisation humaine a été ramenée à une technologie basée sur le charbon et la vapeur. Les Cités de la Force sont le foyer des Sphères, de grands extraterrestres flottants qui ignorent généralement les humains, sauf lorsqu'ils décident de "sélectionner" quelqu'un. Dans ce cas, elles planent et flottent dans l'air, crépitent d'électricité statique et chassent la personne sélectionnée, apparemment pour le plaisir. Les sphères peuvent traverser des murs et des collines dans leur poursuite des personnes sélectionnées. Lorsqu'elles finissent par atteindre leur proie, elles lancent des éclairs pour tuer l'humain. Les sphères sont également actives au moment de la Journée de l'horreur, un événement annuel au cours duquel une grille d'énergie se forme au-dessus de la terre et inflige aux terriens une incroyable torture physique et mentale, dont la population met des mois à se remettre.

Résumé détaillé
Le roman commence le 24 septembre 1993 (au moment de l'écriture, trente ans dans le futur) et le capitaine Geoffery Maddox, de l'armée américaine, dirige une équipe du quartier général de la troisième armée contre une cité extraterrestre, 15 ans après la dévastation de la Terre. L'équipe est composée d'un premier maître de la marine américaine à la retraite, d'un caporal de la marine, d'un soldat de la marine, d'un soldat de l'armée de terre et d'un éclaireur civil. Ils sont les membres de la seule force militaire connue restant sur Terre et tentent de faire passer la dernière bombe atomique connue dans l'une des mystérieuses structures extraterrestres qui parsèment désormais la surface de la Terre. Ils espèrent désespérément que le déclenchement d'une explosion nucléaire de 50 kilotonnes pourra perturber le fonctionnement de la structure et ainsi atténuer les effets de ce qu'on appelle le "Jour de l'horreur" ou "Jour H".

Leur plan se retourne contre eux, et la ville absorbe complètement l'explosion de cinquante kilotonnes. Le jour H suivant est exceptionnellement violent. Après une période de récupération de quelques mois, les habitants des villages voisins sont en colère contre le groupe de militaires. Ils pensent que la ville extraterrestre devrait être laissée tranquille, et qu'alors les extraterrestres pourraient laisser les habitants en paix. Ils commencent alors s'attaquer aux soldats. À peu près au même moment, un étranger se présente à la base militaire. Il a volé quelque chose dans une lointaine Cité de la Force:  deux anneaux lumineux, un vert et un jaune. Ils semblent en apesanteur et peuvent être étirés à n'importe quelle taille et brisés pour former d'autres anneaux comme ceux d'origine. Lorsqu'ils sont tenus avec l'anneau vert à l'intérieur de l'anneau jaune, ils crachent du plasma incandescent qui est à la base des villes extraterrestres.

Lorsque les positions sont inversées et que le jaune est placé à l'intérieur du vert, les anneaux réabsorbent le plasma. Ce dernier peut prendre n'importe quelle forme ou couleur, peut être inoffensif ou dangereux, et est très difficile à comprendre pour les soldats. L'un d'entre eux, qui était un scientifique et qui est maintenant le médecin de la base, passe des semaines à essayer de comprendre les anneaux. Il fait quelques progrès, mais la méthode scientifique ne peut pas apporter beaucoup de lumière sur le fonctionnement du plasma, car il prend sans problèmes toutes les caractéristiques que le médecin désire. S'il pense qu'il doit être dur, il devient dur, s'il pense qu'il doit être un liquide, ça devient un liquide.

Plus tard, le docteur est retrouvé mort dans son laboratoire, pendu à une corde de plasma. Maddox pense que pendant qu'il était ivre, son subconscient a pris le contrôle du plasma et lui a donné la paix qu'il recherchait désespérément depuis des années. Apparemment, le plasma peut être contrôlé par l'esprit conscient et inconscient.

Maddox trouve une solution : il emmène les anneaux loin de la base et, complètement seul, il travaille avec eux pour essayer de trouver comment contrôler le plasma. Il rencontre alors une jeune femme nommée Edie qui, depuis quelque temps, héberge une petite sphère extraterrestre. C'est très surprenant pour Maddox, car les sphères sont redoutées. Cependant, celle-ci semble s'être attachée à Edie et la suit continuellement. Maddox, aidé par l'oncle de la jeune fille, est capable d'observer et d'apprendre la nature des sphères.

Maddox en arrive à la théorie selon laquelle le plasma réagit à la fois au contenu conscient et subconscient de l'esprit de ceux qui l'entourent et décide qu'il va devoir trouver un moyen de contrôler son subconscient s'il veut apprendre à contrôler le plasma. Il travaille avec les anneaux et le plasma tout en procédant à une sorte de "nettoyage" de son subconscient et devient plus apte à contrôler le mystérieux plasma, qu'il pense être la clé de la destruction des Cités de la Force. Au fur et à mesure qu'il progresse dans son travail avec le plasma, il devient télépathe et peut communiquer ainsi avec Edie. Ils élaborent un plan pour abandonner la petite sphère, car elle devient de plus en plus grande et dangereuse, en se rendant dans la Cité de la Force toute proche. Lorsqu'ils arrivent à la ville, ils découvrent qu'ils sont capables d'affecter la ville avec leurs esprits nouvellement concentrés. Ils peuvent créer des murs, des portes et des structures. Maddox n'est pas parfait dans son contrôle ; il commet quelques erreurs, notamment en essayant sans succès de protéger une femme enceinte sur le point d'accoucher.

Maddox et Edie retournent à la garnison et convainquent plusieurs des soldats d'apprendre à contrôler les anneaux car le prochain Jour de l'Horreur va bientôt arriver. Maddox et Edie entraînent les hommes, et bientôt ils forment un groupe qui est télépathique, peut partager les impressions visuelles des autres, et peut contrôler le plasma dans une certaine mesure. Leur contrôle est imparfait, mais ils apprennent à le maîtriser suffisamment pour construire une structure de plasma élaborée à l'intérieur de leur campement.

Presque un an s'écoule, et un autre jour H approche. Au cours de l'année écoulée, Maddox est arrivé à la conclusion que le jour H se produit parce que les sphères tentent de déplacer la Terre dans une autre dimension-réalité, et que les terribles effets ressentis le jour H sont dus au fait d'être dans cet endroit différent. Jusqu'à présent, les Sphères n'ont pas réussi à transférer la planète, mais elles s'en rapprochent chaque année. Cela signifie que lorsque les Sphères réussiront, les effets du jour H ne cesseront jamais. Maddox pense également que les Sphères réussiront cette année, à moins que lui et les autres membres de son groupe ne fassent quelque chose pour perturber cela.

Les habitants des villages environnants sont effrayés, car ils pensent que les expériences des soldats avec le plasma vont perturber les sphères et rendre le jour H encore pire que l'année précédente. Les villageois organisent donc une attaque contre la base, tandis qu'au même moment, une bande de fanatiques religieux décide également d'attaquer. Les soldats ne parviennent pas à maintenir leur structure face à l'hystérie mentale de la foule, et les sphères se joignent à l'attaque. Alors que leur cité de force plasmique commence à s'effondrer, Maddox parvient à utiliser ses nouveaux pouvoirs mentaux pour transporter 18 soldats qui ont appris à contrôler le plasma vers 18 cités de force extraterrestres, juste au moment où les villageois envahissent leur camp. Le Jour H commence à ce moment précis. Maddox ne peut plus rien faire et ne peut qu'espérer que les hommes qu'il a envoyés seront capables de perturber les Cités de la Force et d'empêcher le Jour H de se produire.

En expérimentant avec les anneaux, Maddox a découvert que tout ce qui passe par un anneau voyage dans le temps. La distance parcourue dans le temps est contrôlée par la taille de l'anneau. Maddox et Edie décident d'étirer un anneau à une grande taille, de sauter à travers l'anneau et de voyager dans le temps vers le futur. Ils se retrouvent au même endroit des années plus tard, où ils voient une statue représentant leur exploit et la façon dont ils ont libéré la terre de la domination des sphères.

Influence
Les Seigneurs des sphères est une préquelle développée et repensée de sa nouvelle précédente, La cité de la force (parue dans Galaxy en ).  La cité de la force est une histoire beaucoup plus courte dans laquelle d'énigmatiques extraterrestres constitués de sphères de force ont conquis la Terre et installé des villes dans lesquelles les humains vivent comme des rats dans les murs, un thème repris plus tard dans les romans de Ken Bulmer,  et William Tenn. La nouvelle raconte l'histoire d'un jeune homme qui se rend dans l'une de ces villes pour tenter de communiquer avec les extraterrestres et les convaincre que les humains sont intelligents. Il y parvient, mais cela ne fait que rendre les envahisseurs plus déterminés que jamais à les exterminer. Lords of the Psychon se déroule beaucoup plus tôt et repense une partie du matériel de base.

Éditions françaises

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Roman de science-fiction américain
Roman américain paru en 1963
1963 en science-fiction

Les Seigneurs des sphères


Božena Volić (Zagreb, 27. svibnja ), hrvatska književnica iz Bosne i Hercegovine

Životopis
U djetinjstvu s obitelji doselila je u Travnik, u kojem je završila osnovnu i srednju školu, a u Sarajevu Pedagošku akademiju. Cijeli radni vijek radila kao učiteljica razredne nastave. Objavila je knjige svih žanrova. U djelima posebnu pozornost posvećuje dječjim čitateljima.

Redovno piše kratke priče za Glasilo za informiranje HKD "Napredak" u Travniku, suradnik je Lista za sretno djetinjstvo "Cvitak" iz Međugorja,  pisala je i za dječji list "Palčić" u Sarajevu.

Djela
- "Kaži igrokazom" (2004., igrokazi za djecu)

- "U zagrljaju katedrale" (2005., dramski tekst),
"Istinu ne možeš skriti" (2006. , dramski tekst)

- "Crvenkapac" (2009., priče i igrokazi za djecu),
"Mravac" (2010., dramski tekst),
"Aždaja Triton" (2011. legenda)

- "Na krilima riječi" (2011., priče i igrokazi za djecu),

"Legende i priče središnje Bosne" (2013., legende i priče; "Kameni krinovi" i "Izgubljeno kraljevstvo"),

- "Tajna starog grada Travnika" (2014., priča),

-"Jadranski mirakul" (2015., slikovnica za djecu),

- "Robi" (2016., roman za tinejdžere),

- "Iskra" (2017., slikovnica za djecu),

- "Mirna Bosna" (2018.,  priče),

- "Kraljičin izbor" (2019., roman )

- "Istok" (2020.,  roman)

- " Vretenca" slikovnica izdata u RH 2021.

- ,,Zrnca mudrosti" -  ( 2021.,  basne )

- " Travnička trilogija" - ( 2021., pripovijetke, poezija, dramski tekstovi)

- " Bosanski kod" - ( 2022.,  roman)

Zastupljena u antologiji Izbor priča hrvatskih pisaca za djecu u Bosni i Hercegovini, 2006., priredio Željko Ivanković.

Nagrade
Povelja 2010. Sarajevo,
P. Erich von Brandis

 Književna nagrada ,,Krešimir Šego" za 2020. g.

Na 45. MDF-u u Šibeniku, 26. lipnja 2005. god. izvedena je predstava "Crvenkapac" Božene Volić.

Izvori

Životopisi, Zagreb
Životopisi, Travnik
Hrvatski romanopisci iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski pisci za djecu iz Bosne i Hercegovine

Božena Volić


Władysław Albert Anders (11. kolovoza 1892. – 12. svibnja 1970.), poljski general.

Životopis
U Prvom svjetskom ratu sudjelovao je kao konjički časnik Ruskog Carstva. U Poljsko-sovjetskom ratu zapovijedao je poljskim konjaničkom pukovnijom. 1936. je unaprijeđen je čin brigadnog generala.

Tijekom invazije na Poljsku je kao zapovjednik improvizirane konjičke grupe ranjen i zarobljen od Crvene armije. Kasnije je u SSSR organizirao poljske jedinice. Prema međusavezničkom sporazumu napustio je 1942. s oko 70,000 ljudi SSSR i preko Irana se pridružio britanskim snagama na Srednjem istoku. Kao zapovjednik poljskog II. korpusa istaknuo se 1944. godine u operacijama kod Monte Cassina i pri proboju kod Bologne 1945.

Zbog neupitnog dolaska komunista na vlast u Poljskoj po završetku rata postao je zapovjednik poljske vojske u izbjeglištvu (raspuštena 1947.) te ugledan član vlade, sa sjedištem u Londonu.

Napisao je knjigu o poljskoj vojsci u izbjeglištvu (An Army in Exile, London, 1949) i knjigu o ratu na Istočnom frontu (Hitler's Defeat in Russia, Chicago, 1953.)

Literatura

 "Anders Vladislav", U: Vojna enciklopedija, sv. 1., Beograd: Izdanje redakcije Vojne enciklopedije, 1970., str. 143.

Poljski vojni zapovjednici u Drugom svjetskom ratu
Poljski političari

Władysław Anders


În chimia organică și în biochimie, un substituent este un atom sau o grupare de atomi care ia locul sau "substituie" un atom de hidrogen din catena principală a unei hidrocarburi. Termenii substituent, catenă laterală, grupă sau ramificație sunt folosite pentru a descrie ramificațiile unei catene principale,  deși sunt făcute unele distincții în contextul chimiei polimerilor.

Sufixul il este folosit la numirea compușilor organici care conțin un substituent cu legătură simplă, iar ilen / iliden și ilin / ilidin pentru cei cu legătură dublă și respectiv triplă.

Substituenții metanului
Un atom de carbon dintr-o moleculă, considerat a fi un substituent, poate avea următoarele denumiri, în funcție de numărul legăturilor de hidrogen legați de acesta și de tipul legăturilor formate:

Vezi și
 Grupă funcțională
 Catenă laterală

Referințe

Chimie organică

Substituent


Candal Portekiz'de São Pedro do Sul belediyesine bağlı olan, 15,51 km2 yüzölçümüne sahip, 150 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
São Pedro do Sul

Candal


David Gail Meirhofer (8 de junho de 1949 - 29 de setembro de 1974) foi um serial killer americano que confessou quatro assassinatos na zona rural de Montana entre 1967 e 1974 - três deles crianças. Meirhofer suicidou-se pouco depois de confessar e nunca foi julgado em tribunal.

No início da década de 1970, quando os crimes de Meirhofer estavam em andamento, o Federal Bureau of Investigation (FBI) estava refinando um método de perfis psicológicos de criminosos, e Meirhofer seria o primeiro serial killer a ser investigado ativamente usando essa técnica. O perfil do criminoso é agora um método contemporâneo usado para descobrir pistas relativas às características de um infrator desconhecido a partir de evidências na cena do crime e para traçar o perfil psicológico do agressor em questão.

Infância
David Meirhofer nasceu em 8 de junho de 1949 em Bozeman, Montana, um dos cinco filhos de Clifford e Eleanor Meirhofer. Logo após seu nascimento, a família mudou-se para a pequena cidade de Manhattan, onde David passaria sua infância e adolescência. Ele frequentou a Manhattan High School local, onde, devido ao seu temperamento melancólico e natureza introvertida, sendo excluído e periodicamente sofria bullying por outros alunos.

Depois de se formar em 1967, Meirhofer trabalhou em vários bicosos antes de ser convocado para o Exército no outono de 1968. Ele se alistou no Corpo de Fuzileiros Navais em 1º de outubro, passando os próximos meses em uma base militar em San Diego, Califórnia, como parte do Signal Corps . Após completar seu treinamento básico, ele foi enviado para o MCAS Cherry Point, antes de ser enviado para lutar na Guerra do Vietnã em 1969, servindo no 5º Batalhão de Comunicações. Por suas realizações na implantação de sistemas de comunicação e controle de formações militares durante ataques armados, ele foi premiado com a Medalha de Serviço de Defesa Nacional, a Medalha de Serviço do Vietnã e a Medalha de Campanha do Vietnã . Em agosto de 1971, ele retornou aos EUA, onde continuou seu serviço militar no Marine Corps Base Camp Pendleton.

Em 1973, Meirhofer foi dispensado com honra do exército e voltou para Manhattan. Ele logo se sustentou como um faz-tudo e carpinteiro autônomo, administrando uma loja na cidade.

Sequestro de Susan Jaeger, investigação e prisão
Meirhofer passou pela primeira vez sob o radar da polícia após o sequestro de Susan Jaeger, de 7 anos. A garota havia sido sequestrada de uma barraca no meio da noite de 25 de junho de 1973, enquanto acampava com sua família no Missouri Headwaters State Park. Três dias depois, um homem ligou para um dos escritórios regionais do FBI em Denver, Colorado, alegando que havia sequestrado a garota e exigindo US$ 25.000 em resgate. Em 2 de julho, o vice do xerife do condado de Gallatin, Ron Brown, recebeu uma ligação semelhante. Desta vez, o sequestrador exigiu US$ 50.000 e, para sustentar suas alegações, descreveu a aparência de Jaeger, apontando que ela tinha uma unha única em um dedo indicador, o que foi posteriormente confirmado por seus parentes. Inicialmente, a polícia concordou em transferir o resgate, em uma tentativa velada de capturar o agressor, mas não teve sucesso, pois ninguém compareceu ao ponto de entrega. Em 24 de setembro, o sequestrador ligou para a casa da família Jaeger e conversou com o irmão mais velho de Susan, Daniel, de 16 anos, referindo-se às suas ligações anteriores ao xerife e ao FBI para provar que era ele. Naquela época, para gravar a conversa, a casa da família havia sido grampeada, resultando em uma gravação bem-sucedida da conversa completa. Depois de examiná-la, o FBI conseguiu rastrear a ligação até um posto de gasolina em Cheyenne, Wyoming. Apesar dessa revelação, eles não conseguiram prender um suspeito, e o caso permaneceu adormecido por vários meses.

Em fevereiro de 1974, aproximadamente 1.200 fragmentos de esqueletos foram encontrados no Lockhart Place, um rancho abandonado em Three Forks, Montana. Após um exame forense, foi determinado que os fragmentos pertenciam a duas vítimas distintas: a primeira era uma menina de 6 a 8 anos, enquanto a outra era uma mulher de 18 a 20 anos. Quatro meses depois, em 25 de junho, o sequestrador ligou novamente para os Jaegers. Durante aproximadamente uma hora, ele conversou com a mãe da menina, Marietta, durante a qual reafirmou que era ele, descrevendo a aparência de Susan e os telefonemas, encerrando a conversa dizendo que não poderia devolvê-la. Alguns dias depois, as autoridades foram contatadas por um morador de Three Forks chamado Ralph Green. Green relatou uma fatura de um telefonema feito em 25 de junho, que ele não havia feito. Enquanto investigavam seus cabos telefônicos, os policiais encontraram um gateway de voz e outros dispositivos embutidos em uma quebra de linha, que eles suspeitavam que o sequestrador de Susan Jaeger havia usado para fazer a ligação. Usando essas informações, vários perfis do FBI, que vinham trabalhando no aprimoramento de uma nova técnica de definição de perfis de criminosos, fizeram um perfil psicológico do suposto infrator. Pelas estimativas, o suspeito era um homem branco, com idades entre 25 e 30 anos, provavelmente morador da região, com experiência no setor de telecomunicações ou militar, e um conhecido excluído social que tinha problemas para interagir com outras pessoas.

No decorrer da investigação, a polícia considerou vários suspeitos, mas gradualmente estreitou Meirhofer como o culpado mais provável. A polícia observou que um homem com sua descrição fez viagens frequentes a Three Forks entre 1973 e 1974, onde realizou trabalhos de construção e instalação em várias fazendas, incluindo Lockhart Place, onde foram encontrados os restos mortais das duas vítimas. Depois de verificar sua agenda de viagens, eles também o localizaram com sucesso em Wyoming em setembro de 1973, depois de encontrar um recibo de uma oficina de automóveis em Cheyenne informando que ele estava lá em 24 de setembro, dia em que a ligação para a família Jaeger foi feita. Com base nessas evidências, Meirhofer foi preso em agosto de 1974 e levado à delegacia para interrogatório. No entanto, ele alegou que não era responsável pelo sequestro de Jaeger. Em uma tentativa de provar sua inocência, ele concordou em ser interrogado sob a influência de pentatol de sódio (então considerado um " soro da verdade " que poderia tornar os suspeitos menos propensos a mentir). Ele também fez um teste de polígrafo, cujos resultados se mostraram inconclusivos. Como não tinham provas sólidas para prendê-lo, as autoridades finalmente libertaram Meirhofer sem nenhuma acusação.

As gravações de áudio de seu interrogatório foram posteriormente mostradas aos pais de Susan, que mais tarde identificaram positivamente o interlocutor como David Meirhofer. Em setembro daquele ano, Marietta confrontou Meirhofer várias vezes, acusando-o de matar sua filha e insistindo-o a confessar. Após uma dessas reuniões, em 24 de setembro, o sequestrador, apresentando-se como "Travis", ligou novamente para a família, declarando com raiva que nunca mais veriam sua filha viva devido à cooperação com a polícia. Durante o telefonema, Marietta se referiu a Meirhofer pelo nome, ao qual ele não respondeu. Sem o conhecimento de Meirhofer, o FBI estava monitorando a ligação e, após um exame audiofonoscópico, determinou conclusivamente que ele realmente era a ligação era de fato ele, prendendo-o no dia seguinte.

Enquanto Meirhofer estava detido na cadeia do condado de Gallatin, em Bozeman, as autoridades começaram uma busca em sua casa e no interior de seu carro. Os investigadores encontraram roupas femininas ensanguentadas, manchas de sangue desbotadas, uma mão humana e vários dedos, dos quais Meirhofer mantinha na geladeira.

Confissões e suicídio
Ao saber dessas descobertas, em 29 de setembro, Meirhofer confessou dois crimes. Ele admitiu ter sequestrado e matado Susan Jaeger, assim como Sandra Dykman Smallegan, de 19 anos, que havia desaparecido em 10 de fevereiro daquele ano de um jogo de basquete em Manhattan. Durante o interrogatório, Meirhofer admitiu que tentou estabelecer um relacionamento íntimo com Smallegan, mas depois que ela recusou, ele a sequestrou, amarrando e amordaçando sua vítima, da qual ela mais tarde sufocaria até a morte. Em relação a Jaeger, ele alegou que havia esfaqueado a menina até a morte logo após sequestrá-la, pois ela resistiu ferozmente. Seu motivo para o assassinato nunca foi determinado, pois Meirhofer negou veementemente que seu objetivo fosse estuprá-la. Depois de matar suas vítimas, Meirhofer desmembrou os corpos com uma faca de caça e uma serra e depois os queimou em uma fogueira, antes de finalmente espalhar cinzas e ossos restantes no Lockhart Place.

Em uma tentativa de evitar a pena capital, o advogado de defesa de Meirhofer negociou um acordo judicial envolvendo a confissão de dois assassinatos adicionais que não estavam ligados a Meirhofer. Uma foi a morte de Bernard L. Poelman, de 13 anos, morto a tiros em uma ponte em Three Forks em 19 de março de 1967, enquanto nadava com um amigo. A polícia inicialmente atribuiu o incidente de Poelman a um tiro acidental ou ricochete de caçadores ou atiradores. O segundo assassinato adicional foi o do escoteiro Michael E. Raney, de 12 anos, que havia sido espancado até a morte em Three Forks durante uma sessão de treinos ao ar livre. Embora um motivo definitivo para esses assassinatos também nunca tenha sido estabelecido, o próprio Meirhofer afirmou que antes de matar Raney, ele "queria [...] ter uma criança". Os interrogadores suspeitaram que Meirhofer pode ter cometido mais de quatro assassinatos, mas confessou apenas aqueles no condado de Gallatin devido ao acordo judicial com os promotores do condado. Alguns dos crimes de Montana que Meirhofer era suspeito de cometer foram posteriormente atribuídos a Wayne Nance (1955-1986), outro serial killer ativo em Montana nas décadas de 1970 e 1980; e ao motorista de caminhão de longa distância Richard William Davis, que foi postumamente ligado por DNA ao assassinato em 1974 de uma menina de cinco anos em Missoula, Montana.

Apenas quatro horas depois de dar suas confissões, Meirhofer foi encontrado morto em sua cela, depois de se enforcar com uma toalha. Os carcereiros não foram informados de que Meirhofer era suspeito de assassinato e ele não foi colocado em vigilância por suicídio. O xerife Lesley "Andy" Anderson foi formalmente censurado pelas autoridades do condado pelo suicídio e, na eleição seguinte, Anderson foi afastado do cargo depois de mais de duas décadas.

Os casos associados a Meirhofer foram encerrados, mas seu raciocínio e motivações para os assassinatos permanecem obscuros até hoje.

O irmão mais novo de Meirhof, Alan Meihofer, foi preso em 1986 por uma série de estupros de crianças perto de Seattle, Washington. Ele foi condenado em 1988 e libertado em 2017. Alan se recusou a falar com jornalistas ou policiais sobre possíveis conexões entre os crimes dele e de David.

Representações na mídia

Livros
A mãe de Susan Jaeger, Marietta Jaeger, escreveu um livro sobre o sequestro e assassinato de Susan. "A Criança Perdida" foi publicado em junho de 1983.

Em 2022, o autor e jornalista Ron Franscell escreveu "ShadowMan: An Elusive Psycho Killer and the Birth of FBI Profiling", sobre o caso Meirhofer e o papel desempenhado pelo primeiro perfil criminal do FBI, que tinha sido apenas um conceito teórico na época. Bureau até aquele ponto.

Séries de tv
A curta série de docudrama da ABC " FBI: The Untold Stories " reencena o sequestro de Susan Jaeger e a investigação do FBI em busca de seu sequestrador, exibida em outubro de 1991.

A investigação da polícia e do FBI sobre o sequestro e assassinato de Susan Jaeger foi retratada no episódio de 27 de maio de 2003 da série documental televisiva "The FBI Arquivos" intitulado Dark Woods . No episódio, o nome David Meirhofer foi alterado para David Masterson.

Em setembro de 2013, a série Investigation Discovery "20/20 on ID" foi ao ar The Power of Forgiveness  . Marietta Jaeger compartilha sua dor emocional depois de receber uma ligação, que durou uma hora, de Meirhofer no aniversário de um ano do sequestro de sua filha e como a ligação ajudou na captura de Meirhofer pela polícia.

Ver também

 Terry Langford foi um assassino americano executado em Montana (1998).

Em geral:

 Lista de assassinos em série nos Estados Unidos

Referências

Obras citadas e leitura adicional

Douglas, John; Olshaker, Mark (1997). Journey Into Darkness: The FBI's Premier Investigator Penetrates the Minds and Motives of the Most Terrifying Serial Killers. Pocket Books.

Ligações externas

 FindAGrave for David Meirhofer
 Criminal Profiling: Como tudo começou (23 de março de 2014) no Psychology Today
 Journey of Hope: Marietta Jaeger-Lane, Three Folks MT

Assassinos em série dos Estados Unidos
Nascidos em 1949

David Meirhofer


Fidel Brunhart (* 26. Januar 1900 in Balzers; † 28. Juni 1970 in Walenstadt) war ein liechtensteinischer Politiker (FBP).

Biografie
Brunhart war als Bauarbeiter und Fabrikarbeiter tätig. Von 1936 bis 1942 gehörte er dem Gemeinderat von Balzers. Später, von 1945 bis 1960, bekleidete er das Amt des Vorstehers dieser Gemeinde. Des Weiteren war Brunhart von 1945 bis 1962, mit einer kurzen Unterbrechung von 1957 bis 1958, Abgeordneter im Landtag des Fürstentums Liechtenstein. Im Anschluss fungierte er von 1962 bis 1966 als Stellvertreter Abgeordneter. Diese Funktion hatte er bereits in den Jahren 1957 und 1958 innegehabt.

Von 1962 bis 1970 gehörte er dem Verwaltungsrat der Liechtensteinischen Landesbank an.

Weblinks

 e-archiv.li, Landesarchiv Fürstentum Liechtenstein

Landtagsabgeordneter (Liechtenstein)
Gemeindevorsteher (Balzers)
FBP-Mitglied
Fidel
Liechtensteiner
Geboren 1900
Gestorben 1970
Mann

Fidel Brunhart


EHF EURO Cup je natjecanje za seniorske muške rukometne reprezentacije koje organizira Europska rukometna federacija (EHF).

O natjecanju
Kako je Euopsko rukometno prvenstvo za 2020. godinu prošireno na 24 reprezentacije, EHF je organizirala EHF EURO Cup za one reprezentacije koje su izravno plasirane na Europsko prvenstvo (domaćini prvenstva i aktualni prvaci, odnosno po plasmanu), kako bi mogle igrati natjecateljske utakmice dok traju kvalifikacije za Europsko prvenstvo, te se EHF EURO Cup igra ligaški u istim terminima kao i glavni dio kvalifikacija za Europsko prvenstvo.

Pregled dosadašnjih natjecanja

Prve tri momčadi po natjecanjima

Vječna ljestvica

Pregled plasmana

Povezani članci
 Europska rukometna federacija
 Europska prvenstva u rukometu
 Popis utakmica hrvatske muške rukometne reprezentacije - EHF EURO Cup

Vanjske poveznice
  eurohandball.com
  eurohandball.com, Competitions -> National Team Competitions -> Men - EHF EURO Cup
   history.eurohandball.com
 rezultati.com, EHF Euro Cup
 livesport.com, EHF Euro Cup

Izvori
  the-sports.org, Handball - EHF Euro Cup
  ihf.info, Spain win first EHF EURO Cup, objavljeno 18. lišnja 2019., pristupljeno 8. srpnja 2021.
  handball-planet.com, EHF EURO CUP 2020 – Spain begin in Hungary, objavljeno 4. srpnja 2020., pristupljeno 8. srpnja 2021.
 hrs.hr, EHF EURO CUP 2020: Potvrđen raspored i uvjeti natjecanja, objavljeno 24. lipnja 2020., pristupljeno 8. srpnja 2021.

Europska rukometna natjecanja državnih reprezentacija

EHF EURO Cup


Gem Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Gem Township (North Dakota)
 Gem Township (South Dakota)

Gem Township


X

 X - Latin alfabesinde harf
 X - Işın
 X - Roma rakamlarında 10 (on) (decem)
 X - Men - Marvel Comics tarafından yayımlanan, bir kurgusal karakterler topluluğu
 X-wing - Yıldız Savaşları (Star Wars) serisinde geçen kurgusal bir uzay aracıdır.
 Malcolm X - Amerikalı siyaset adamı ve siyah hakları savunucusudur
 Sonic X - Anime
 The X-Files - Film
 Bitki listesi X

Müzik
 X (Chris Brown albümü)
 X (Def Leppard albümü)
X (Ed Sheeran albümü)
 X (Kylie Minogue albümü)
 The X Factor (albüm)
 Static-X - Müzik grubu
 X Japan - Japon heavy metal grubu.
 X (şarkı) - J Balvin ve Nicky Jam'ın yaptigi bir İspanyolca şarkıdır.

Tıp

 X - iki eşey kromozomundan biridir.
 X kromozomu inaktivasyonu
 Cardiac Syndrome X - bir kalp hastalığıdır

Bilgisayar

 X - Sosyal medya platformu
 X Pencere Sistemi - GNU/Linux ve Unix benzeri işletim sistemlerinde kullanılan grafik arayüz altyapısıdır
 Mac OS X - Apple tarafından Macintosh bilgisayarları için tasarlanmış bir işletim sistemidir.
 Active X - program geliştirme dilidir.
 PCI-X - bir bilgisayara ait bir veri yoludur
 X-chat - UNIX uyumlu işletim sistemleri için pek çok popüler IRC istemcisinden biridir

Harf Kombinasyonları

X (anlam ayrımı)


Louis Alfred Pierre Arago, né le  à Paris où il est mort le , est un peintre français.

Biographie

Louis Alfred Pierre Arago est le fils de François Arago, astronome et homme d'État français, et de Marie Suzanne Carrier.

Élève de Paul Delaroche, il débute au salon en 1844. Il obtient une médaille de  classe en 1846.

Il épouse Léonie Palmyre Bordier.

Sous l'Empire, il devient inspecteur des Beaux-Arts.

Il meurt le  à son domicile de la rue Clapeyron à l'âge de 76 ans. Il est inhumé le 6 février au cimetière du Père Lachaise.

Distinctions
 Chevalier de la Légion d'honneur en 1842.
 Officier de la Légion d'honneur en 1870

Notes et références

Liens externes

Peintre français du XIXe siècle
Naissance en juin 1815
Décès en février 1892
Décès dans le 8e arrondissement de Paris
Décès à 76 ans
Officier de la Légion d'honneur promu en 1870
Personnalité inhumée au cimetière du Père-Lachaise (division inconnue)

Alfred Arago


يوسف عوف كاتب كوميدي ومؤلف مسرحي وإذاعي وسينمائي (31 يناير 1930 - 28 أبريل 1999). نال بكالوريوس الزراعة سنة 1950 وعرف بأسلوبه الساخر في الكتابة بسخريته من الواقع وتحويل الدموع إلى ضحك. وهو صاحب فكرة فيلم (عايز حقي).

جدير بالذكر أن يوسف عوف كان زوجًا للممثلة التلفزيونية خيرية أحمد وله منها ولد واحد يعتبر واحد من أبرز فرقة ساعة لقلبك

أهم أعماله
 برنامج ساعة لقلبك
 مسلسل ألوان الجزء الأول لشريهان
 مسلسل صباح الخير يا جاري
 مسلسل ساكن قصادي
 فيلم عالم عيال عيال
 مسرحية هاللو شلبي.
 مسرحية المفتش العام المأخوذة عن مسرحية نيقولاي غوغول والتي تم إعادة عرضها مرة أخرى باسم أنا الرئيس
 برنامج مش معقول
 فيلم أذكياء لكن أغبياء
 مسرحية راقصة قطاع عام
 فوازير المناسبات
 برنامج الإذاعي (عجبي)

أعماله الكتابية
 كرسي في الكلوب
 مش معقول
 عجايب
 هموم ضاحكة
 حيجننوني

روابط خارجية

مراجع

خريجو كلية الزراعة جامعة القاهرة
كتاب وكاتبات مصريون
مواليد 1930
وفيات 1999

يوسف عوف


سبخة المكنين أو سبخة مكنين سبخة تقع جنوب شرقي مدينة المكنين في ولاية المنستير على الحدود مع ولاية المهدية. يبلغ ارتفاعها عن سطح البحر بين 1 و 10 م.

مكنين

سبخة المكنين


كنار سیاه  قرية كبيرة تتبع بلدة جناح (بالفارسية: بخش جناح ) من توابع مدينة بستك وتقع في محافظة هرمزگان في جنوب إيران. إحدى قرى « إقليم فرامرزان». قرية «كنار سیاه» تقع شرقي قرية كمشك بمسافت كيلومترين. وتقع القرية على ضفة نهر مسمى بــ «رودخانه گری»، والذي يصب في نهر مهران في نهاية الأمر في أقصى جنوب القرية.

حدود کنار سیاه

حدود کنار سیاه: من الشمال قرية عالي أحمدان، ومن الجنوب «جبل »، ومن الغرب قرية كمشك، ومن الشرق تنتهي بـقرية داربست.

السكان

يبلغ عدد سكان هذه القرية حسب تعداد السكان لعام 2006 للميلاد، (1,029) نسمه (185 عائلة) من أهل السنة والجماعة وعلى المذهب الشافعي. يتكلمون اللغة الفارسية باللهجة المحلية، وكذلك هناك بضعة أشخاص يجيدون اللغة العربية، القرية بها مسجد، ومدرسة ابتدائية وعيادة صحية صغيرة، وشبكة المياه والكهرباء والهاتف، بها مزارع النخيل، وأراضي خصبة لزراعة القمح والشعير، وعدة برك لحفظ مياه الأمطار، إذا سالت الأودية أيام هطول الأمطار الموسمية.

الكوخرديين بنوا هذه القرية

يقال: أن سكان القرية القدماء نزحوا من ناحية كوخرد إلى هذه المنطقة بعد النكبة التي أحدثها صادق خان واستوطنوا في سهل (كنار سياه)، حيث كان معظم الكوخرديين يمتهنون بمهنة الزراعة، وكانت أراضيهم خصبة، وكانوا يزرعون مناطق شاسعة ابتداء من دشت پاراو (سيح شلجير) حـتـى صحراء خلوص، وصولاً الـى حدود جناح في منطقة تسمى صحراء ميرسان حتى حدود بهادنان، ولكن مع مرور الزمان ظهرت أسباب عديدة أدت إلى زوال هذه النعمة، وتفرقوا في شتى بقاع الأرض، بعد تدمير سيبه (كوخرد) من قبل صادق خان، بعض منهم وصلوا إلى حدود فرامرزان وسكنوا في شمال منطقة فرامرزان، في البرية كانت بها غابة كثيفة من أشجار السدر (1)، والسمر(2) والغاف(3)، وكانت تسمى هذه المنطقة «كنار سياه»
أي (السِدرَة السوداء)، وبنوا بيوتهم على تلة مشرفة على غابة السدر، كذلك بعض الأخر عبر البحر حتى وصلوا إلى الهند وزنجبار وعمان واشتغلوا بالفلاحة، وبعضهم اشتغلوا في الحراسة في قلعة الجلالي (برج جلالي) في مسقط.و مجموعة أخرى وصلت إلى منطقة القابندية على الساحل، وهناك محلة باسمهم يسمى (محلة كوخردية).
  السدر: أو السدرة، شجـرة النـبـق، وقـد ورد ذكرها في القـرآن الكريم.
  السمر: شجـر من العـضاء (كل شجر يعظم وله شوك).
  الغاف:  شجرة شوكية من الفصيلة البقولية التي تنمو في البيئة الصحراوية الحارة. تنتشر اشجار الغاف في عدة مناطق منه شبه الجزيرة العربية وبلاد الشام وإيران.

المصادر

 الكوخردى، محمد، بن يوسف، (كُوخِرد حَاضِرَة اِسلامِيةَ عَلي ضِفافِ نَهر مِهران Kookherd, an Islamic District on the bank of Mehran River) الطبعة الثالثة، دبى: سنة 1997 للميلاد.
 محمدیان، كوخردى، محمد.  «شهرستان بستک وبخش کوخرد»  ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2005 میلادی. (فارسي)
 عباسی، قلی، مصطفی،  «بستک وجهانگیریه»، چاپ أول، تهران: ناشر: شرکت انتشارات جهان معاصر، سال 1372 خورشیدی.
 سلامى، بستكى، أحمد.  (بستک در گذرگاه تاریخ)  ج2 چاپ أول، 1372 خورشيدى.
 عباسی، قلی، مصطفی،  «بستک وجهانگیریه»، چاپ أول، تهران: ناشر: شرکت انتشارات جهان معاصر، سال 1372 خورشیدی.
 محمدیان، كوخردى، محمد،  (شهرستان بستک وبخش کوخرد) ، ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2005 میلادی.
 بالود، محمد.  (فرهنگ عامه در منطقه بستک)  ناشر همسايه، چاپ زيتون، انتشار سال 1384 خورشیدی.
 بنى عباسيان، بستكى، محمد اعظم،  «تاريخ جهانگيريه»  چاپ تهران، سال 1339 خورشيدى.
 بختيارى، سعيد،  «اتواطلس إيران» ، " مؤسسه جغرافيايى وكارتگرافى گيتا شناسى، بهار 1384 خورشيدى

انظر أيضاً
  كوخرد حاضرة إسلامية على ضفاف نهر مهران

وصلات خارجية
 التقسيمات الادارية لمحافظة هرمزگان

أماكن مأهولة في مقاطعة بستك
بلدة جناح
مدن إيران

كنار سياه


Latace, Rod lukovičastih geofita iz porodice zvanikovki, dio potporodice lukovki. Postoje dvije vrste iz Čilea (Atacama, Coquimbo) i Argentine uključene u podtribus Leucocoryninae.

Vrste
 Latace andina (Poepp.) Sassone
 Latace serenense (Ravenna) Sassone

Sinonimi
 Zoellnerallium Crosa

Izvori

Gilliesieae

Latace


المياه الفقيهة مناطق مياه البحار والمحيطات التي تمتلك دولة ما حق السيادة عليها. وتتضمن هذه الحقوق: التحكم في الصيد، والملاحة، والشحن البحري، علاوة على استثمار المصادر البحرية، واستغلال الثروات المائية الطبيعية الموجودة فيها. معظم الدول المائة والعشرين التي لها حدود على البحار قد حددت ما بين 12 ميلاً بحريًا إلى عدة أميال بحرية مياهًا إقليمية لبلدانها.

وتتضمن المياه الإقليمية لبلد ما: مياهه الداخلية وبحاره الإقليمية. وتتضمن المياه الداخلية: البحيرات، والأنهار والمياه التي تشتمل عليها المناطق الساحلية والخلجان. ويقع البحر الإقليمي لبلد ما وراء شاطئه، أو وراء حدود مياهه الداخلية.

كما أن المياه الإقليمية تابعة لاتفاقيات الحدود الدولية بحيث أن لكل دولة عددة اميال تبعد عن شواطئها وتكون هذا الاميال تحت السيادة للدولة وهذا الاميال محددة ومعلومة حسب الاتفاقيات

انظر أيضاً
 أعالي البحار

مراجع

حدود بحرية
علم وصف المياه
قانون البحار
قانون مصايد الأسماك
كيانات إقليمية إدارية حسب الفئة
مياه دولية

مياه إقليمية


سد الممرات الثلاثة هو أكبر سد هيدروليكي في العالم بني على نهر اليانغتسي في الصين. ويعد أيضا واحداً من أكبر المشاريع الهندسية في التاريخ الإنساني، حيث يبلغ طول جدار السد الذي أكمل بناؤه عام 2006 2.3 كيلومتر ويرتفع عن قعر النهر 183 متر.

نهر اليانغتسي الذي يعرف في الصين أيضا باسم نهر الدراغون (التنين) هو ثالث أطول أنهار العالم، وقد عاش البشر على ضفتيه منذ آلاف السنوات، أما المنطقة التي أقيم فيها السد فتعتبر من أجمل وأهدأ مناطق الصين، حيث تقع الجبال والتلال الخضراء على ضفتي النهر، محددة له ممرا ضيقا متعرجا مليئاً ب (النتوئات).

ورشة العمل في وسط النهر

تم الانتهاء من حفر القناة؛ تحطيم الصخور للسماح للمياه بالمرور لتوزيع "yongzi".
نقوم ببناء سدود جديدة حتى تمنع مرور المياه فتشكل إذا ارضية هائلة مسطحة؛ وبالمقابل نحمي الطرقات؛ التجهيزات الكهربائية والمصانع...

تتركز هذه المدينة في المكان الذي يمر فيه النهر؛ لإننا اقتربنا بالمعنى الدقيق ببناء السد فعلا...نهار وليل، سبعة أيام على سبعة أيام، 2000 عامل، مئات العربات، الرافعات، آلات خلط الإسمنت، آلات بكل الأنواع وكل هذا لنصب التمثال الضخم(le colosse)، 28 مليون متلر مكعب من القضبان المعدنية ضرورية. في أثناء وفي الضفة اليسرى للنهر يستمر في تشييد البوابة التي تسمح بتدفق الماء ومصاعيد المراكب، هذه الأخيرة لها حمولة أكثر من 1000 طن، تعمل ساعتين ونصف لتجاوز أقسام البوابة والممر عبر المصعد، يحفظ أقسام القوارب الصغيرة لم تتجاوز 40 دقيقة.

بحيرة صناعية هائلة

الجزء الأكبر من السد قد تم انشاؤه، من أجل بناء الباقي الذي ينتهي في 2006، القناة الخاصة بتحويل مجرى الماء جُفِّفت وعزلت عن النهر بسدّين اصطناعيّين.

في 2009 عندما يشتغل 26 توربينا (محركات وظيفية خاصة) تتغذّى بماء النهر، حنفيات صرف المياه لمراقبة معدل الاستهلاك ل"yongzi".

الوادي يمتلئ شيئا فشيئا ويتحوّل إلى بحيرة صناعية عظيمة، منسوب المياه يرتفع إلى 60 م وهو ارتفاع كافٍ لتحريك التوربينات، وفي نهاية يونيو ويوليو تتوقف عدا توربينين.
أول إنتاج فعلي للكهرباء يحصل في أغسطس ؛ أثناء كل هذه الفترة الملاحق النهرية تقطع ؛ الرجال والسلع تنزل وتسلك طريقا آخر للعبور ؛ وتشحن في مركب جديد.

هذه التحويلات مقترحة منذ أكتوبر 2002، لتجفيف القناة وتكون مجهزة ومؤهّلة للانتقال في صيف 2003 من أجل مصعد السفينة وهو ملزم بالانتظار حتى 2004.

السد الأكبر في العالم والوظيفة

السد قد أُنجز بارتفاع 145 م ومقياس 2.3 كم في الطول (صار أكبر من حقل champs_elysees) والذي سيكون أقوى في موسم المطر، ماء الواد الاصطناعي يصعد إلى غاية 10 م.

الواد الاصطناعي بالإضافة إلى أنه إنجاز ضخم وإبداع إلى غاية (chongqoing) على امتداد أكثر من 600 كم، فإن لم يكن السد أكبر في الطول فلديه أكبر طاقة، 26 قناة عملاقة لديها طاقة كهربائية مجملة تقدر ب18.2 مليون كيلو واط بالمقارنة فهو يمثل طاقة إنتاج 18 مفعل نووي.
تم تطوير السد بعد ذلك وهو حتى عام 2012 ينتج 22,500 ميغاواط.

التاريخ
تخيّل سان يات –سين بناء سد كبير فوق نهر اليانغتسي في كتابه تحت عنوان التنمية الدولية في الصين في عام 1919. وذكر سان أيضًا بأن السد ذو القدرة على توليد 30 مليون حصان (22 غيغاواط) كان بناؤه ممكنًا في اتجاه مجرى الممرات الثلاثة. في عام 1932، بدأت الحكومة القومية، بقيادة تشيانغ كاي شيك، العمل الأولي على خطط حول الممرات الثلاثة. في عام 1939، احتلّت القوات العسكرية اليابانية ييتشانغ ومسحت المنطقة كلها. تم الانتهاء من تصميم خطة أوتاني للسد تحسّبًا لانتصار اليابان على الصين.

في عام 1944، قام جون إل. سافاج، وهو كبير مهندسي التصميم في مكتب الولايات المتحدة للاستصلاح، بمسح المنطقة ووضع اقتراح بشأن مشروع سد نهر اليانغتسى. ذهب نحو 54 مهندسًا من الصين إلى الولايات المتحدة لتلقي التدريب. دعت الخطط الأصلية إلى استخدام طريقة فريدة من نوعها لنقل السفن؛ ستنقل السفن إلى حواجز موجودة على الطرفين العلوي والسفلي للسد ومن ثم ستنقل الرافعات ذات الكابلات السفن من حاجز إلى آخر. في حالة استخدام المراكب المائية الأصغر حجماً، سيتم رفعها عبر مجموعات لتحقيق الهدف. من غير المعروف فيما إذا كان هذا الحل قد تم النظر فيه بسبب توفيره للمياه أو لأن المهندسين قد اعتقدوا بأن الفرق في الارتفاع بين فوق السد وأسفله كبير جدًا بالنسبة للطرق البديلة. تم إجراء بعض الاستكشافات والمسوحات والدراسات الاقتصادية والأعمال التصميمية، لكن الحكومة، في خضم الحرب الأهلية الصينية، أوقفت تلك المشاريع في عام 1947.

بعد الاحتلال الشيوعي في عام 1949، دعم ماو تسي تونغ المشروع هذا، لكنه بدأ مشروع سد غيزهوبا أولاً، لكن ظهور بعض المشاكل الاقتصادية بما في ذلك القفزة العظيمة للأمام والثورة الثقافية أبطأت من تقدم العملية. بعد فيضانات نهر يانغتسى عام 1954، في عام 1956، كتب ماو زيدونغ قصيدة «سويمينغ»، عبّر فيها عن سحره بسد مبني على نهر يانغتسي. في عام 1958، بعد حملة مائة وردة، سُجِنَ بعض المهندسين ممن عارضوا المشروع.

خلال ثمانينات القرن الماضي، ظهرت فكرة بناء السد. وافق المجلس الوطني لنواب الشعب الصيني على بناء السد في عام 1992: من بين 2633 مندوبًا، صوّت 1767 بتأييدهم للفكرة  و177 قد عارضوا الفكرة وامتنع 664 عضوًا عن التصويت، و25 عضوًا لم يصوّتوا أبدًا. بدأ الإنشاء في 14 ديسمبر عام 1994. كان من المتوقع أن يُنجَز السد بالكامل في عام 2009، لكن ظهور مشاريع إضافية، مثل محطة توليد الكهرباء تحت الأرض بستة مولدات إضافية، أخرّت إنجاز السد بالكامل حتى مايو عام 2012. اكتمل رفع السد في عام 2015، إذ أن السد قد رفع مستوى المياه في الخزان إلى 172.5 مترًا (566 قدمًا) فوق مستوى سطح البحر بحلول نهاية عام 2008، حيث كان المستوى الأقصى المُصَّمم له 175 مترًا (574 قدمًا) بحلول أكتوبر عام 2010.

انظر أيضاً
 قائمة بالمشاريع العملاقة
 ليانج ويان

وصلات خارجية

سد الصين العظيم - مجموعة كون لابحاث الطاقة المتجددة

مراجع

تأسيسات سنة 2008 في الصين
سد القفلات الثلاث
هندسة معمارية
نهر يانغتسي
بنية تحتية للطاقة اكتملت في 2012
محطات طاقة كهرمائية في خوبي
سدود اكتملت في 2008
ييتشانغ

سد الممرات الثلاثة


Olanzapina, vândută sub numele comercial Olanzapină Actavis printre altele, este un antipsihotic atipic utilizat în primul rând pentru tratarea schizofreniei și tulburării bipolare. Pentru schizofrenie, poate fi utilizată atât pentru o boală începută recent, cât și pentru mentenanță pe termen lung. Căile de administrare disponibile sunt orală sau prin injectare într-un mușchi.

Efectele adverse obișnuite sunt creșterea în greutate, tulburări de mișcare, amețeala, senzația de oboseală, constipația și gura uscată. Alte efecte adverse pot fi presiune scăzută a sângelui în timpul statului în picioare, reacții alergice, sindromul neuroleptic malign, nivel înalt de zahăr în sânge, atacuri epileptice, ginecomastie, disfuncție erectilă și dischinezie tardivă. La persoanele vârstnice cu demență, utilizarea sa crește riscul de deces. Utilizarea ei în ultima perioadă a sarcinii poate avea ca rezultat o tulburare de mișcare la bebeluș un anumit timp după naștere. Deși felul în care lucrează nu este pe deplin clar, ea blochează receptorii de dopamină și serotonină.

Olanzapina a fost patentată în 1971 și aprobată pentru uz medical în Statele Unite în 1996. Este valabilă ca medicament generic. În Statele Unite, costul deplin era de mai puțin de 0,25 per doză în 2018. În 2016, a fost prescris de mai mult de 2 milioane de ori în Statele Unite.

Utilizări medicale

Schizofrenie
Tratamentul psihiatric de primă linie pentru schizofrenie este medicația antipsihotică, olanzapina fiind o astfel de medicație. Olanzapina se arată a fi eficientă în reducarea simptomelor de schizofreniei, tratarea exacerbărilor acute și tratarea începutului timpuriu de schizofrenie. Oricum, utilitatea terapiei de mentenanță este dificil de determinat întrucât peste jumătatate din persoanele pe care s-au făcut probe lasă tratamentul înaintea termenului de șase săptămâni. Tratamentul cu olanzapină (la fel ca cel cu clozapină) poate rezulta în creșterea greutății și sporirea nivelului de glucoză și colesterol în comparație cu cele mai multe dintre celelalte medicamente antipsihotice din generația a doua utilizate pentru tratarea schizofreniei.

Comparație
National Institute for Health and Care Excellence, Asociația Britanică pentru Farmacologie și Federația Mondială a Societăților pentru Psihiatrie Biologică sugerează că sunt diferențe mici între eficiența diferitelor antipsihotice în prevenirea recidivării și recomandă ca alegerea specifică a antipsihoticului să alească în funcție de preferința pacientului și profiulul de efecte adverse al medicamentului. Agency for Healthcare Research and Quality din SUA concluzionează că olanzapina nu este diferită de haloperidol în tratarea simptomelor pozitive și a psihopatologiei generale, dar în ce privrește evaluarea genereală, dar că este superioară în tratarea simptomelor negative și depresive. Are un risc mai mic de cauzare de tulburări de mișcare decât antipsihoticele tipice.

Într-o comparație din 2013 a 15 medicamente antipsihotice utilizate pentru schizofreniei, olanzapina a fost pe locul 3 în ce privește eficiența. Este cu 5% mai eficientă decât risperidona (locul 4), cu 24-27% mai eficientă decât haloperidolul, quetiapina și aripiprazolul, și cu 33% mai eficientă decât clozapina (1). O analiză din 2013 a primului episod de schizofrenie a concluzionat că olanzapina este superioară haloperidolului în furnizarea unei rate mai mici de discontiuitate și a reducerii pe termen scurt a simptomelor, ratei de reacție, depresiei, funcției cognitive, discontinuității din cauza eficienței slabe și recidivării pe termen lung, dar nu și a simptomelor pozitive și a scorului la Impresiile Clinice Globale. Dimpotrivă, a doua generație de antipsihotice s-a arătat a fi superioară primei generații de antipsihotice doar în privința discontinuității, simptomelor negative (cu un efect mult mai mare observat la studiile sponsorizate de industrie în comparație cu cele sponsorizate de guvern) și scorurilor legate de cogniție. Olanzapina a cauzat mai puține efecte adverse extrapiramidale, mai puțină acatasie, dar a cauzat o creștere în greutate semnificativ mai mare, creștere a colesterolului seric și sporire a trigliceridelor în comparație cu haloperidolul. O analiză din 2012 a concluzionat că dintre 10 antipsihotice atipice, numai clozapina și risperidonul sunt mai bine decât prima generație de antipsihotice. O analiză din 2011 a concluzionat că nici prima, nici a doua generație de antipsihotice nu produce schimbări semnificative pe plan clinic la scorurile de Impresie Clinică globală, dar a constatat că olanzapina și amisulprida produc efecte mai mari asupra bateriilor PANSS și BPRS decât cinci alte antipsihotice din a doua generație sau toate antipsihoticele din prima generație. O analiză sistematică Cochrane din 2010 a găsit că olanzapină poate avea un avantaj ușor în eficiență în comparație cu aripiprazolul, quetiapina, risperidonul și ziprasidona. Nici o diferență în eficiență n-a fost detectată când se compară olanzapina cu amisulprida și clozapina.

O meta-analiză din 2014 a 9 probe publicate cu o durată minimă de șase luni și durată medie de 52 de săptămâni a concluzionat că olanzapina, quetiapina și risperidona au efecte mai bune asupra funcției cognitive decât amisulprida și haloperidolul.

Tulburare bipolară
Olanzapina este recomandată de National Institute for Health and Care Excellence ca terapie de primă linie pentru tratarea maniei acute din tulburarea bipolară. Alte recomandări de primă linie sunt haloperidolul, quetiapina și  risperidona. Este recomandată în combinație cu fluoxetina ca tratament de primă linie al depresiei bipolare acute și ca tratament de linia a doua pentru tratamentul de mentenanță a tulburării bipolare.

Network for Mood and Anxiety Treatments (CANMAT) recomandă olanzapina ca tratament de mentenanță de primă linie pentru tulburarea bipolară și combinația dintre olanzapină și fluoxetină ca tratament de linia a doua pentru depresia bipolară.

O meta-analiză din 2014 a concluzionat că olanzapina plus fluoxetina este cel mai eficient dintre nouă tratamente ale depresiei bipolare inclusiv potrivit analizelor.

Alte utilizări
Evidența nu susține utilizarea de antipsihotice atipice, inclusiv olanzapina, pentru tulburările de alimentație.

Olanzapina n-a fost riguros evaluată pentru cazurile de tulbuare de anxietate generaliztă, tulburare de panică, delirul parazitozelor sau tulburare de stres posttraumatic. Olanzapina nu este mai eficientă decât litiul și valproatul și este mai eficientă decât placebo în tratarea tulburării bipolare. A fost de asemenea utilizată pentru sindromul Tourette și gângăvit.

S-a studiat efectul olanzapinei în tratarea hiperactivității, comportamentului agresiv și comportamentelor repetitive legate de autism.

Olanzapina este frecvent prescrisă în mod neoficial pentru tratarea insomniei, inclusiv a dificultăților de a adormi și a sta adormit. Sedarea în timpul zilei experimentată cu olanzapină este în general comparabilă cu quetiapina și lurasidona, ceea ce este o plângere frecventă în cazurile de probe clinice. În anumite cazuri, sedarea cauzată de olanzapină subminează abilitatea oamenilor de a se trezi la timpul potrivit în fiecare zi. Aici apare o anumită evidență a eficienței în tratarea insomniei, dar studii pe termen lung (în special pentru siguranță) sunt încă necesare.

Populații specifice

Sarcină și alăptare
Olanzapina este asociată cu o mai mare placentară decât orice alt antipsihotic atipic. În ciuda acestui fapt, evidența valabilă sugerează că este sigură în timpul sarcinii, deși evidența nu este suficient de sigură pentru a spune ceva cu un nivel mare de încredere. Olanzapina este asociată cu creștere în greutate, care potrivit studiilor recente i-ar putea pune pe pacineții tratați cu olanzapină la un risc crescut de defect de tub neural (e.g. spină bifidă). Alăptarea de la sân de către femeile care iau olanzapină este contrarecomandă din cauza faptului că olanzapina este secretată cu lapte de mamă.

Vârstnici
Menționând un risc crescut de accident vascular cerebral, în 2004, Comitetul pentru Siguranța Medicieni din Regatul Unit a emis un avertisment că olanzapina și risperidona, ambele medicamente antipsihotice atipice, nu trebuie date pacienților vârstnici cu demență. În Statele Unite, olanzapina este vândută cu un avertisment pe cutie cu privire la riscul crescut de deces la pacienții vârstnici. Nu este aprobată pentru uz la pacienții cu psihoză legată de demență. Oricum, o investigație BBC din iunie 2008 a găsit că acest îndemn a fost ignorat pe scară largă de doctorii britanici. Evidența sugerează că vârstnicii au mai mare probabilitate de a experimenta creștere în greutate de la olanzapină în comparație cu aripiprazolul și risperidona.

Efecte adverse

Principalul efect advers al olanzapinei este creșterea în greutate, care poate fi profundă în anumite cazuri și/sau asociată cu deranjamente ale lipidelor din sânge și zahărului din sânge. O meta-analiză recentă a eficienței și toleranței a 15 medicamente antipsihotice (APD) a găsit că olanazpina are cea mai mare predispoziție de cauzare a creșterii în greutate din 15 APD. Efectele adverse extrapiramidale ale olanzapinei, deși sunt potențial serioare, sunt rare, dar pot consta în tremururi sau rigiditate musculară.

Anumite grupuri de pacienți au un risc crescut de efecte adverse ale olanzapinei și ale antipsihoticelor în general. Olanzapina poate produce niveluri semnificativ de înalte de zahăr în sânge la persoanele cu diabetes mellitus. În mod asemănător, vârstnicii au un risc crescut de răniri accidentale și în urma căderilor. Bărbații tineri par a avea un risc crescut de reacții distonice, deși acestea sunt relativ rare în cazul utilizării olanzapinei. Cele mai multe antipsihotice, inclusiv olanzapina, distrug sistemele termoregulatoare ale corpului, permițând așadar incursiuni spre niveluri periculoase când situații precum expunerea la căldură sau exerciții obositoare au loc.

Alte efecte adverse pot fi galactoreea, amenoreea, ginecomastia și disfuncția erectilă (impotența).

Efecte paradoxale
Olanzapina este utilizată pe plan terapeutic pentru a trata boli mentale seriose. În mod ocazional, poate avea efecte opuse și provoca reacții paradoxale serioase la un subgrup mic de oameni, cauzând schimbări neobișnuite de pesonalitate, gânduri sau comportament; s-a făcut legatură între halucinații și gândurile excesive legate de suicid, pe de o parte, și utilizarea olanzapinei, pe de altă parte.

Efecte metabolice
Food and Drug Administration din SUA cere ca toate antipsihoticele atipice să fie vândute împreună cu o avertizare legată de riscul de dezvoltare a hiperglicemiei și diabetului, ambele fiind factori în sindromul metabolic. Aceste efecte pot fi în relație cu abilitatea medicamentelor de a induce creșterea în greutate, deși există relatări cu privire la schimbări metabolice în abesența creșterii în greutate. Studiile indică că olanzapină deține un risc mai mare de cauzare și exacerbare a diabetului decât alt antipsihotic atipic prescris în mod obișnuit, risperidona. Din toate antipsihoticele atipice, olanzapina are cea mai mare probabilitate de a induce creștere în greutate de diferite măsuri. Sunt anumite relatări despre cetoacidoza diabetică indusă de olanzapină. Olanzapina poate diminua sensibilitatea la insulină, deși un studiu de trei săptămâni pare să infirme aceasta. Poate de asemenea crește nivelurile de trigliceride.

În ciuda creșterii în greutate, un studiu larg aleatoriu al Institutului Național al Sănătății Mentale din SUA a găsit că olanzapina este mai bună la controlarea simptomelor deoarece pacienții sunt au mai multă probabilitate să rămână la olanzapină decât la alte medicamente. Un studiu mic, non-aleatoriu, sugerează că consumul de olanzapină prin tablete dizolvate oral poate induce o mai mică creștere în greutate, dar acest fapt n-a fost demonstrat de un cadru experimantal.

Sindromul de delir/sedare postinjectare
Sindromul de sedare/delir post-injectare (PDSS) este un sindrom rar care este specific formulei injectabile cu acțiune lungă a olanzapinei, pamoatul de olanzapină. Incidența PDSS cu pamoatul de olanzapină este estimată a fi de 0.07% din administrări, și este unică între alte antipsihotice de a doua generație, de acțiune lungă (e.g. palmitat de paliperidonă), care nu par să dețină același risc. PDSS se caracterizează prin simptome de delir (e.g. confuzie, dificultăți de vorbire și mișcări necoordonate) și sedare. Deși nu toate persoanele cu PDSS vor experimenta și delir și sedare, cele mai multe dintre le vor experimenta (83%). Deși mai puțin specifice pentru PDSS, o majoritate de cazuri (67%) implică simțirea unui discomfort general. Se crede că PDSS poate avea loc din cauza injectării accidentale și absorbției pamoatului de olanzapină în sânge, unde poate acționa mai rapid, în contrast cu eliminarea înceată din țesutul muscular. Utilizând-o cum se cuvine, tehnia de injecție intramusculară a pamoatului de olanzapină ajută diminuarea riscului de PDSS, deși nu elimină riscul în întregime. Din acest motiv FDA îi îndeamnă pe oamenii care sunt injectați cu pamoat de olanzapină să fie supravegheați 3 ore după administrare, pentru eventualitatea în care PDSS are loc.

Toxicologie animalică
Olanzapina a demonstrat efecte cancerigene  în multiple studii când este expusă în mod cronic la femelele șoareci și șobolani, dar nu și la masculi. Tumorile găsite sunt fie în ficat, fie în glandele mamare ale animalelor.

Discontinuitate
British National Formulary recomandă o înlăturare treptată în timpul discontinuității antipsihoticelor pentru evitarea sindromului acut de înlăturare sau recidivarea rapidă. Simptomele înlăturării constau adesea în greață, vomitat și pierderea apetitului. Alte simptome pot fi agitația, transpirația crescută și probleme cu somnul. Mai puțin obișnuite, pot avea loc simțăminte de învârtire a lumii, amorțeală sau dureri musculare. În general, simptomele se rezolvă după o scurtă perioadă de timp.

Există o evidență preliminară că discontinuarea antipsihoticelor poate rezulta în psihoză. Poate de asemenea rezulta în reocurența condiției care este tratată. Rareori, dischinezia tardivă poate avea loc când se încetează consumul medicației.

Supradoză
Simptomele unei supradoze sunt tahicardia, agitația, dizartria, conștiința diminuată și coma. Decesul a fost raportat după o supradoză acută de 450 mg, dar și supraviețuirea după o supradoză acută de 2000 mg. Decesele în general au avut loc, cu concentrări ale olanzapinei în plasmă mai mari de  1000 ng/mL post-mortem, fiind înregistrate concentrații de până la 5200 ng/mL (deși acestea ar putea reprezenta o confuzie cu țesutul mort, care ar putea elimina olanzapina în sânge după moarte). Nu este un antidot specific cunoscut pentru supradoza de olanzapină, și chiar medicilor li se recomandă să contacteze un centru de control al otrăvurilor pentru informații despre tratament pentru un asemenea caz.
Olanzapina este considerată moderat toxică în supradoză, mai toxică decât quetiapina, aripiprazolul și ISRS și mai puțin toxică decât inhibitorii de monoaminoxidază și antidepresivele triciclice.

Referințe

Legături externe

 Zyprexa.com - official Zyprexa brand website from Eli Lilly and Company
 Zyprexa package insert

Amidine
Antipsihotice atipice
Piperazine
Alfa-blocante

Olanzapină


Ketendere, Muğla ilinin Milas ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Yörük halk Ketendere'ye ne zaman gelmiş belli değildir. Seyrak ağaçlı ve kayalıklardan oluşan bu bölgeye yerleşmişlerdir. Dağları'nın koynundan gelen buz gibi sular mevcuttur. Ketendere'de silisli kayalıkların arasında en çok zeytin ağacı vardır.Halk zeytinlerinin kendilerine yettiğini saklayıp, gerisini satıyor. Az miktarda üretilen ipek böceğinden elde ettikleri iplikler dokunduktan sonra ipekli yazma olarak kadınların başını süslüyor.  Ketendereliler yazları suyun kaynağına, çam, erik ve Ağaçlarıyla kaplı yaylaya göçüyorlar, yaz mevsimi boyunca kıl çadırlarda değil, yayladaki evlerinde yaşıyorlar.

Coğrafya
Muğla iline 85 km, Milas ilçesine 16 km uzaklıktadır.

Nüfus

Milas'ın mahalleleri

Ketendere, Milas


Factotum, Charles Bukowski'nin ilk kez 1975 yılında basılan 2. romanıdır.

Roman; Charles Bukowski'nin yirmili yaşlarında yaşadığı ve genellikle ucuz otellerde yaşam, üçüncü sınıf işlerde çalışma ve içki, kumar, kadınlarla olan ilişkilerini ve bu dönem boyunca ABD'nin çeşitli eyaletlerine seyahatlerini içermektedir.

Kitap sert bir dille yazılmış olup akıcılığı ile dikkat çekmektedir. Parantez Yayıncılık tarafından Türkiye'de yayımlanmıştır. Çevirisi Avi Pardo'ya aittir.

Kitabın arka kapağında şöyle yazar:

Ayrıca kitap, 2005 yılında Bent Hamer tarafından aynı adla beyaz perdeye aktarılmıştır. Başrollerini Matt Dillon ve Lili Taylor paylaşmışlardır.

Amerikan otobiyografik romanları
1970'lerde Amerikan romanları
İngilizce romanlar
1975 romanları
Charles Bukowski'nin eserleri
Kurguda 1944
Sinemaya uyarlanmış Amerikan romanları
Charles Bukowski romanları
Konusu Los Angeles'ta geçen romanlar

Factotum


Nour El-Dali  () es un ex-futbolista egipcio que se desempeñaba como defensa.

Carrera como jugador

Jugó 8 temporadas en el Zamalek Sporting Club de El Cairo. Concretamente desde la 1950-51, hasta la 1957-58. Con este equipo ganó 4 copas de Egipto, una de ellas, la de 1958, compartida con el máximo rival de su club, el Al-Ahly.

Selección nacional

Disputó 3 partidos para la selección nacional de Egipto. Ganó la 1.ª Copa Africana de Naciones de fútbol de la historia, la de 1957 celebrada en Sudán, jugando los 2 encuentros que disputó su selección.

Participaciones internacionales

Clubes

Palmarés

Copas nacionales

Copas internacionales

Referencias

Enlaces externos
Ficha del jugador en Football Database.
Resultados y alineaciones de la Copa Africana de Naciones de 1957 en la RSSSF

defensas de fútbol
futbolistas del Zamalek Sporting Club
one Club Man
Futbolistas de la selección de fútbol de Egipto
futbolistas de la Copa Africana de Naciones 1957

Nour El-Dali


Cascada Văii Rele (cunoscută colocvial și sub numele de Pișăcioasa Moldoveanului) este o cascadă formată de râul Valea Rea, în apropierea comunei Nucșoara, Județul Argeș, aflată la altitudinea de aproximativ 1800m, în apropierea traseului turistic care duce din Valea Rea spre Vârful Moldoveanu.

Note

Cascade din România
Munții Făgăraș
Turismul în județul Argeș

Cascada Văii Rele


Filth and Wisdom (Obscenidades y sabiduría) es la primera película de Madonna como directora. Se estrenó el 17 de octubre de 2008.

Sinopsis
La historia se centra en la vida de tres adultos que conviven en un departamento en Londres. Los tres buscan cumplir sus sueños, A.K. es un cantante que se gana la vida como dominatrix, Holly es una bailarina de ballet que se hace estríper para conseguir dinero y Juliette proviene de una familia adinerada, los abandona e intenta conseguir dinero para viajar a África para ayudar a niños huérfanos.

Reparto
Eugene Hutz es A.K
Holly Weston es Holly.
Vicky McClure es Juliette.
Richard E. Grant es Profesor Flynn.
Inder Manocha es Sardeep.
Elliot Levey es Benjamin Goldfarb.
Francesca Kingdon es Francine.
Clare Wilkie es Chloe.
Stephen Graham es Harry Beechman.

Realización
La película se filmó en mayo de 2007, del 14 al 29. La gran mayoría de las canciones reproducidas en la película fue escrita por el cantante Eugene Hutz.

Festivales de cine
 Participó en el Festival de cine de Berlín.

Críticas
El cortometrje ha recibido críticas negativas:
 Diario The Guardian: "Madonna ha hecho una comedia dramática tonta y de mal gusto", "El guion que escribió es una pesadilla de insensibles y fatuos estereotipos: asiáticos, judíos, gais… nadie se escapa a su falta de análisis o sentido común".
 The Independent: "Los momentos destacables del film vienen con la banda sonora. Madonna todavía tiene mucho que recorrer como cineasta. A su favor, tiene el hecho de que saca lo mejor (Eugene Hutz) de su pobre guion".
 The Telegraph: "A fin de cuentas, la película no es un absoluto bochorno. Pero la directora haría bien en aferrarse a su primer trabajo".
 Rotten Tomatoes: En dicha página, de 23 críticos expertos, 16 votaron en contra y sólo 7 de forma positiva.
 Metacritic: En esa página, la película fue analizada por 21 críticos, 16 de los cuales otorgaron críticas negativas, 1 positiva y 6 intermedio.

Referencias

Enlaces externos
 Tráiler de la película

Películas dirigidas por Madonna

sv:Filth and Wisdom

Obscenidades y sabiduría


A temporada de furacões no Atlântico de 1905 apresentou cinco ciclones tropicais conhecidos, dois dos quais atingiram os Estados Unidos. O primeiro sistema foi inicialmente observado perto das Ilhas de Barlavento em 6 de setembro. O último sistema a se dissipar, a quarta tempestade, transitou para um ciclone extratropical em 11 de outubro, enquanto localizado bem a sudeste de Terra Nova e Labrador. Essas datas se enquadram no período de maior atividade de ciclones tropicais no Atlântico. Entre 5 de outubro e 10 de outubro, o quarto e o quinto sistema existiam simultaneamente.

Dos cinco ciclones tropicais da temporada, apenas um atingiu o status de furacão, o menor desde 1890. Além disso, essa tempestade se fortaleceu em um grande furacão, que é de categoria 3 ou superior na escala de ventos de furacões Saffir-Simpson dos dias modernos. Esta tempestade, que foi o quarto e mais forte furacão da temporada, atingiu o pico na força categoria;nbsp;3 com ventos de . Também foi atribuído a pelo menos seis fatalidades após o envio de uma vagalhão na direção do vapor Campania. A primeira tempestade também resultou em duas mortes depois que uma escuna naufragou em Barbados.

A atividade da temporada foi refletida com uma classificação de energia ciclônica acumulada (ECA) de 28, o valor mais baixo desde 1864. ECA é uma métrica usada para expressar a energia usada por um ciclone tropical durante sua vida. Portanto, uma tempestade com maior duração terá altos valores de ECA. É calculado apenas em incrementos de seis horas em que sistemas tropicais e subtropicais específicos estão em ou acima de velocidades de vento sustentadas de , que é o limite para a intensidade das tempestades tropicais. Assim, as depressões tropicais não estão incluídas aqui.

Resumo sazonal

Sistemas

Tempestade tropical Um

A primeira tempestade da temporada, já com intensidade de tempestade tropical, foi identificada em 6 de setembro a leste de Granada. Uma pequena tempestade, passou rapidamente pelo sul das Pequenas Antilhas no início de 7 de setembro. No dia seguinte, a tempestade enfraqueceu para uma depressão tropical antes de se dissipar como um sistema raso, mas grande.  Uma escuna navegando de Bridgetown para o Suriname encontrou mar agitado apenas um dia fora do porto e voltou. Foi jogado no píer e destruído. O capitão e um tripulante foram jogados ao mar e morreram afogados.

Tempestade tropical Dois

A HURDAT indica que uma tempestade tropical se originou no nordeste das Ilhas de Barlavento em 11 de setembro. Continuamente seguindo para o oeste-noroeste, a tempestade se intensificou gradualmente, atingindo seu pico de intensidade com ventos estimados em  em 13 de setembro. Depois de virar para noroeste, o sistema desacelerou e começou a enfraquecer. até setembro Em 16 de novembro, a tempestade enfraqueceu para uma depressão tropical e se dissipou logo em seguida.

Tempestade tropical Três

Com base em boletins meteorológicos do Weather Bureau Office em Nova Orleans, Louisiana, uma tempestade tropical foi observada pela primeira vez por volta de  ao norte-noroeste da Ilha Swan em 24 de setembro. A tempestade se fortaleceu um pouco antes de atingir a costa perto de Punta Allen, Quintana Roo, por volta de 1200 UTC em 25 de setembro. No início do dia seguinte, o sistema emergiu no Golfo do México e rumou para o norte-noroeste. Ao meio-dia de 26 de setembro, atingiu o pico com ventos sustentados de . A tempestade voltou a curvar para norte-nordeste no final de 28 de setembro, ao se aproximar da Costa do Golfo dos Estados Unidos. Em 1000 UTC no dia seguinte, este sistema atingiu a costa no extremo sudoeste de Vermilion Parish, Louisiana, com a mesma intensidade. A tempestade enfraqueceu lentamente para o interior e se dissipou sobre o Arkansas em 30 de setembro.

Ventos fortes e mar agitado foram relatados ao longo da costa central do Golfo dos Estados Unidos, forçando os navios a permanecer no porto. No entanto, o mar agitado encalhou muitos outros navios e levou algumas casas de banho e edifícios à beira-mar ao sul de Nova Orleans. Em Gulfport, Mississippi, as marés de tempestade inundaram os cais da ferrovia.

Furacão Quatro

Em 1 de outubro, uma depressão tropical desenvolvida no sudoeste do Mar do Caribe. Movendo-se lentamente para o norte-nordeste, atingiu o status de tempestade tropical no início de 3 de outubro. No dia seguinte, a tempestade curvou-se para nordeste. Kingston, Jamaica, registrou chuvas quando o sistema contornou a ilha. final de 5 de outubro e início de 6 de outubro, a tempestade passou pela Passagem de Barlavento. O leste de Cuba foi afetado "com alguma força", mas os danos não foram significativos. Entrando no Oceano Atlântico, o sistema passou pelo sudeste das Bahamas e Ilhas Turks e Caicos sem causar danos. Embora centrado a meio caminho entre as Bermudas e as Ilhas Turks e Caicos, a tempestade se fortaleceu em um furacão categoria um na escala de ventos de furacões Saffir-Simpson.

Mais tarde em 8 de outubro, aprofundou-se para um furacão categoria dois, ao passar ao sul das Bermudas. A ilha experimentou ventos fortes com rajadas atingindo a força do furacão, mas os danos foram aparentemente mínimos. no início de 9 de outubro, a tempestade se intensificou em um furacão categoria três e pico com ventos de . Em 10 de outubro, enfraqueceu para uma categoria 2 e depois tornou-se extratropical no início do dia seguinte. O navio Campania encontrou os restos da tempestade e foi atingido por uma grande onda, que foi descrita como "desastrosa". O balanço do navio e a água se moveram pela terceira classe, arrastando cinco passageiros para o oceano, eles provavelmente se afogaram. Pelo menos 30 outras pessoas ficaram feridas, uma delas fatalmente. Os remanescentes extratropicais se dissiparam sobre o Mar do Labrador em 13 de outubro.

Tempestade tropical Cinco

Uma tempestade tropical foi observada pela primeira vez no Golfo do México em 5 de outubro, enquanto localizado cerca de  ao norte da Península de Yucatán. A tempestade se fortaleceu lentamente ao cruzar o Golfo do México e atingiu o pico com ventos sustentados de  no início de 8 de outubro. Às 17:00 UTC no dia seguinte, atingiu a costa perto de Morgan City, Louisiana, na mesma intensidade. O sistema enfraqueceu rapidamente para o interior e fez a transição para um ciclone extratropical sobre o Mississippi em 10 de outubro. Os remanescentes extratropicais se dissiparam sobre a Virgínia em 11 de outubro. Os restos dessa tempestade trouxeram fortes chuvas para o leste dos Estados Unidos e o Canadá atlântico.

Efeitos sazonais
Esta é uma tabela de todas as tempestades que se formaram na temporada de furacões no Atlântico de 1905. Inclui sua duração, nomes, landfall(s) – denotados por nomes de locais em negrito – danos e totais de morte. As mortes entre parênteses são adicionais e indiretas (um exemplo de morte indireta seria um acidente de trânsito), mas ainda estavam relacionadas àquela tempestade. Danos e mortes incluem totais enquanto a tempestade era extratropical, uma onda ou uma baixa, e todos os números de danos estão em 1905 USD.

Ver também

 Temporada de furacões no Atlântico
 Temporadas de ciclones no Pacífico Sul de 1900-1940
 Temporadas de ciclones no Índico Sudoeste de 1900-1950
 Temporadas de ciclones na região da Austrália da década de 1900

Referências

Ligações externas

 Monthly Weather Review

1905
Desastres naturais em 1905

Temporada de furacões no Atlântico de 1905


Genska terapija predstavlja medicinsku terapiju kojom se pokušava ispraviti gensku anomaliju uvođenjem normalnih gena u stanice koštane srži ili ine stanice.

Izvori

Genetika
Medicina

Genska terapija


ILLIAC (Illinois Automatic Computer) ist der Name einer Reihe von Großrechnern, die zwischen 1951 und 1974 gebaut wurden und ihren Namen von der University of Illinois haben, wo der erste Computer der Reihe gebaut wurde.

Ende der 1940er Jahre erfolgten wie auch an vielen anderen Orten der USA an der University of Illinois Entwicklungsarbeiten für Computer nach dem von John von Neumann und anderen vorgelegten Konzept (First Draft Report on the EDVAC, 1945, Von-Neumann-Architektur). Das Ergebnis war die ORDVAC, die 1951 an das Ballistik-Forschungszentrum der US-Armee im Aberdeen Proving Ground ausgeliefert wurde. Daraufhin erfolgte der Auftrag für einen weiteren Rechner, die Illiac I, die im September 1952 in Betrieb ging und der erste Rechner mit Von-Neumann-Architektur an einer US-amerikanischen Universität war. Die Leitung des Entwicklungslabors an der University of Illinois hatte Nathan M. Newmark.

Die Illiac I folgte demselben Design wie die ORDVAC, hatte 2800 Elektronenröhren und einen Trommelspeicher. Sie war bis 1963 in Betrieb.

1962 ging der Nachfolger, die Illiac II in Betrieb, die voll transistorisiert war und eine Pipeline-Architektur hatte. Die Entwurfsarbeiten begannen 1958, einer der Computer-Architekten war Donald B. Gillies, der den Computer auch zur Suche nach Mersenne-Primzahlen benutzte und damals damit einen Primzahlrekord aufstellte.

Die Illiac III war ein SIMD-Computer speziell für die Bildverarbeitung, zunächst von Blasenkammer-Aufnahmen, dann in der Biologie. Sie ging 1966 in Betrieb, wurde aber schon 1968 durch ein Feuer zerstört.

Die Illiac IV war einer der ersten Parallelrechner. Er war vom Vektorprozessor-Typ mit bis zu 256 Prozessoren. Die Entwicklungsarbeiten dauerten über 10 Jahre, und als der Computer 1976 fertig wurde, war er von der technischen Entwicklung überholt (Cray-1-Supercomputer). Die Illiac IV entstand aus dem Solomon Projekt bei Westinghouse, dessen Chefdesigner David Slotnick nach dem Ende des Projekts zu Burroughs ging und die Entwicklung in Zusammenarbeit mit der University of Illinois anstieß. Nach ersten Entwürfen 1966 kam es mehrfach zu Verzögerungen, unter anderem durch Studentenunruhen Ende der 1960er Jahre, die 1970 eine Verlagerung des Entwicklungszentrums nach Moffett Field in Kalifornien (Ames Research Center der NASA) erforderten. Danach gab es Probleme mit der Zuverlässigkeit, so dass der Computer auch nach der offiziellen Fertigstellung 1972 erst ab 1975 voll funktionstüchtig war. Bis etwa 1981 war sie für die speziellen, gut parallelisierbaren Hydrodynamik-Probleme, für die sie bei der NASA eingesetzt wurde, der schnellste Rechner der Welt. 1982 ging sie außer Betrieb. Burroughs verwendete die Technologie noch in ihrem Parallel Element Processing Ensemble (PEPE) für das US-Verteidigungsministerium, das im Ernstfall die Bahnen auf die USA abgefeuerter ICBMs berechnen sollte. Die Erfahrungen mit der Illiac IV beeinflussten die frühe Parallelrechner-Forschung. Der Illiac IV war auch der erste Computer, in dem der Speicher nur aus Halbleiterbauelementen bestand.

Auch danach wurden verschiedene Supercomputerprojekte der University of Illinois mit dem Namen ILLIAC versehen, zum Beispiel das CEDAR Projekt von David Kuck, ein 1988 fertiggestelltes Symmetrisches Multiprozessorsystem (gelegentlich ILLIAC V genannt), der ILLIAC 6 von 2005 oder der Linux-Cluster Trusted Illiac von 2006.

Einzelnachweise

Großrechner
Historischer Computer
University of Illinois
Abkürzung

ILLIAC


Edward Arthur Lancaster (-) est un homme politique canadien de l'Ontario. Il est député fédéral conservateur de la circonscription ontarienne de Lincoln et Niagara de 1900 à 1904 et de Lincoln de 1904 à son décès en 1916.

Biographie
Né à Londres en Angleterre, Lancaster étudie dans les écoles publiques de London en Ontario et à Osgoode Hall. Il pratique ensuite le droit à St. Catharines.

Résultats électoraux

Références

Liens externes

Naissance en septembre 1860
Naissance à Londres
Député fédéral canadien provenant de l'Ontario
Député du Parti conservateur du Canada (ancien)
Député du Parti progressiste-conservateur de l'Ontario
Étudiant de l'Osgoode Hall Law School
Député fédéral canadien mort en fonction
Décès en janvier 1916
Décès à Saint Catharines
Décès à 55 ans

Edward Arthur Lancaster


Le  district congressionnel de l'Arizona est un district du Congrès situé dans l'État américain de l'Arizona. Il comprend une grande partie du centre de Phoenix, ainsi que la partie orientale de Glendale. Il est actuellement représenté par le Démocrate Ruben Gallego. Avec un indice Cook Partisan Voting de D+24, c'est le district le plus Démocrate de l'Arizona.

Histoire

2003-2013
L'Arizona s'est dotée d'un septième district après le recensement de 2000. Située dans le sud-ouest de l'État, elle comprenait tout le Comté de Yuma et certaines parties des comtés de La Paz, Maricopa, Pima, Pinal et Santa Cruz. À toutes fins utiles, il s'agissait du successeur du  district, ancien siège de Mo Udall, membre du Congrès de longue date, de 1951 à 2003.

Le district était plus grand que le Rhode Island, le Delaware, Hawaï, le Connecticut et le New Jersey réunis. Il comprenait 300 km de la frontière américaine avec le Mexique. Il abritait sept nations amérindiennes souveraines : la communauté indienne Ak-Chin, les Cocopah, les tribus indiennes du fleuve Colorado, la communauté indienne du fleuve Gila, la tribu Pascua Yaqui, les Quechan et les Tohono O'odham.

2013-présent
Après le recensement de 2010, l'ancien  district est devenu essentiellement le  district, tandis que le  a été redessiné pour inclure la majeure partie de l'ancien  district.

Historique des votes

Liste des Représentants du district
L'Arizona a commencé à envoyer un septième membre à la Chambre après le recensement de 2000.

Résultats des récentes élections
Voici les résultats pour les dix précédents cycles électoraux dans le  district. Le district a été créée en 2002 à la suite des résultats du recensement de 2000.

2002

2004

2006

2008

2010

2012

2014

2016

2018

2020

2022

L'Arizona a tenu ses Primaires le 2 août 2022, Luis Pozzolo (R) et Raul Grijalva (D), le Représentant sortant ont respectivement remportés les Primaires Républicaines et Démocrates, ils s'affronteront donc lors de l'Élection Générale du 8 novembre 2022.

Notes
En raison d'un redécoupage, les numéros des districts congressionnels en Arizona ont changé pour le cycle électoral de 2022. Dans le cadre de ce processus, les numéros de district ont changé de la manière suivante :

 Le  district congressionnel d'Arizona devient le  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona devient le  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona devient le  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona devient le  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona reste la  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona devient la  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona devient le  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona reste la  district congressionnel d'Arizona.
 Le  district congressionnel d'Arizona devient la  district congressionnel d'Arizona.

Il y a actuellement dix candidats déclarés pour le nouveau  district congressionnel d'Arizona pour le cycle électoral de 2022.

Références

7

Septième district congressionnel d'Arizona


Hasta 1924 se utilizaba un sistema nativo de Unidades de peso y medida en el Imperio ruso y en la Unión Soviética. En ese año se adoptó el sistema métrico.

El sistema tártaro es muy similar al ruso, pero algunos nombres son diferentes.

El sistema existía desde los tiempos del Rus de Kiev, pero Pedro el Grande ordenó redefinir las unidades rusas en relación con el sistema inglés. Hasta Pedro el Grande, el sistema utilizaba numeración cirílica, y a partir de entonces se empezó a utilizar el sistema hindú-arábigo.

Longitud

La unidad básica rusa es el arshín (codo), en uso desde el . Fue estandarizado por Pedro I en el  para medir exactamente 28 pulgadas inglesas (71.1 cm). Así, 80 vershóks = 20 piads = 5 arshíns = 2.240 pulgadas inglesas.

Un piad (, "palmo") o chétvert (, "cuarto"), aquí es la distancia entre los extremos del dedo meñique y el índice.

Unidades alternativas:
 Majovaya sazhen (), distancia entre los extremos de los brazos extendidos = 1.76 m
 Kosaya sazhen (), distancia entre el extremo de un brazo extendido y la punta de la pierna opuesta ligeramente desplazada) = 2.48 m
 Mezhevaya verstá, (), usada para medir terrenos y distancias entre localidades (viene del antiguo valor de la verstá).

Área

 Desiatina (, "una decena")
 Kaziónnaya desiatina () = 10,925.4 m² = 117,600 pies cuadrados = 2,400 sazhen cuadrados.
 Vladélcheskaya desiatina () = 14,567.2 m² = 156,800 pies cuadrados = 3,200 sazhen cuadrados.
 Tres vladélcheskaya desiatina = 4 desiatinas oficiales.

Volumen

Como en muchos sistemas de medida, el ruso distingue entre medidas sólidas y líquidas de capacidad. Nótese que el chetvert aparece en ambas listas con valores muy diferentes.

Medidas sólidas

Unidades líquidas

Peso/masa

El pud se usaba en Rusia, Finlandia, Bielorrusia y Ucrania. El pud fue mencionado por primera vez en una serie de documentos del . Todavía puede hallarse en documentos en referencia a la producción agrícola (especialmente de cereales), y se utiliza en la fundición de campanas para las nuevas iglesias ortodoxas.

Enlaces externos y referencias

Unión Soviética en 1924
Ciencia y tecnología de Rusia
Rusia

Unidades de medida obsoletas de Rusia


Billy ist ein Einschlagkrater im Westen der Mondvorderseite, am westlichen Rand des Oceanus Procellarum, südöstlich des Kraters Hansteen und nördlich von Mersenius.
Der Kraterrand ist mäßig erodiert, das Kraterinnere ist eben.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem französischen Mathematiker Jacques de Billy offiziell benannt.

Weblinks

 Billy auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Billy (Mondkrater)


Likovna kolonija je jednodnevno ili višednevno, najčešće godišnje, okupljanje likovnih umjetnika (najčešće slikara) u određenom naselju radi zajedničkog likovnog stvaralaštva ili usavršavanja. Često su međunarodnoga karaktera, a mogu biti sazivane i u dobrotvorne namjene, tematske ili kao dio kulturne turističke ponude. Nerijetko se odvijaju u prirodi ili u znamenitostima mjesta domaćina. Mogu okupljati i amaterske i školovane umjetnike.

Likovna umjetnost
Manifestacije

Likovna kolonija


Tranquilo Cappozzo oder Tranquilo Capozzo (* 25. Januar 1918 in den Vereinigten Staaten; † 14. Mai 2003 in Valle Hermoso, Provinz Córdoba) war ein argentinischer Ruderer.

Cappozzo wuchs in den Vereinigten Staaten auf und kam im Alter von 18 Jahren nach Argentinien. Bei den Olympischen Spielen 1948 trat er im Einer an; er schied im Halbfinale gegen den späteren Bronzemedaillengewinner Romolo Catasta aus Italien aus.

1952 traute ihm der Verband aus Altersgründen keinen Einzelstart mehr zu, bot aber einen Start im Doppelzweier mit Eduardo Guerrero an. Cappozzo lehnte zunächst ab, da Guerrero zu undiszipliniert sei, lenkte aber letztlich ein. Die beiden Argentinier siegten bei den Olympischen Spielen 1952 vor den Booten aus der Sowjetunion und aus Uruguay. Die Goldmedaille für die beiden Ruderer war nicht nur die einzige olympische Goldmedaille für Argentinien bei den Olympischen Spielen 1952 und die einzige Goldmedaille im Rudern für Argentinien bei Olympischen Spielen überhaupt, es blieb auch der letzte Olympiasieg für argentinische Sportler bis 2004, dem Jahr nach Cappozzos Tod.

Literatur
 Volker Kluge: Olympische Sommerspiele. Die Chronik II. London 1948 – Tokio 1964. Sportverlag Berlin, Berlin 1998, ISBN 3-328-00740-7.

Weblinks

Fußnoten

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1948
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1952
Olympiasieger (Rudern)
Olympiateilnehmer (Argentinien)
Ruderer (Argentinien)
Argentinier
Geboren 1918
Gestorben 2003
Mann

Tranquilo Cappozzo