جنوب الوادي المصرية القابضة للبترول أو  هي شركة قابضة مصرية تأسست عام 2002 بقرار رئيس مجلس الوزراء رقم 1755 لسنة 2002 وفقا لقانون شركات قطاع الأعمال العام رقم 203 لعام 1991 لكي تدير وتشرف على كل النشاطات البترولية بجنوب وادي النيل تحت خط عرض 28. وللشركة ثلاث فروع رئيسية بالقاهرة وقنا وأسوان. وهي احدي الكيانات الخمس الكبرى في وزارة البترول والثروة المعدنية المصرية.

نشاط الشركة
تتمثل منطقة نشاط شركة جنوب الوادي المصرية القابضة للبترول في منطقة مصر العليا وتشارك بشكل فعال في اكتشافات البترول والغاز والأنشطة الإنتاجية بتلك المنطقة وذلك من خلال الحفاظ على الميزة التنافسية لجذب الاستثمارات المباشرة في إطار اتفاقيات امتياز متنوعة.

الشركات التابعة
تشرف الشركة على العديد من الشركات التي تختلف في نشاطاتها، وتشمل الاستكشاف والتكرير والإنتاج والتصنيع والتسويق:

رؤساء الشركة
 أشرف بهاء (2023 - حتى الآن)
 نائل درويش (يناير 2022 - 2023).
 علاء البطل (مايو 2020 - يناير 2022).
 محمد عبد العظيم (2018 - 2020).
 محمد شيمي (2017 - 2018).
 شريف سوسة (2016 - 2017).
 أبو بكر إبراهيم (2014 - 2016).
 مصطفى صفوت (2013 - 2014).
 شريف إسماعيل (2007 - 2013).
 حسن عقل (2003 - 2007).

مصادر

وصلات خارجية
 موقع وزارة البترول والثروة المعدنية
 موقع جنوب الوادي القابضة للبترول

شركات أسست في 2002
شركات حكومية مصرية
شركات قابضة مصرية
شركات وطنية للنفط والغاز
قطاع البترول المصري

جنوب الوادي المصرية القابضة للبترول


En électrochimie, un métal valve est un métal qui ne permet le passage du courant dans une pile ou un accumulateur que dans un sens. Un métal valve ne peut être utilisé dans une cellule électrochimique que comme cathode, parce que s'il est utilisé en anode il se forme un film isolant d'oxyde. L'aluminium, le titane, le tantale et le niobium sont des métaux valves.

Notes et références

Métal valve


Le Championnat du monde de surf, appelé World Championship Tour et abrégé WCT est le championnat professionnel de surf de plus haut niveau de la World Surf League. Créée en 1976 grâce à l'apparition de l'International Professional Surfers » (IPS) (renommée par la suite « Association of Surfing Professionals » (ASP) en 1983 et WSL en 2015), la compétition oppose les meilleures surfeurs du monde à travers différentes étapes étalées sur l'année.

L'Américain Kelly Slater est le surfeur le plus couronné de la compétition avec onze titres. Il est également celui qui a remporté le plus de titres consécutifs, à savoir cinq entre 1994 et 1998.

Après Gabriel Medina (2014, 2018, 2021), Adriano de Souza (2015) et Italo Ferreira (2019), Filipe Toledo est le quatrième brésilien a, à son tour, coiffé la couronne mondiale, à Trestles, où il a remporté les Rip Curl WSL Finals.

Sa place de numéro 1 mondial à l'issue de la phase régulière lui garantissait de ne disputer que la grande finale, en trois séries gagnantes où il a affronté son compatriote Italo Ferreira.

Déroulement
Le championnat a lieu généralement entre les mois de février et de décembre. Le classement est réalisé grâce à un système de points acquis par les surfeurs à chaque épreuve. Pour les hommes, seuls les neuf meilleures manches sont comptabilisées. Le champion du monde n'est pas nécessairement désigné en fin de saison : en 2008 par exemple Kelly Slater a engrangé assez de points pour être couronné dès l'étape de Mundaka au Pays basque espagnol, de même pour John John Florence en 2016 qui a été couronné champion de monde après avoir gagné l'étape de Meo Rip Curl pro Portugal. Un changement de format de compétition est actuellement à l'étude pour l'année 2009 et devrait permettre de boucler les compétitions dans un temps plus court. Les organisateurs auraient alors le choix entre le système actuel et le nouveau.

La compétition se déroule ainsi :

  : 16 séries de trois, les premiers qualifiés pour le , les deux autres en repêchages (ou ) ;
  : 16 séries de deux (les battus du premier tour), les vainqueurs qualifiés pour le , les battus sont classés  ;
  : 16 séries de deux, les vainqueurs qualifiés pour le , les battus sont classés  ;
  : 8 séries de deux, les vainqueurs qualifiés pour les 1/4 de finale, les battus sont classés  ;
 1/4 de finale : 4 séries de deux, les vainqueurs qualifiés pour les 1/2 de finale, les battus sont classés  ;
 1/2 de finale : 2 séries de deux, les vainqueurs qualifiés pour la finale, les battus sont classés  ;
 Finale à deux, le vainqueur est classé , le battu est classé .

Nouveau format
Chaque organisateur d'épreuve choisira entre l'ancien et le nouveau format en 2009. À partir de 2010 un nouveau format entre en vigueur pour toutes les épreuves ; le principe est un duel homme à homme dès le premier tour :

  : 16 séries de deux, le vainqueur qualifié pour le tour 2, le battu classé . Sont qualifiés pour ce tour 1 ;
 les onze classés  à  de l'ASP World Tour de l'année précédente ;
 trois participants bénéficiant d'une wild card ou blessés ;
 les quinze qualifiés du WQS de l'année précédente ;
 trois participants bénéficiant d'une wild card de l'épreuve.
  : 16 séries de deux, le vainqueur qualifié pour le tour 3, le battu classé . Sont qualifiés pour ce tour 2 les seize vainqueurs du tour 1 et les seize premiers du classement ASP World Tour de l'année précédente.
  : 8 séries de deux, les vainqueurs qualifiés pour les 1/4 de finale, les battus sont classés  ;
 1/4 de finale : 4 séries de deux, les vainqueurs qualifiés pour les 1/2 de finale, les battus sont classés  ;
 1/2 de finale : 2 séries de deux, les vainqueurs qualifiés pour la finale, les battus sont classés  ;
 Finale à deux, le vainqueur est classé , le battu est classé .

Barème de points
Nouveau barème à partir de 2010 (barème mis en place à la suite de la fusion des classements WCT et WQS en un classement unique)

Ancien barème jusqu'en 2009

Les champions du monde

1976 à 1991

* : de 1983 à 1987 les saisons étaient à cheval sur deux ans d'avril à avril : 1983/1984 - 1984/1985 - 1985/1986 - 1986/1987 et 1987/1988. De plus le nombre d'événements importants s'explique par le fait que le WQS n'est apparu qu'en 1992.

depuis 1992
Apparition du WQS en 1992 qualificatif pour le WCT

Bilan
Kelly Slater a remporté onze titres de champion du monde, ce qui fait de lui l'homme le plus titré dans l'histoire du championnat du monde de surf. Avec son titre de 2011, il est à  le plus vieux champion du monde, après avoir été le plus jeune en 1992 (). Mark Richards a décroché quatre titres ; Tom Curren, Andy Irons, Mick Fanning et Gabriel Medina en ont eu trois chacun. On notera que la World Surf League considère dans ces compétitions Hawaii comme une nation à part entière, ce qui signifie que les surfeurs Hawaïens peuvent participer et gagner le WCT avec la nationalité sportive Hawaïenne.

* : les épreuves d'automne 2001 ont été annulées à cause des évènements du
** : l'épreuve du Globe Fidji a été annulée à cause du coup d'État aux Fidji le

Bilan par nations
L'Australie est la nation qui compte le plus de titres avec 16 sacres. Ils sont suivis par les États-Unis avec 15 titres, puis par Hawaii avec 7 titres.

Records du surf

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Asp world tour

Championnat du monde de surf (WCT)


Çiğ köfte (turcă pentru "chiftea crudă", din کوفته kufteh "presată"; çiğ [ˌtʃiː] turc. "crud";  č 'i k'owft' a) sunt de obicei, bucăți mici de carne crudă tocată, puternic condimentate. Chiftelele sunt preparate în mod tradițional din carne de miel, slabă, tocată. Versiunea vegetariană constă în grâu, pastă de tomate, ardei iute tocat mărunt și alte condimente.

Legendă
Conform unei legende, mama profetului Avraam, a inventat çiğ köfte, atunci când nu a avut nimic altceva decât bulgur și carnea unei gazele. După o altă legendă, çiğ köfte, au fost inventate în Urfa, în timpul lui Avraam. În timp ce Nimrod strângea lemne de foc pentru un rug, soția unui vânător a trebuit să pregătească, carnea crudă a unui animal vânat. Ea a amestecat carnea cu bulgur, zarzavaturi și condimente și a tocat amestecul cu unealtă de piatră, până când a devenit gustos.

Pregătire
Chifteluțele crude sunt foarte populare, mai ales în  provinciile din sud-estul Turciei, cum ar fi, de exemplu, Șanlıurfa sau Adiyaman. Pregătirea este în general foarte asemănătoare, cu toate acestea, ingredientele pot varia foarte mult de la regiune la alta. În primul rând, bulgurul este frământat cu ceapa tocată si un pic de apă, până când are o consistență moale. Apoi, sunt adăugate pe rând carne de vită, bulgur fin, ceapă, usturoi, pastă de ardei iute, pastă de tomate, lamăie, chimen pisat, piper negru, sare, piper, coriandru pisat și după gust alte ingrediente suplimentare. La sfârșit vin adăugate mentă proaspătă, pătrunjel, ceapa verde iar amestecul se frământă cu mâna în bucăți de dimensiuni mici. Foarte comună este, de asemenea, versiunea vegetariană cu bulgur și cartofi în loc de carne. În Turcia, pe stradă, çiğ köfte sunt vândute conform legii, în variantă vegetariană.

Link-uri

Note

Bucătăria turcă

Çiğ köfte


João Pedro Cavaco Cancelo (født 27. maj 1994 i Barreiro, Portugal) er en portugisisk fodboldspiller, der spiller som højre back for La Liga-klubben Barcelona hvoraf han er udlejet fra Premier League-klubben Manchester City og for Portugals landshold.

Karriere

Valencia CF
Den 20. august 2014 skrev Cancelo under på en etårig lejeaftale med Valencia CF. Han debuterede for Valancia CF den 25. september 2014 i en 3-0-hjemmesejr over Córdoba.

Cancelo skrev under på en permanent aftale den 25. juli 2015, således aftalen løber frem til 30. juni 2021. Transfersummen er rygtet til at være på €15 millioner.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Portugal
Fodboldspillere fra S.L. Benfica
Fodboldspillere fra Valencia CF
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022

João Cancelo


La Bundesstraße 477 est une Bundesstraße du Land de Rhénanie-du-Nord-Westphalie.

Géographie
Elle représente la liaison la plus courte entre Düsseldorf ou Neuss et l'Eifel.

Histoire
La B 477 est créée au milieu des années 1960 pour améliorer le réseau routier fédéral. À Elsdorf, le B 477 circule brièvement avec le B 55 sur le même itinéraire. Il en va de même à Zülpich (B 265) et Mechernich (B 266), bien qu'ici la route parallèle soit plus longue. Il y a des embouteillages réguliers dans la région de Neuss et dans la route de transit de Niederaußem.

Plusieurs routes de contournement sont actuellement prévues entre Rommerskirchen et Bergheim (contournement de Rommerskirchen, contournement de Rheidt-Hüchelhoven et route de desserte occidentale de Niederaußem).

On utilise la B 477 le week-end comme voie d'accès au Nürburgring.

Source

Route en Allemagne
Transport en Rhénanie-du-Nord-Westphalie

Bundesstraße 477


Rahab (în , în ) a fost, potrivit cărții lui Iosua, o femeie care locuia în orașul Ierihon din Țara Făgăduinței și care i-a ajutat pe israeliți să ocupe orașul prin trădarea propriului ei popor (). În Noul Testament ea este lăudată atât ca un exemplu de sfântă care a dovedit credință, cât și ca o persoană dreaptă care a săvârșit fapte bune.

Ocupația lui Rahab
Cuvântul ebraic אשה זונה, folosit pentru a o descrie pe Rahab în Iosua 2:1, înseamnă literal "o femeie prostituată". Numele lui Rahab este probabil forma scurtată a propoziției rāḥāb-N, "zeul N a deschis/a lărgit (pântecul?)". Cuvântul ebraic zōnâ poate desemna prostituția laică sau religioasă, iar aceasta din urmă este în general considerată a fi un element invariant al practicii religioase canaanene, deși cercetătorii contemporani contestă acest lucru. Cu toate acestea, a existat un cuvânt separat, qědēšâ, care putea fi utilizat pentru a desemna prostituatele care practicau ritualul fertilității.

Josephus menționează că Rahab ținea un han, dar nu spune dacă închirierea de camere era singura ei sursă de venit. Nu era neobișnuit ca un han și un bordel să funcționeze în aceeași clădire; astfel, intrarea în casa lui Rahab nu contrazicea ordinele lui Iosua. Într-adevăr, după cum remarcă Robert Boling, un astfel de stabiliment putea fi o locație ideală în care spionii să adune informații. Mai mulți cercetători biblici au remarcat că naratorul din Iosua 2 ar fi intenționat să reamintească cititorilor "simbioza din vremuri imemorabile între serviciul militar și casa de toleranță".

Epistola lui Iacov și Epistola către evrei din Noul Testament urmează tradiția stabilită de către traducătorii Septuagintei prin folosirea cuvântului grecesc "πόρνη" (pórnē, care este de obicei tradus în română ca "prostituată" sau "desfrânată") pentru a o descrie pe Rahab.

William L. Lyons a observat că interpreții biblici au considerat-o pe Rahab ca un model de ospitalitate, milă, credință, răbdare și pocăință în interacțiunea cu spionii lui Iosua. Astfel, desfrânata Ierihonului a devenit un model de virtute.

În Biblia ebraică

Potrivit cărții lui Iosua, atunci când evreii s-au așezat în Sitim din valea Iordanului, vizavi de Ierihon, și se pregăteau să traverseze râul, Iosua a trimis doi spioni să se informeze cu privire la puterea militară a orașului Ierihon. Spionii au rămas în casa lui Rahab, care era construită chiar în zidul cetății. Soldații trimiși să captureze iscoadele i-au cerut lui Rahab să-i scoată din casă, dar femeia i-a ascuns în schimb sub mănunchiurile de in aflate pe acoperișul casei. Era perioada recoltării orzului, iar inul și orzul se coc în același timp pe valea Iordanului, astfel că "ar fi fost de așteptat ca mănunchiurile de tulpini de in să fie atunci în plin proces de uscare".

Rahab le-a spus iscoadelor:

După ce au scăpat, spionii au promis că îi vor cruța pe Rahab și pe familia ei, după ce vor ocupa orașul, dacă ea va pune ca semn o funie roșie la fereastră. Unii au susținut că simbolul funiei roșii anticipează practica felinarelor roșii de la casele de toleranță contemporane.

Când Ierihonul a căzut, Rahab și familia ei au fost cruțați potrivit promisiunii iscoadelor și au fost incluși în rândul poporului evreu. (În orașele antice care erau cucerite după un asediu îndelungat aveau loc frecvent masacre și jafuri.)

Michael Coogan susține că cartea lui Iosua, mai mult decât orice altă carte a Bibliei, conține scurte narațiuni etiologic care explică originea ritualurilor religioase, a trăsăturilor topografice, a relațiilor genealogice și a altor aspecte ale vieții evreiești antice și că legenda lui Rahab este un astfel de exemplu. Povestea lui Rahab ar oferi, prin urmare, un răspuns cu privire la modul în care un grup canaanit a devenit parte a Israelului, în ciuda poruncii incluse în Deuteronom de a-i ucide pe toți canaaniții și de-a nu se amesteca cu ei.

În literatura rabinică
În midraș, Rahab este menționată ca una dintre cele mai frumoase patru femei pe care le-a cunoscut vreodată lumea, împreună cu Sarah, Abigail și Esther. În Talmudul babilonian se spune că oricine menționează numele lui Rahab o poftește și, potrivit unui rabin, simpla invocare a numelui ei poate provoca chiar și orgasm unei persoanei (Megillah 15a). Se spune că Rahab s-a convertit la iudaism la vârsta de 50 de ani și s-a pocăit de trei păcate, spunând:

Potrivit unei tradiții asemănătoare Rahab ar fi spus: "Iartă-mă datorită frânghiei, ferestrei și inului [tulpinile de in sub care i-a ascuns pe spioni]".

Rabinii au considerat-o pe Rahab ca o convertită valoroasă la iudaism și au atestat că Rahab s-a căsătorit cu Iosua după convertirea sa; printre descendenții lor se numără profeții Ieremia, Hilchia, Seraia, Mahseia și Baruch și proorocița Hulda, deși nu există nicio mențiune în cartea lui Iosua a faptului că liderul comunității s-a căsătorit cu cineva sau că ar fi avut o viață de familie. Rahab este menționată adesea alături de Jethro (Yitro) și Na'aman ca "exemple pozitive" de convertiți care s-au alăturat israeliților, iar într-un alt midraș Rahab se manifestă ca un avocat al tuturor națiunilor lumii.

În Noul Testament
În Noul Testament, Rahab (în ) din cartea lui Iosua este menționată ca un exemplu de femeie de credință, care a săvârșit fapte bune. Rahab este descrisă ca "prostituată" în fiecare din aceste pasaje.

O altă ortografie a numelui, Rahav (în ), este menționată în Evanghelia după Matei ca unul dintre strămoșii lui Isus (Matei 1:5). Ea s-a căsătorit cu Salmon din seminția lui Iuda și a fost mama lui Boaz. Multe alte traduceri biblice îi transcriu numele Rahab, ceea ce sugerează o încercare de diferențiere între cele două femei.

Cel puțin un apologet a susținut că dovezile lingvistice și textuale sugerează că cele două femei nu erau una și aceeași. Concordața lui Strong explică scrierea difereită ca având aceeași însemnătate, Rahab și Rahav, fiind pur și simplu două grafii diferite, pentru aceeași persoană.

Însemnătatea teologică din genealogia lui Matei (cf. Matei 1:5), pentru Isus având-o pe Rahab, o prostituată, ca parte din arborele lui ancestral, este că Isus nu s-a temut să fie identificat cu păcătoșii, și a luat asupra lui orice rușine, sau neputință umană, Rahab fiind și ea, după cum este scris în Evrei (cf. Evrei 11:31), salvată prin credință.

Așadar, Rahab e un model veterotestamentar, care prefigurează salvarea prin credință.

În ficțiune
 Rahab este prezentată ca un suflet virtuos (în Cercul al Treilea al Paradisului) în Divina Comedie a lui Dante (Paradiso 9.112 ff.)
 Rahab este un personaj din miturile lui William Blake. Ea este descrisă ca o desfrânată, asemănătoare cu desfrânata Babilonului, și reprezintă alături de personajul Tirzah al lui Blake o personificare a materialismului, ipocriziei religioase și a decăderii morale. Legătura ei cu Urizen, care personifică vag lipsa de rațiune, este considerată un fapt ce întărește ideea decăderii umane necesară pentru a cauza Judecata de Apoi.
 Afshar, Tessa. Pearl in the Sand (2010), ; relatare ficțională a vieții lui Rahab, incluzând părăsirea Ierihonului, convertirea la iudaism și căsătoria cu Salmon.
 Burton, Anne. Rahab's Story (2005), ; o relatare ficțională a primei etape a vieții lui Rahab și a întâlnirii cu spionii evrei, cartea 2 din seria "Women of the Bible" a lui Burton.
 Havel, Carlene și Faucheux, Sharon. The Scarlet Cord (2014), ; relatare ficțională a vieții lui Rahab.
 MacFarlane, Hannah. The Scarlet Cord (2009), ; relatare ficțională a vieții lui Rahab.
 Morris, Gilbert. Daughter of Deliverance. ; relatare ficțională a faptei eroice a lui Rahab și a vieții ei ulterioare printre evrei. Cartea 6 din seria "Lions of Judah".
 Rivers, Francine. Unashamed: Rahab (2000), ; relatare ficțională a vieții lui Rahab, cartea 2 din seria "The Lineage of Grace" a lui Rivers.
 Slaughter, Frank G. The Scarlet Cord: A Novel of the Woman of Jericho (1956), ; relatare ficțională a vieții lui Rahab.
 Wolf, Joan. This Scarlet Cord: The Love Story of Rahab (2012), , relatare ficțională a vieții lui Rahab.
 Rahab este interpretată de Myrna Fahey în serialul TV Tunelul Timpului (1967).
 Rahab este interpretată de Stephanie Leonidas în miniserialul TV Biblia (2013).
 Smith, Jill Eileen. The Crimson Cord: Rahab's Story (2015). ; relatare ficțională a vieții lui Rahab, cartea 1 din seria "Daughters of the Promised Land" a lui Smith.

Note

Legături externe
 Rahab  pe Ask Moses.com
 Întrebări  despre ocupația lui Rahab.

Personaje biblice

Rahab


Frankie Ford (né Vincent Francis Guzzo le 4 août 1939, mort le 28 septembre 2015) était un chanteur américain de rock 'n roll et de rhythm 'n blues principalement connu pour son titre Sea Cruise en 1959.

Biographie
Né à Gretna en Louisiane, il est le fils adoptif de Vincent et Anna Guzzo, qui le nomment Vincent Francis Guzzo, Jr. et le surnomme Frankie. Il aime amuser son entourage dès son plus jeune âge, montant sur scène pour la première fois à cinq ans.

À douze ans, il remporte plusieurs concours de jeunes talents, ce qui le conduit à faire une apparition dans  de  à New York. On le voit sur scène en compagnie de personnalités de l'époque comme Sophie Tucker, Ted Lewis et Carmen Miranda.

Il fait ses études au lycée Holy Name of Mary à , à la Nouvelle-Orléans où il rejoint le groupe The Syncopators en tant que chanteur et pianiste.

Son style est influencé par Clarence "Frogman" Henry, Huey Smith, Fats Domino, Ray Charles et Professor Longhair.

À la fin des années 1950, de nombreux producteurs sont en quête de teen idols, de jeunes chanteurs susceptibles d'attirer un public plus large que les habituels chanteurs de rhythm 'n blues de l'époque. Frankie est repéré par Joe Caronna, distributeur de la Nouvelle-Orléans pour le label Ace Records, qui devient son manager et lui propose de changer son nom de 'Guzzo' en 'Ford'. Il découvre les studios de  et y enregistre ses deux premiers titres Cheatin' Woman et The Last One to Cry.

Sous l'impulsion de Caronna et de son partenaire  qui pensaient qu'une voix jeune était plus commerciale, Ford enregistre sa voix pour la chanson Sea Cruise, initialement composée et interprétée par Huey "Piano" Smith. Sa version ajoute des sons de cloche et de sirènes de bateaux qui en font la spécificité. Elle atteint la 14 position du Billboard 100 et s'écoule à plus d'un million de copies.

Ace sort un LP, Let's Take A Sea Cruise With Frankie Ford, avant que Ford ne quitte le label pour rejoindre Imperial Records : entre 1959 et 1961, il enregistre une série de titres sans jamais rencontrer un succès similaire (Alimony et Time After Time ne dépassent pas la 75 position du Billboard). Il y travaille avec le producteur Dave Bartholomew et enregistre une version de You Talk Too Much de Joe Jones. Sa version sort quasiment simultanément à celle de Jones mais ne rencontre pas le même succès. En 1961, sa version de  (un succès pour  en 1955) constitue sa dernière entrée dans le classement national (#72).

Celui que l'on surnomme maintenant le 'New Orleans Dynamo' ou encore le 'King of Swamp Pop' apparait dans American Bandstand de Dirck Clark et part en tournée à travers les États-Unis, accompagnant des stars mondiales du rock telles que Chuck Berry ou Frankie Avalon. On le voit également faire une apparition dans la série Ben Casey avant d'être appelé sous les drapeaux en 1962 et d'animer les troupes au Japon, au Vietnam et en Corée.

De retour aux États-Unis, il enregistre quelques titres pour de plus petits labels (Paula, Cinnamon, ABC et Briarmeade  Records, devenant copropriétaire de ce dernier) et se produit dans de nombreux bars de la Nouvelle-Orléans qu'il arpentera du milieu des années 1960 à 1980, accueillant notamment Robert Plant et Jimmy Page de Led Zeppelin.

En 1978, il apparait dans le film American Hot Wax puis enregistre l'album New Orleans Dynamo à Londres en 1984.

La crise pétrolière en Louisiane et ses conséquences sur les activités locales dans le secteur du divertissement le pousseront à reprendre la route. Durant les années 1990, il surfe sur la vague de nostalgie ramenant la musique des années 1950 sur le devant de la scène : il tourne dans les casinos et nightclubs à travers tout le pays et en Europe, dans des salles telles que le Royal Albert Hall et le 100 Club de Londres, le Hollywood Bowl, le Greek Theatre à Los Angeles, le Louisiana Superdome à la Nouvelle-Orléans, le Lincoln Center à New York, ou encore au festival de Vienne en compagnie de Ray Campi et Buddy Knox.

L'année 1995 marque son retour chez Ace Record pour un nouvel album, Hot & Lonely. Trois ans plus tard, Avanti Records lui propose de réenregistrer sa voix sur quelques-uns des plus grands succès d'Ace : l'album Frankie Ford - A new Orleans Tradition comporte notamment de nouvelles versions de Sea Cruise et Rockin' Pneumonia and The Boogie Woogie Flu.

En 1998, il est introduit au Museum of the Gulf Coast Music Hall of Fame puis le 12 avril 1999, au Rockabilly Hall of Fame. En 2003, il entre au 'West Bank Musicians Hall of Fame' de Westwego.

À la fin des années 2000, il fait quelques apparitions au festival Jazz and Heritage de la Nouvelle-Orléans et devient Roi de la  en 2009. Le 16 mai 2010, il entre au 'Louisiana Music Hall of Fame' lors du Louisiana Music Homecoming à Erwinville.

Sa dernière représentation se tient au festival Heritage de Gretna en 2013.

Ford meurt à Gretna le 28 septembre 2015 à l'âge de 76 ans, des suites d'une longue maladie, paralysé des jambes après avoir été percuté par une voiture à Memphis quelques années auparavant.

Discographie
Pour une discographie exhaustive, consulter WangDangDula ou Discogs.

Simples (sélection)

Albums

Références

Liens externes

Décès en septembre 2015
Naissance en août 1939
Chanteur américain de RnB
Chanteur américain de rock
Artiste d'Ace Records
Artiste d'Imperial Records
Décès à 76 ans
Naissance à Gretna (Louisiane)
Décès dans la paroisse de Jefferson

Frankie Ford


Brisani prostor je dupli EP album grupe Rundek & Ekipa. Album sadrži 10 pjesama od kojih su hitovi "Mila", "Tko su ovi ljudi" i "Voljeti stvarno".

Album je objavljen 2020. u izdanju Menarta.

Pozadina
Grupa je osnovana krajem 2010-ih. Grupa izdaje singlice "Barbara" i "Pješčane oluje". U međuvremenu, Rundek realizira sa SASSJOM i Andrejom.

Također, Rundek je održao koncerte u Nišu, Novom Sadu, Pančevu, Kragujevcu itd.

Album
Cjelina Izbrisanog prostora ispričana je kroz dvije priče: "Do" i "Od", koje se međusobno nadopunjuju, a slušatelj može birati njihov redoslijed. Likovi u tim pričama nalaze se u brisanom prostoru između kraja i početka, pomaknuli su se i u njima odjekuje svijet na prekretnici. Govore o globalnom na intiman način, govore o univerzalnom na osoban način, govore o općem na specifičan način. Sadržaj Brisanog prostora u cjelini snažno rezonira s vremenom i turbulencijama koje potresaju sadašnji trenutak.

Svestrani glazbeni rukopis nemoguće je definirati ili sistematizirati. Jedan od novih (starih) trikova je eksperimentalno tkanje Rundekove električne gitare čija distorzija fino boji emotivne doline duševnih stranputica. U tom smislu, ovo nije niti tematski niti konceptualni album.

Izvori

Albumi iz 2020.

Brisani prostor


Saliamonas Banaitis (født 15. juli 1866 i Vaitiekupiai, Augustowska Guvernement, Kongrespolen, død 4. maj 1933 i Kaunas, Litauen) var en litauisk forlægger, lærer og bankmand. Han var en af underskriverne Litauens uafhængighedserklæring i 1918.

Eksterne henvisninger

Udgivere fra Litauen
Lærere
Bankfolk

Saliamonas Banaitis


Futbolniy Klub Karpaty Lviv, ou simplesmente Karpaty Lviv(em língua ucraniana, Футбольний клуб "Карпати" Львів), é um clube de futebol da Ucrânia da cidade de Lviv. Atualmente, disputa a temporada 2021-22 da liga correspondente à terceira divisão do futebol ucraniano.

História
O clube foi fundado em 1963, ainda na época da União Soviética.

A equipe principal disputaria atualmente o Campeonato Ucraniano 3ª Divisão.

Copa da URSS
Em 17 de agosto de 1969, o Karpaty se tornou o primeiro (e único) clube na história do futebol da URSS que ganhou a Copa da URSS jogando na Primeira Liga Soviética. O caminho para a taça não foi menos emocionante como a final em si. No caminho, os Leões foram desafiados por pesos pesados soviéticos como Ararat Yerevan e Chornomorets Odesa. A rodada das quartas de final os igualou com Trud Voronezh, que na rodada anterior havia eliminado o Spartak Moscou. Após uma ligeira vitória sobre Voronezh, o Karpaty enfrentou os construtores de navios de Mykolaiv. O jogo foi percebido pelos Lvivians como a chance de vingar a derrota no ano passado para os Mykolaivans, que lhes custou uma passagem para a Premiership soviética. Uma pontuação de 2 a 0 foi suficiente para garantir uma viagem a Moscou.

Na final, o Karpaty enfrentou a equipe do Exército Vermelho de Rostov-on-Don no Estádio Lenin. Os homens do exército de Rostov eram um dos melhores clubes soviéticos em meados da década de 1960 e para esse jogo foram considerados os favoritos, sendo os representantes da Primeira Liga Soviética. Antes do início do jogo, o capitão do Karpaty, Ihor Kulchytskyi, tradicionalmente cumprimentava todos os árbitros, exceto o árbitro assistente, Eugen Härms. O motivo foi que Härms, o árbitro estoniano responsável pelo jogo do ano anterior contra o Uralmash Sverdlovsk, permitiu um gol de impedimento óbvio que acabou contribuindo para a negação de uma promoção do Karpaty. O Karpaty estava perdendo por 0 a 1 já após os primeiros 20 minutos e até o final do tempo não conseguiu empatar, mas vários torcedores do Karpaty levaram seu time para a frente.

Na segunda parte, os ucranianos quebraram o rumo do jogo e dois gols de Lykhachov e Bulhakov colocaram os leões em vantagem. Perto do final do jogo, a equipe do Rostov marcou mais um gol, mas de impedimento. O árbitro principal, sem consultar os seus assistentes, permitiu inicialmente o gol e os russos correram alegremente para o centro do campo. No entanto, um momento depois, ele percebeu o sinal de mão de Härms, que havia identificado um impedimento e reverteu sua decisão, concedendo a vitória a Lviv.

Na temporada seguinte, o primeiro adversário do Karpaty na Taça dos Vencedores das Taças foi o romeno Steaua București, que liderado por István Kovács avançou com um total de 4-3.

SKA Karpaty (1981–1989)
Em 1981, o Karpaty fundiu-se com outra equipe da cidade, SKA Lviv, pertencente ao Distrito Militar dos Cárpatos. Em 1980, o Karpaty foi rebaixado da Primeira Liga Soviética (Vysshaya Liga) e na Primeira Liga Soviética de 1981 ficou apenas em 11º. Já antes do final da temporada surgiram rumores sobre uma possível fusão. A lógica dos autores dessa decisão foi em seguir, a cidade está recebendo uma equipe, mais forte e competitiva. Em janeiro de 1982, os dirigentes do futebol regional finalmente decidiram se unir aos clubes. Foi motivado pelo fato de ser difícil financiar duas equipes. Como resultado, o Karpaty foi liquidado e seu lugar na Primeira Liga Soviética foi ocupado pela equipe do exército SKA Karpaty, que foi estabelecida no lugar do SKA Lviv. A nova equipe foi formada por jogadores do SKA, do Karpaty e vários outros que chegaram recentemente. O treinador principal tornou-se o russo Nikolay Samarin. Acredita-se que o técnico ucraniano e soviético Valeriy Lobanovskiy comentou sobre a liquidação do Karpaty, que é um desastre do futebol em toda a região ocidental da república. O que não levaria uma única década antes que eles percebessem toda a tragédia dessa fusão.

O recém-criado SKA Karpaty estava jogando nas cores vermelho e branco, e as cores tradicionais verdes e brancas foram proibidas. Militsiya estava observando que os torcedores não traziam nenhuma marca verde para as arquibancadas. O comparecimento do clube caiu imediatamente. Em 1980, os jogos em casa do Karpaty eram visitados em média por 20-25 mil espectadores. Na primeira temporada após a fusão das equipes de Lviv no estádio, estavam reunindo cerca de 5-6 mil espectadores. Os jogadores recém-chegados também não ficaram muito tempo com o clube do exército e foram embora assim que o serviço militar foi encerrado.

O SKA Karpaty continuou jogando na Primeira Liga Soviética até 1989, chegando perto da promoção em 1986, quando o CSKA Moscou foi promovido à frente do Karpaty no saldo de gols. Como sua maior conquista, o SKA Karpaty ficou em terceiro lugar duas vezes enquanto era treinado por Volodymyr Bulhakov. Depois disso, seu desempenho piorou. Se em 1987 o clube conseguiu colocar o quinto lugar, depois de mais dois anos ele literalmente atingiu o fundo do poço, ficando em último lugar. Perdeu 18 de seus 21 jogos fora de casa e sua sequência de derrotas chegou a 15 jogos. A um dos jogos em casa chegou a assistir apenas 54 espectadores, o que foi o absoluto anti-recorde da época.

Renascimento
O renascimento do Karpaty começou com a publicação em um jornal. Em 1983, o jornalista e escritor Ivan Salo escreveu um artigo crítico "Futebol... fora do jogo" de impedimento). Agora, devido à censura na União Soviética, ousou ser impresso apenas em quatro anos no jornal "Leninska molod" (A Juventude de Lenin). O autor exigia a separação do SKA Karpaty em duas equipes, como era antes. O assunto foi ampliado por "Sportyvna Hazeta". Em novembro-dezembro de 1988, a editora realizou um comício "Ya, mama, tato – za komandu Karpaty" (Mãe, pai e eu – para a equipe Karpaty). O jornal conseguiu reunir 70.000 assinaturas de toda a Ucrânia. Depois disso, o caso realmente saiu do impasse. A delegação de Lviv partiu para Kiev para negociações com a federação republicana de futebol (SSR ucraniana, precursora da UAF). As negociações também foram realizadas com Moscou.

Finalmente, em 5 de janeiro de 1989, às 15h00, no escritório nº 290 do Comitê Estadual de Esportes da União Soviética, em Luzhniki Embankment, em Moscou, foi assinado o certificado sobre o renascimento do time de futebol Karpaty. Sua assinatura colocou o futuro presidente da Federação de Futebol da União Soviética Vyacheslav Koloskov. E em 10 de janeiro em "Sportyvna Hazeta", foi impresso um texto intitulado "O aniversário do clube".  Já se passaram sete anos desde o momento da liquidação do Karpaty. Os Leões começaram a jogar na Segunda Liga (Zona 5, não "ucraniana"), e o SKA continuou a jogar na Primeira.

O renascimento do clube foi assumido pela liderança da Fábrica Elektron, em instalações das quais, em 1963, o Karpaty foi realmente criado. Em 2019, já o falecido Yuriy Dyachuk-Stavytskyi estava dizendo: "Naquela época eu trabalhava como treinador principal do Prykarpattia Ivano-Frankivsk. Para Lviv fui convidado junto com Rostyslav Zaremba (na época ele chefiava um clube dos fãs de futebol do Karpaty). Foi-nos dito que o clube precisava ser transferido. Para o escritório, nos foi atribuído um espaço na vulytsia Dudaieva. No terceiro andar havia dois quartos. Encontramos algumas cadeiras e uma mesa de revistas.Trouxe minha máquina de escrever pessoal, muita gente lembra. Meus amigos riram de mim dizendo "Por que você precisa disso?" A mesma coisa foi dita a Rostyslav quando nós dois chegamos a um terreno vazio de fato.

No entanto, em Karpaty renovado reuniu uma equipe pronta para a batalha como para Lviv retornou um bom número de "filhotes adotivos" locais (ex-recrutas) como Stepan Yurchyshyn, Serhiy Kvasnykov, Viktor Rafalchuk, Hryhoriy Batych, Vasyl Leskiv, Bohdan Bandura e outros. Um chefe de esquadrão tornou-se Ihor Kulchytskyi, como treinador principal foi nomeado Borys Rossykhin, enquanto seu assistente tornou-se Rostyslav Potochniak. As empresas estavam nos transferindo seus fundos, e as pessoas estavam simplesmente trazendo em suas tampas o dinheiro que coletavam nas ruas da cidade. Então, peço que não se confunda, o time de futebol foi criado em 1963, e o clube – em 1989. (Muitos times de futebol foram forçados a adotar a política soviética de khozraschyot durante esse período, alguns mais cedo do que outros.) Essas são duas datas históricas importantes".

Liga Ucraniana (1991–presente)
Desde que a Ucrânia conquistou sua independência, o Karpaty participou principalmente das competições da Premier League ucraniana. Eles alcançaram o 3º lugar em 1997-98 , seu maior resultado na primeira divisão ucraniana até o momento, e foram vice-campeões da Copa da Ucrânia duas vezes, perdendo ambas as vezes para o Dínamo de Kiev na final.

A décima terceira temporada na Premier League ucraniana tornou-se infeliz para o Karpaty e na temporada 2003-04 a equipe foi rebaixada para o Persha Liha. No entanto, o Karpaty permaneceu lá apenas por duas temporadas e na temporada 2005-06, o clube conseguiu ficar em segundo lugar no Persha Liha, que o promoveu ao Vyscha Liha no ano seguinte.

Em agosto de 2017, o presidente do clube, Petro Dyminskyi, enquanto dirigia perto de Lviv, colidiu com outro carro matando uma jovem. Poucos dias depois, ele deixou a Ucrânia em um jato particular quando a polícia iniciou a investigação. Em dezembro de 2017, o tribunal distrital de Kiev ordenou sua detenção e pediu ajuda à Interpol. Em 2018, Dyminskyi apelou à Interpol para ignorar o pedido. Dyminskyi ainda está foragido e escondido.

Foi então que Oleh Smaliychuk se tornou um dos principais executivos do clube como vice-presidente. O Karpaty evitou o rebaixamento na temporada anterior de 2016-17 devido a sanções administrativas impostas ao FC Dnipro. Em junho de 2017, o Karpaty substituiu seu treinador pelo especialista estrangeiro Sergio Navarro, enquanto o argentino Dario Drudi, que recentemente trabalhou no FC Zirka Kropyvnytskyi, tornou-se diretor executivo do clube. Para o clube também foram trazidos vários jogadores de língua espanhola.

O clube começou mal a temporada 2017-18 perdendo em casa para o recém-promovido NK Veres Rivne, que se mudou temporariamente para Lviv (1: 6), o que levou os torcedores a pedir aos jogadores que tirassem o uniforme e parassem para desonrar as cores do clube. Após a derrota,  Navarro renunciou e foi substituído por Serhiy Zaytsev, mas isso não ajudou muito. O clube ainda lutou e após a derrota fora de casa contra o FC Prykarpattia Ivano-Frankivsk da Segunda Liga (1:2), os hooligans do clube começaram tumultos em massa no estádio, briga com a polícia local e pararam o ônibus com o Karpaty retornando perto de Lviv. Depois de mais uma derrota em casa para o FC Mariupol e mantendo-se no 11º lugar (de 12), Zaitsev deixou o posto e foi substituído por Oleh Boychyshyn. O novo treinador conseguiu melhorar a posição da tabela do clube durante o segundo turno e o clube saiu da zona de rebaixamento.

Após um início um tanto ruim na temporada 2018-19, com duas derrotas em casa em quatro jogos, Boychyshyn foi substituído pelo português José Morais. A forma do clube não melhorou muito e depois de ver surpreendentes vitórias fora de casa frente ao FC Dynamo Kyiv e FC Chornomorets Odesa, o Karpaty continuou a lutar para ultrapassar a zona de despromoção. No final de novembro de 2018, o treinador português partiu para a Coreia e Boychyshyn assumiu como interino. No entanto, antes do final da metade, o clube após esta troca de treinador voltou à zona de rebaixamento. Durante as férias de inverno para o clube foi trazido outro especialista espanhol, Fabri Gonzálezque, deveria atualizar o clube, porém seus esforços foram escassos e o clube permaneceu em seu 10º lugar. Fabri também não conseguiu vencer o FC Inhulets Petrove nas quartas de final domésticas que jogou em um nível inferior. Pouco antes do final, Fabri foi substituído por Oleksandr Chyzhevskyi, que conseguiu vencer o FC Arsenal Kyiv e o play-off de rebaixamento contra o FC Volyn Lutsk. Uma excelente temporada teve um possível jogador Marian Shved, que acabou de completar 22 anos e terminou a temporada em terceiro na lista de artilheiros com 14 registros. Ele também foi negociado com o clube escocês Celtic FC, mas permaneceu emprestado ao Karpaty até o final da temporada.

Estádio
O FC Karpaty joga seus jogos em casa no Estádio da Ucrânia. O estádio foi construído em 1963 como Estádio Druzhba (Amizade) e renomeado para Estádio Ukraina em 1992. O estádio foi renovado várias vezes desde então, a última ocorreu em 2001. Atualmente, a arena tem capacidade para 29.004 espectadores.

O estádio também foi o palco da partida final da primeira temporada da Premier League ucraniana em 1992, na qual Tavriya Simferopol derrotou o Dynamo Kyiv.

Também foi um dos palcos dos jogos da seleção nacional de futebol da Ucrânia, sendo o mais recente uma vitória por 1 a 0 sobre a Bielorrússia em 6 de setembro de 2008, durante as eliminatórias da Copa do Mundo FIFA de 2010.

Elenco 2022
Fontes: fckarpaty.com.ua e pfl.ua

Títulos do Clube

Doméstico

União Soviética
Copa da URSS
Campeão (1): 1969
Primeira Liga Soviética
Campeão (2): 1970 e 1979
Segunda Liga Soviética
Campeão (1): 1991 (Zona Oeste)

Ucraniana
Campeonato Ucraniano Sub-21
Campeão (1): 2009–10
Copa da Ucrânia
Vice-Campeão (2): 1992–93 e 1998–99
Campeonato Ucraniano de Futebol - Segunda Divisão
Vice-Campeão (1): 2004–05

Não-oficial
Copa del Sol
Campeão (1): 2011

Ligações externas

  (em ucraniano)

Clubes de futebol fundados em 1963
Karpaty Lviv

Futbolniy Klub Karpaty Lviv


جوان ألين  ممثلة أمريكية من مواليد 20 أغسطس 1956.

مواقع خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من روشيل
حائزون على جائزة توني
حائزون على جائزة دراما ديسك
خريجو جامعة إلينوي الشرقية
خريجو جامعة شمال إلينوي
ممثلات أداء صوتي أمريكيات
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات ألعاب فيديو أمريكيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات مسرح أمريكيات
ممثلات مسرح موسيقي أمريكيات
ممثلات من إلينوي
مواليد 1956
مواليد في روشيل

جوان ألين


Dnevni leptiri (danji leptiri; lat. Rhopalocera) su podred leptira koji se prema aktivnosti razlikuju od noćnih leptira Heterocera (moljaca), po tome što su aktivni danju.

Imena Rhopalocera i Heterocera su dopušteni ali se ne koriste u znanstvenoj klasifikaciji.

Podjela
 Natportodica Hedyloidea:
 Hedylidae
 Natporodica Papilionoidea:
 Hesperiidae
 Lycaenidae
 Nymphalidae
 Papilionidae
 Pieridae
 Riodinidae

Izvori

Leptiri

Dnevni leptiri


La Ruta Estatal de California 39 (en inglés: California State Route 39) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de California. La carretera inicia en el Sur desde la  en Huntington Beach, al norte de Azusa hacia el Norte en Covina en la  en el Bosque Nacional Ángeles, y tiene longitud de 80,5 km (50.017 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de California 39 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de California por sus siglas en inglés Caltrans.

Cruces
La Ruta Estatal de California 39 es atravesada principalmente por la  en Buena Park en La Habra  en West Covina.
{| class=wikitable
!Condado
!Localidad
!Miliario
!Destinos
!Notas
|-
|rowspan=27|Orange<small>ORA 0.00-22.66
|rowspan=5|Huntington Beach
|0.00
|
|Antigua US 101 Alt.
|-
|1.63
|Adams Avenue
|
|-
|3.12
|Main Street, Ellis Avenue
|
|-
|4.63
|Warner Avenue
|
|-
|5.80
|
|Interchange; Antigua SR 7
|-
|rowspan=3|Westminster
|6.63
|Bolsa Avenue
|
|-
|7.63
|Westminster Avenue – Seal Beach
|
|-
|8.48
|
|Interchange
|-
|Garden Grove
|
|Garden Grove Boulevard – Santa Ana, Long Beach
|Antigua SR 22
|-
|rowspan=3|Stanton
|9.67
|Chapman Avenue
|
|-
|10.66
|Katella Avenue
|
|-
|11.18
|Cerritos Avenue
|
|-
|rowspan=2|Anaheim
|11.68
|Ball Road
|
|-
|12.69
|Lincoln Avenue
|Antigua SR 214
|-
|rowspan=8|Buena Park
|13.76
|La Palma Avenue
|
|-
|14.38
|
|Interchange
|-
|14.58
|Orangethrope Avenue
|
|-
|15.07
|
|Interchange
|-
|15.15
|Auto Center Drive (Manchester Boulevard)
|Antigua US 101 / SR 14
|-
|15.57
|Artesia Boulevard
|
|-
|16.13
|Stage Road
|Antigua SR 26
|-
|16.38
|, Malvern Avenue
|
|-
|rowspan=5|La Habra
|19.17
|
|
|-
|19.67
|Lambert Road
|
|-
|20.72
|
|
|-
|20.88
|Hacienda Road – La Puente, West Covina
|Antigua SR 39 norte
|-
|22.66
|Harbor Boulevard
|Antigua SR 72 sur
|-
|colspan=5 align=center|Gap in SR 39
|-
|rowspan=10|Los Ángeles<small>LA 10.70-44.40
|rowspan=3|West Covina
|
|Cameron Avenue
|
|-
|10.71
|
|Interchange
|-
|11.68
|Badillo Street
|Extremo Norte
|-
|rowspan=4|Azusa
|13.10
|Arrow Highway
|
|-
|13.62
|colspan=3 align=center|Extremo Norte
|-
|14.05
|
|Interchange
|-
|14.95
|Foothill Boulevard
|Antigua US 66
|-
|
|17.81
|colspan=2 align=center|Extremo sur
|-
|
|39.90
|colspan=2 align=center|Puerta
|-
|Islip Saddle
|bgcolor=#d3d3d3|44.40
|bgcolor=#d3d3d3|
|bgcolor=#d3d3d3|Cerrada

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Caltrans

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de California
Carreteras del condado de Los Ángeles
Carreteras del condado de Orange

Ruta Estatal de California 39


La Pompe de l'Ange est un petit monument (également appelé Fontaine de l'Ange), aujourd'hui purement décoratif, qui orne la place de l'Ange, à Namur (Belgique). Installée en 1791, la « pompe », qui n'est plus ni pompe ni fontaine, n'en reste pas moins un monument emblématique de la ville de Namur et est classée depuis 1936.

Histoire
Une pompe publique est installée en 1791 à l'initiative de la municipalité. Même si l'édicule est architecturalement de style élaboré, avec volutes et feuilles d'acanthe (style Louis XVI), il n'en avait pas moins avant tout une valeur utilitaire. La statue de l'ange sonnant la trompette (à son sommet), avec l'architecture et le décor de la pompe publique sont l'œuvre du sculpteur namurois François-Joseph Denis (1749-1832).

Les rue et place de l'Ange tiennent leur nom, semble-t-il, d'un hôtel (aujourd'hui disparu) qui portait une telle enseigne. Cela inspira également la décoration de la pompe. La pompe se trouvait au cœur du marché aux volailles, chèvres et cochons de lait. Aussi l'endroit était-il également connu comme « Marché de l'Ange ».

La place de l'Ange connut de nombreux développements durant les , devenant le centre de multiples marchés. Elle fut élargie et c'est dans la rue de l'Ange que l'éclairage public (par lanternes) fut inauguré en 1838, étant donné sa grande animation. La rue est dotée de trottoirs en 1869.

En 1924, la pompe de l'Ange cesse d'être pompe : ses bras mécaniques lui sont enlevés, de même que ses bouches d'eau à tête de lion. Mais l'endroit est enjolivé : un petit jardinet est créé autour du monument, protégé par une balustrade. En 1936, en raison de sa valeur historique et artistique, le monument est classé au patrimoine de Wallonie. Les documents de cette époque parlent de la « Fontaine de l'Ange », bien qu'il n'y ait aucune fontaine.

Plus tard, jardinet et balustrade disparurent et le monument fut doté d'un simple soubassement qui l'isole et le protège quelque peu du trafic ambiant.

En juillet 2011, le monument fut entièrement rénové : l'ange à la trompette a retrouvé tout son éclat doré.

Bibliographie
René Dejollier: Rues de Namur, Éditions Erasme, 1990, 402pp (avec illustrations)

Notes et références

Voir aussi

 Liste de statues à Namur

Patrimoine classé à Namur
Bâtiment à Namur

Pompe de l'Ange


La saison 1941-1942 de Serie B est la  du championnat d'Italie de football de deuxième division.

Le championnat se dispute avec une poule unique de 18 équipes. Les deux premiers sont promus en Serie A, les quatre derniers sont relégués en Serie C.

À l'issue de la saison, l'AS Bari termine à la première place et monte en Serie A. Le vice-champion, Vicenza Calcio, est promu en Serie A 1942-1943 (1 division), Bari rejoint la première division un an après sa relégation.

Classement

|}

Note:
 Victoire à 2 points
 En cas d'égalité de points, les équipes sont départagées par un coefficient buts marqués/buts encaissés.

Notes et références

1941-1942
Championnat Italie Football 1941-1942 Serie B
Championnat Italie Football 1941-1942 Serie B
Italie
Italie

Championnat d'Italie de football de deuxième division 1941-1942


بانفيلو دي نارفاييث (بالإسبانية: Pánfilo de Narváez، ولد في 1470، إسبانيا - توفي في 1528، فلوريدا، الولايات المتحدة) كونكيستدور إسباني وكان نبيلاً من قشتالة، كان أحد تابعي دييغو فيلاثكيث دي كويار في حملة على كوبا وتولى مناصب عديدة في حكومة فيلاثكيث وتم تعيينه على رأس حملة إلى المكسيك لكي يجبر هرنان كورتيس على الاستقالة، لكن تمت مفاجأته وهزيمته من قبل مواطنه الأنشط والأكثر كفاءة وفقد عينه وسجن وكان هذا عام 1520 م.

بعد عودته إلى إسبانيا منحه شارل الخامس أرض فلوريدا حتى نهر بالمز فأبحر عام 1527 م مع خمسة سفن وقوة من 600 رجل ونزلوا قرب بينساكولا في أبريل 1528 م وتوغل في الداخل مع 310 من الرجال حتى وصل إلى جبال الأبلاش في 25 يونيو، وكانوا يأملون بالعثور على ثروة عظيمة ما ساعدهم على احتمال الظروف الصعبة والخطيرة، وعادوا إلى باهيا دي لوس كابايوس أو قرب سانت مارك ووصلوا في خلال شهر. ثم بنوا قوارب بدائية وأبحرت المجموعة إلى المكسيك في 22 سبتمبر لكن عاصفة جاءت وأغرقت نارفاييث.

الملازم الذي خدم تحت إمرة نارفاييث وهو ألفار نونييث كابيثا دي فاكا ووصل لليابسة مع ثلاثة آخرين ورحلوا عبر تكساس إلى خليج كاليفورنيا.

المصادر

أمريكيون جنوبيون في القرن 16
أشخاص من فلوريدا الإسبانية
إسبان في القرن 16
محاربون إسبان
مستكشفو المكسيك
مستكشفون إسبان
مستكشفون إسبان لأمريكا الشمالية
مستكشفون من الولايات المتحدة
مواليد 1470
مواليد 1478
مواليد عقد 1470
مواليد في بلد الوليد
وفيات 1528
وفيات في مسيسيبي

بانفيلو دي نارفاييث


Mad & Bolig er et dansk bolig- og madmagasin, der udgives af Aller Media og udkommer en gang om måneden.

Mad & Boligs stofområder inkluderer boligreportager, madlavning, indretning og rejser. I 1. halvår af 2014 havde Mad & Bolig et oplagstal på 28.293, mens oplagstallet i 2. halvår lå på 29.469.

Ulla Johanne Johansson er chefredaktør for Mad & Bolig.

Referencer

Kilder og eksterne henvisninger
 Mad & Boligs hjemmeside

Tidsskrifter fra Danmark
Aller Media

Mad & Bolig Magasinet


1. FC Köln Frauen er 1. FC Köln's kvindeafdeling i fodbold, der siden 2021/21-sæsonen har konkurreret i den bedste kvindelige tyske fodboldrække Frauen-Bundesliga.

Aktuel trup
''

Forrige sæsoner

Referencer

Eksterne henvisninger
 Hjemmeside

Kvindefodboldklubber i Tyskland

1. FC Köln (kvinder)


Viscount Gormanston is a title in the Peerage of Ireland created in 1478 and held by the head of the Preston family, which hailed from Lancashire. It is the oldest vicomital title in the British Isles; the holder is Premier Viscount of Ireland.

The Preston family descends from Sir Robert Preston, who served as Lord Chancellor of Ireland. Sometime between 1365 and 1370 he was created Baron Gormanston by writ to the Parliament of Ireland. His son and heir, the second Baron, played a prominent part in public affairs, and was arrested for treason in 1418. His great-grandson, the fourth Baron, served as Lord Deputy of Ireland: in 1478 he was created Viscount Gormanston in the Peerage of Ireland. His son, the second Viscount, served as Lord Justice of Ireland in 1525. A later descendant, the seventh Viscount, was a supporter of King James II and was outlawed after the Glorious Revolution.

Jenico Preston helped to suppress the Irish Rebellion of 1798, and in 1800 he had the outlawry reversed and was summoned to the Irish House of Lords as the twelfth Viscount Gormanston. He was the great-grandson of Anthony Preston, the de jure ninth Viscount Gormanston, the nephew of the seventh Viscount. The twelfth Viscount was succeeded by his son, the thirteenth Viscount. In 1868 he was created Baron Gormanston, in County Meath, in the Peerage of the United Kingdom, which gave the Viscounts an automatic seat in the House of Lords. His son, the fourteenth Viscount, notably served as Governor of British Guiana and as Governor of Tasmania. The 15th Viscount was a Captain in the Royal Irish Fusiliers and a Deputy Lieutenant for County Meath.  the titles are held by the latter's great-grandson, the seventeenth Viscount who succeeded to the titles in 1940 at the age of seven months after his father was killed in action during the Battle of France during the Second World War.

Another member of the Preston family was Thomas Preston, 1st Viscount Tara. He was the second son of the fourth Viscount Gormanston. Also, John Preston, 1st Baron Tara, was a descendant of a younger brother.

The unusual first name Jenico  borne by many Preston boys derives from the Gascon-born soldier Sir Jenico d'Artois, a prominent military commander who became a substantial landowner in Ireland. His daughter Jane married the 3rd Baron Gormanston, and was the mother of Sir Robert Preston, who was created a viscount.

The family seat was Gormanston Castle, near Drogheda, County Meath.

Barons Gormanston (1365/1370)
Robert Preston, 1st Baron Gormanston (died 1396)
Christopher Preston, 2nd Baron Gormanston (died 1422)
Christopher Preston, 3rd Baron Gormanston (died 1450)
Robert Preston, 4th Baron Gormanston (died 1503; created Viscount Gormanston in 1478)

Viscounts Gormanston (1478)
Robert Preston, 1st Viscount Gormanston (1435–1503)
William Preston, 2nd Viscount Gormanston (died 1532); only son of the 1st Viscount
Jenico Preston, 3rd Viscount Gormanston (1502–1569); only son of the 2nd Viscount
Christopher Preston, 4th Viscount Gormanston (1546–1599); eldest son of the 3rd Viscount
Jenico Preston, 5th Viscount Gormanston (1584–1630); eldest son of the 4th Viscount
Nicholas Preston, 6th Viscount Gormanston (1608–1643); only son of the 5th Viscount
Jenico Preston, 7th Viscount Gormanston (died 1691) (outlawed 1691); eldest son of the 6th Viscount
Jenico Preston, de jure 8th Viscount Gormanston (1640–1700); eldest son of 2nd (and youngest) son of the 6th Viscount
Anthony Preston, de jure 9th Viscount Gormanston (died 1716); only brother of the  de jure 8th Viscount
Jenico Preston, de jure 10th Viscount Gormanston (1707–1757); only son of  de jure 9th Viscount
Anthony Preston, de jure 11th Viscount Gormanston (1736–1786); eldest son of the  de jure 10th Viscount
Jenico Preston, 12th Viscount Gormanston (1775–1860) (restored 1800); only son of the de jure 11th Viscount
Edward Anthony John Preston, 13th Viscount Gormanston (1796–1876); eldest son of the 12th Viscount
Jenico William Joseph Preston, 14th Viscount Gormanston (1837–1907); eldest son of the 13th Viscount
Jenico Edward Joseph Preston, 15th Viscount Gormanston (1879–1925); eldest son of the 14th Viscount
Jenico William Richard Preston, 16th Viscount Gormanston (1914–1940); eldest son of the 15th Viscount; killed in action, France, World War II
Jenico Nicholas Dudley Preston, 17th Viscount Gormanston (born 1939); only son of the 16th Viscount
The heir apparent is the present Viscount's elder son Hon. Jenico Francis Tara Preston (born 1974)
The heir-in-line is Hon. Jenico Preston's son, (Jenico Bertram Nicholas) Alfred Preston, born 2016).

See also
Baron Tara
Viscount Tara
Gormanston, County Meath

References

External links

Kidd, Charles, Williamson, David (editors); Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.
Tiernan, Sonja, '"A Zealous Catholic and a Notorious Trouble-Maker" The Gormanston Papers in the National Library of Ireland' in Ríocht na Mídhe: Meath Archæological and Historical Society. Vol. XX, 2009, pp. 171–88.
Catalogue for Gormanston Estate Papers at National Library of Ireland, qv. www.nli.ie
Burke's Peerage & Baronetage

Viscountcies in the Peerage of Ireland
Noble titles created in 1478

Viscount Gormanston


الأطلس التلي هو سلسلة جبلية تقع أساسا في شمال الجزائر، وتستمر شمال شرق المغرب. من جهة وغرب تونس من جهة أخرى. وكان يطلق على الأطلس التلي أحيانا الأطلس الصغير (لا ينبغي الخلط بينه وبين الأطلس الصغير المغربي). يحد الأطلس التلي من الغرب، في القطاع الوهراني، جبال الريف (المغرب).

وهو يتألف من سلسلة من الجبال على طول الساحل تمتد لحوالي . أعلى نقطة لها هي جبل لالة خديجة، الذي يرتفع إلى  فوق مستوى سطح البحر في جبال جرجرة في الجزائر.

السكان
سكان الأطلس التلي هم أمازيغ (بربر) مثل الجزء الأوسط منه المطابق للأطلس البليدي مع الاتحادات الأمازيغية.

السلاسل الجبلية
 جبال جرجرة.
 جبال الخشنة.
 جبال ساحل الجزائر.
 جبال التيطري.
 جبال الظهرة.
 الأطلس البليدي.
 الونشريس.
 جبال بني شقران
 تسالا.
 البيبان.
 ماونة.
 السلسلة النوميدية
 المصيف القلي.
جبال بابور

الجبال
 جبل بوزريعة
 جبل بوزقزة
 جبل شنوة
 جبل مقرس

الجغرافيا

 هي أساسا سلسلة من الجبال محاذي للبحر الأبيض المتوسط والتي تمتد نحو ، وتتواجد أساسا في الجزائر والجهة الغربية لتونس.
 جبل لالة خديجة من جرجرة في الجزائر وهي أعلى نقطة ترتفع إلى .
 وهي تشكل مع الأطلس الصحراوي سلسلتين متوازيتان تقترب من الشرق وتميل إلى التداخل من جهة تونس الغربية وشرق الجزائر وتتخلل بين السلسلتين مجموعة من السهول والهضاب الواسعة الخصبة وغنية بالنباتات والحيوانات، ويمر عليهما وادي الشلف ووادي الحضنة بسطيف.

الوديان الرئيسية

ينبع من هذه السلسلة الجبلية العديد من الوديان منها:

 وادي الصومام
 وادي بوسلام
 وادي الساحل

 وادي الحراش ()
 وادي يسر ()
 وادي الرغاية.
 وادي الحميز.
 وادي سيباو.
 وادي عيسي.
 وادي مزفران.

طالع أيضا
 قائمة جبال الجزائر

مراجع

أقاليم جغرافية طبيعية
المغرب العربي
جبال الأطلس
جبال الجزائر
سلاسل جبلية في الجزائر
سلاسل جبلية في المغرب
سلاسل جبلية في تونس
سلاسل جبلية
سلاسل جبلية في جبال الأطلس

الأطلس التلي


Guillaume d'Arzillières est un dignitaire de l'ordre du Temple qui fut maréchal de l'ordre pendant la maîtrise de Philippe du Plaissis. Il est le fils de Guillaume  d'Arzillières, seigneur d'Arzillières, et de sa seconde épouse Élisabeth de Dampierre, dame de Coole.

Biographie

Guillaume d'Arzillières est le fils de Guillaume  d'Arzillières, seigneur d'Arzillières, et de sa seconde épouse Élisabeth de Dampierre, dame de Coole. Il est cité avec le surnom de Seiliez dans une charte de 1189 comme témoin du don de son frère aîné Gautier  d'Arzillières des droits de la grange dite Bovaria à l'abbaye de la Chapelle-aux-Planches.

Il part peu après en terre sainte avec son frère dans l'entourage du Comte Henri II de Champagne lors la troisième croisade et arrive au siège de Saint-Jean-d'Acre où son frère est tué.

Il est cité comme Templier dans une charte de 1190 établie aux environs d'Acre et qui est probablement en relation avec son entrée dans l'ordre. Il est ensuite nommé maréchal de l'ordre du Temple vers 1200, où il succède probablement à Adam Brion qui est encore cité à ce poste en 1198.

En 1205, il figure parmi les témoins de son cousin Vilain d'Aulnay pour son don à l'ordre du Temple de tout ce qu'il possède à Sancey.

Source

 Édouard de Barthélémy, Les Seigneurs et la Seigneurie d'Arzillières, 1887.
 René Grousset, L'épopée des Croisades, 1939.

Articles connexes
 Ordre du Temple
 Hiérarchie de l'ordre du Temple en Orient

Notes et références

Noblesse du Moyen-Âge en Champagne
Croisé du XIIe siècle
Personnalité de la troisième croisade
Dignitaire de l'ordre du Temple
Guillaume
Dignitaire du XIIIe siècle

Guillaume d'Arzillières


Margaret LeAnn Rimes (d. 28 Ağustos 1982; Jackson, Mississippi) Amerikalı oyuncu ve şarkıcı.

Hayatı
Margaret LeAnn Rimes, 28 Ağustos 1982 yılında Jackson, Mississippi'de ailenin tek çocuğu olarak dünyaya geldi. 6 yaşında ailesiyle birlikte Garland, Teksas'a taşındı. Vokal ve dans derslerine kaydoldu ve beş yaşında yerel yetenek şovlarında sahne aldı. Kariyerine müzikal tiyatroda başladı ve Dallas, Teksas'ta performans sergiledi. Henüz 7 yaşındayken, bir Dallas Müzikal ürünü olan "Christmas Carol"u söylemiştir. Daha sonra "Dallas Kovboyları Futbol Oyunları"nın açılışında "The Star Spangled Banner"ı söylemiştir. 11 yaşına geldiğinde yalnızca Dallas'ın yerel müzik marketlerinde bulunabilen "All That" isimli albümünü çıkardı. Bu, "Curb Records"un ilgisini çekti. 1996 yılında ise 14 yaşındaki LeAnn Rimes ilk uzun metrajlı albümünü çıkardı. 1997 yılında çıkardığı "You Light Up My Life : Inspirational Songs" isimli albümüyle daha önce hiçbir Country şarkıcısının başaramadığı, 3 Bilbord Listesine, Pop, Country ve Modern Hristiyan dallarında giriş yapmayı başardı. Aynı yıl piyasaya çıkardığı "How Do I Live" isimli parçasıyla Billbord dergisinin "Hot 100" listesinde 69 hafta boyunca 1 numara kalarak kırılması güç bir rekora imza attı.

Ayrıca yazılma aşamasında yardım ettiği "Holiday In Your Heart" isimli bir kitabın televizyon serisinde oynadı. 15 yaşındaki bir yıldız için güzel bir yıl geçiren LeAnn Rimes bir "Amerikan Müzik Ödülü", 2 "Grammy Ödülü", 3 "Country Müzik Akademisi Ödülü", ve 4 "Bilbord Müzik Ödülü" kazandı. 1998 yılında ise "Yükselen Aktris Dalı"nda "Lone Star Film & Televizyon Özel Ödülü"nü kazandı. 1999 yılında, aralarında "Crazy" ve "I Fall to Pieces" şarkılarının da bulunduğu 11 ayrı ülke dilinde hazırlanmış bir albüm piyasaya sürdü. 2000 yılında yaptığı film müzikleri ile de adından sıkça söz ettirdi. Küçük bir bütçeyle çekilen "Coyote Ugly" filminde hem oynadı hem de film müzikleri için aralarında "Can't Fight The Moonlight" gibi başarılı bir şarkının da bulunduğu 4 adet Diane Warren şarkısı seslendirdi.

2006 yılında Avrupa'da "Whatever We Wanna" isimli pop öğelerinin ağırlıklı olduğu bir albüm çıkardı. Albümde bulunan 15 şarkıdan 10'unun sözlerinin yazımında yardımcı olmuştur. Kendisiyle ilgili diğer ilginç bir özellik de kendisi gibi başarılı Country şarkıcısı olan "Shania Twain" ile aynı gün doğmasıdır.

2002 yılında Dean Sheremet ile evlendi. 2010 yılında boşandı. Nisan 2011 yılında Eddie Cibrian ile evlendi.

Filmografi

Kaynakça

Dış Bağlantılar

1982 doğumlular
Jackson, Mississippi doğumlular
Amerikalı kadın müzisyenler
Amerikalı kadın şarkıcılar
Grammy Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
21. yüzyılda Amerikalı kadın oyuncular
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar
APRA Ödülü sahipleri
Balad müzisyenleri
En İyi Yeni Sanatçı Grammy Ödülü sahipleri

LeAnn Rimes


Kongener (biologija), organizmi istog roda
Kongener (kemija), srodne kemijske tvari, npr. iz iste grupe u periodnom sustavu elemenata
Kongener (alkohol), tvar nastala tijekom fermentacije alkoholnih napitaka
Popis PCB-ovih kongenera

Vrste
 Agabus congener
 Amata congener
 Amyema congener
 Elaphropus congener
 Gemmula congener
 Heterachthes congener
 Lestes congener
 Megacyllene congener
 Potamarcha congener

Kongener


Cetățenia română este o instituție juridică a cărei naștere este legată de Codul Civil Cuza, promulgat la data de 4 decembrie 1864 prin Decretul nr. 1644 din 26 noiembrie 1864 și intrat în vigoare un an mai târziu.
Până la acea data singura lege care face mențiune despre o astfel de instituție este Regulamentul Organic.
În textul său regăsim echivalentele terminologice specifice perioadei, anume: împământenire și indighenat. Cuvântul "cetățenie", ca atare, va apărea abia în Codul Civil Cuza.
În Regulamentul Organic al Moldovei, prevederile referitoare la dobândirea și conținutul cetățeniei (împământenire, indighenat) sunt cuprinse în Anexa Litera X, conform ediției citate. Aceleași prevederi se gǎsesc și în Regulamentul Organic al Țǎrii Românești, art. 379. Însǎ, până la unificarea legislativǎ, politicǎ și administrativǎ a celor douǎ Principate, nu se poate vorbi de o cetǎțenie românǎ, în sens strict.

Anexa Litera X
Pentru dritul împământenirei
Art. I. Fieștecare strein de oricare credință creștinească, carile ar veni în țara această și ar dori să să folosească din dreptățile politicești a indighenatului, nu le va pute câștiga decât în putere unui document, întemeiet mai întăi pe socotința Obșteștii Obicinuitei Adunări. Cătră aceasta să vor păzi următoarele rânduieli.
Art. II. Noul venit strein ce ar dori să să împământenească în Moldova va fi dator, prin jalobă către ocârmuire, a însămna capitalurile lui, avere ce are aiure, cum și condiția sau meșteșugul său prin care ar pute să să facă folositori țării.
Art. III. După a domnului cerire, Obșteasca Obicinuită Adunare va cerceta toate titlurile și însușirile străinului și îi va faci raportul său.
Art. IV. Dacă, după asămine cercetare, dovezile ce ar fi înfățoșat streinul să vor găsi vrednice, atunce va pute acesta să întrebuințăzi capitalul său în feliuri de cumpărături de averi și va fi silitori ca prin lucrările și îndeletnicirile lui să deie dovezi de dostoinicia lui și a unui talent întru adevăr folositori țării. Cu asămine urmare în curgire de zăci ani, începători de la ziua carile va fi dat jaloba, și păzind de-a purure și neîncetat o purtare cinstintă, va câștiga diploma și întreaga împământenire după formile cerșute, va fi înscris în numărul pământenilor, să va bucura de toate dreptățile politicești și va fi întrebuințat de domnul în toate slujbile ce va fi destoinic a îndeplini, întrebuințându-să după treptăluiri ce va fi destoinic a îndeplini, întrebuințându-să după treptăluiri așazate prin Reglement, începând de la rangurile cele mai de gios.
După dobândirea dreptăților țivile, dacă nu va da dovezile cerșute prin acest art. al IV-lea, nu va pute dobândi și drepturile politicești; însă driturile politicești nu să vor pute dobândi decât de acei de credință pravoslavnică sau de acei ce o vor primi-o. Să înțălegi că aceasta nu privești pe soldații miliției pământești.
Art. V. Dacă un strein va intra întru însoțire cu o pământeancă nobilă și va înfățoșa suspomenitele dovezi, atunce terminul neaparat cerșut pentru împământenire va fi micșorat la șapte ani, dar neavând zisele dovezi, însoțire cu o pământeancă numai nu-i dă dritul împământenirei.
Art. VI. Ce să atinge de streinii care să îndeletnicesc cu neguțătorie și industrie și ar dori să câștige numai dreptățile obicinuite a indighenatului și nu acele politicești, în ceasul ce să vor înscrie în breslile locului și să vor supuni la dările de piste tot anul a patentilor și a cheltuielilor comunale, vor fi de îndată înscriși în rândul pământenilor și să vor folosi de aceleși dreptăți ce sânt hărăzite neguțătorilor și meșterilor pământești.
Art. VII. Fiindcă această pravilă nu poate a ave lucrare pe vreme trecută, oricare strein care până în ziua de astăzi s-ar fi împământenit după obiceiul păzit până acum, să va folosi cu deplinătate de dreptatea sa ca și cum ar fi câștigat-o în putere aceștii pravili.
Art. VIII. Aceste dispoziții nu vor ave a lor aplicație la parte bisăricească.

Din text rezultă faptulă că, la acea dată, se deosebea între două forme de cetățenie, una mica și una mare. Cea mică dădea posibilitatea de a exercita toate drepturile civile și comerciale, iar cea mare, numită și deplină, conferea inclusiv exercitarea drepturilor politice.
Constantin Dissescu definește drepturile politice ca fiind acelea "care se referă la exercițiul suveranității, prin mijlocul cărora cineva participă la guvernarea țării, luat acest cuvânt în sensul cel mai general". Astfel, drepturi politice nu erau considerate doar cele electorale, ci și cele care permitea deținerea unei funcții în stat, dreptul de proprietate funciară (asupra moșiilor, terenurilor agricole, viilor, pădurilor).

Codul Civil din 1864 completează și modifică segmentul legislativ referitor la cetățenie: elimină împământenirea mică și prevederea regulamentară privitoare la căsătoria cu o nobilă, introduce termenul de "naturalisațiune" pentru a numi procedura prin care un străin dobândește cetățenia română, precizează foarte clar că exercițiul drepturilor civile nu depinde de calitatea de cetățean. Normele juridice despre care vorbim se gasesc în Cartea I Despre persoane, Titlul I Despre drepturile civili și despre naturalisațiune, articolele 6-16 și în Capitolul II Despre perderea drepturilo civili prin perderea calității de roman, articolele 17-20.
Pierderea cetățeniei avea loc în următoarele cazuri, conform art. 17: prin naturalisațiune dobândită în țară străină (noi nu admiteam dubla cetățenie); prin primirea, fără autorizația guvernului român, a vreunei funcții publice de la un guvern străin; prin supunerea pentru oricât de puțin timp la vreo protecție străină. De asemenea, art. 19 spunea că românca ce se va căsători cu un străin, va urma condiția soțului ei dar, dacă devine văduvă, ea redobandește calitatea de româncă.

Referințe

Cetățenie
România

Cetățenie română


Alao ist der Familienname folgender Personen:

 Ibiyinka Alao (* 1975), nigerianischer Künstler
 Sadikou Ayo Alao (* 1943), beninischer Anwalt

Alao bezeichnet außerdem:

 Alao (Insel), Insel im Chiloé-Archipel in Chile
 Gebiet in der Provinz Chimborazo in Ecuador mit den Siedlungen Alao Llactapamba und San Antonio de Alao

Siehe auch:
 Río Alao, Name zweier Flüsse in Südamerika

Alao


Pensalvos Portekiz'de Vila Pouca de Aguiar belediyesine bağlı olan, 23,15 km2 yüzölçümüne sahip, 379 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila Pouca de Aguiar

Pensalvos


Kuća Vuković u gradiću Makarskoj, Kalalarga 8, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Vrijeme nastanka: 1750. do 1790. godine. Stambena dvokatnica kojoj je naknadno dograđen kat izgrađena je u drugoj polovici 18. st. s obilježjima kasnog baroka. Južno pročelje okrenuto je na glavnu ulicu, u osi pročelja je lučni portal ukrašen palmicama, flankiran vratima "na koljeno". Na prvom katu je pet simetrično postavljenih prozora s profiliranim vijencima, a na drugom je u središnjoj osi balkon na dvije konzole. Nadograđeni kat je ožbukan. Sjeverno od kuće je ograđeno dvorište s gospodarskom zgradom.

Zaštita
Pod oznakom Z-4937 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "javne građevine".

Izvori

Zaštićene javne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Makarskoj

Kuća Vuković u Kalalarga 8 u Makarskoj


CML  may refer to:

Computing
 Chemical Markup Language, a representation of chemistry using XML
 Column Managed Lengths, a representation of data in columns
 Concurrent Mapping and Localization, a technique for building and utilizing maps by autonomous robots
 Concurrent ML, a high-level language for concurrent programming
 Configuration Menu Language, a language and system for compiling the Linux kernel
 Conversation Markup Language, a language for building chatbots
 Coupled Map Lattices, an extended method of cellular automaton

Electronics
 Current mode logic, a differential digital logic family
 Commercial microwave link, a communication channel between neighbouring towers in mobile networks

Organizations
 Centre for Missional Leadership, the Watford campus of the London School of Theology
 Cinematography Mailing List, a long established and renowned website for professional cinematographers
 Classical Marimba League, an organization promoting the marimba, a percussion instrument
 CML - Institute of Environmental Sciences, an institute at Leiden University - the Netherlands
 Colorado Municipal League, see NLC members
 Columbus Metropolitan Library, one of the most used library systems in the United States
 Corpul Muncitoresc Legionar, a Romanian fascist workers' association
 Council of Mortgage Lenders, a trade association for the British mortgage lending industry

Science and medicine
 Chronic myelogenous leukemia, a blood cancer
 N(6)-Carboxymethyllysine, an advanced glycation end-product

Other uses
 Camarillo (Amtrak station) (station code CML), a train station in California, United States
 Chiltern Main Line
 Capital market line, the result when the market portfolio is combined with the risk-free asset
 Certified Master Locksmith, as awarded by the Associated Locksmiths of America
 950 in Roman numerals
 Camooweal Airport, IATA airport code "CML"

See also
 A common mistyping of XML in computing

CML


පෙනහළුවල ඇති ශ්වසන පෘෂ්ඨය යි.

ව්‍යුහය
සරල ශල්කමය අපිච්ඡදයෙන් සෑදී ඇති බැවින් තුනී ය. අධික ලෙස වාහිනීමත් ය. තෙත් ය. ඔක්සිජන් හා කාබන් ඩයොක්සයිඩ් සඳහා පාරගම්‍ය වේ.

ගර්ත


A Paz de Paris de 1783 foi o conjunto de tratados que pôs fim à Guerra Revolucionária Americana. Em 3 de setembro de 1783, representantes do rei George III da Grã-Bretanha assinaram um tratado em Paris com representantes dos Estados Unidos da América — comumente conhecido como Tratado de Paris (1783) — e dois tratados em Versalhes com representantes do rei Luís XVI de França e o rei Carlos III da Espanha - comumente conhecidos como os Tratados de Versalhes (1783). No dia anterior, um tratado preliminar havia sido assinado com representantes dos Estados Gerais da República Holandesa, mas o tratado final que encerrou a Quarta Guerra Anglo-Holandesa não foi assinado até 20 de maio de 1784; por conveniência, no entanto, está incluído nos resumos abaixo.

O tratado ditava que os britânicos perderiam suas Treze Colônias e também marcou o fim do Primeiro Império Britânico. Os Estados Unidos ganharam mais do que esperavam, graças à concessão do território ocidental. Os outros Aliados tiveram resultados mistos a fracos. A França se vingou da Grã-Bretanha após sua derrota na Guerra dos Sete Anos, mas seus ganhos materiais foram menores (Tobago, Senegal e pequenos territórios na Índia) e suas perdas financeiras enormes. Já estava com problemas financeiros e seus empréstimos para pagar a guerra esgotaram todo o seu crédito e criaram os desastres financeiros que marcaram a década de 1780. Os historiadores ligam esses desastres à chegada do Revolução Francesa. Os holandeses não ganharam nada de valor significativo no final da guerra. Os espanhóis tiveram um resultado misto; eles recuperaram Menorca e Flórida, mas Gibraltar permaneceu em mãos britânicas.

Ver também

 Tratado de Versalhes (desambiguação)

Referências

Versalhes
Versalhes
Versalhes
Versalhes
Versalhes
1783 na França

Fontes adicionais

 Jenkinson, Charles A Collection of All the Treaties of Peace, Alliance, and Commerce Between Great Britain and Other Powers vol. 3, pages 410 onward. London, Debrett (1785), via Google Books— accessed 2008-01-03

Tratados de Versalhes (1783)


Corsiopsis, monotipslki biljni rod iz porodice Corsiaceae, dio reda ljiljanolike. Jedina vrsta u rodu je C. chinensis, kineski endem iz Guangdonga

C. chinensis je aklorofilna mikoheterotrofna biljka sa strukturno složenim bijelim cvjetovima. Iako postoje sličnosti s rodom Corsia, ona je različita jer su cvjetovi jednospolni i nose uspravni stražnji sepal (labellum) nalik na mjehur u kojem nema nijednog bazalnog kalusa.

Izvori

Corsiaceae
Flora Guangdonga

Corsiopsis


أثيكيا  هي مدينة في كورينثيا في مقاطعة كورينثيا في اليونان. يبلغ عدد سكانها حوالي 1835 نسمة.

مراجع

مدن اليونان
الخليج الساروني
أماكن مأهولة في كورينثيا

أثيكيا


The England national cricket team toured Australia and Ceylon in 1882–83.

The team, captained by Ivo Bligh, was on a quest "to recover those Ashes", a reference to the famous RIP notice that was published in the aftermath of England's defeat by Australia at The Oval during the previous English season.

Originally, three Tests were arranged and England won two of these after losing the first.  Although the actual sequence of events has never been completely confirmed, it was after England won the third Test that Ivo Bligh was somehow presented with a small urn which is believed to contain the ashes of a burnt bail.  He brought this back to England and it is now the most famous exhibit in the museum at Lord's Cricket Ground.  England and Australia have been contesting these mythical Ashes ever since.

The "fourth Test" of this tour was arranged ad hoc after the original series had been completed.

ටෙස්ට් තරග

පළමු තරගය

දෙවන තරගය

තෙවන තරගය

1882-83 අළු බඳුන තරගාවලිය


Cinemataztic er debutalbummet fra den danske sangerinde Caroline Henderson, der udkom den 8. august 1995 på RCA og BMG. Albummet var Hendersons første soloalbum efter succesen med popgruppen Ray Dee Ohh, der eksisterede fra 1988–91. Cinemataztic blev produceret i samarbejde med Kasper Winding og Thomas Blachman, og fusionerede pop med trip hop og jazz.

For albummet modtog Caroline Henderson syv priser ved Dansk Grammy 1996 i kategorierne: Årets danske album, Årets danske sangerinde, Årets danske hit ("Made in Europe"), Årets danske pop udgivelse, Årets danske sangskriver, Årets danske producer, og Grøn pris. Cinemataztic solgte 140.000 eksemplarer.

Den 18. september 2015 genudgives albummet i en remasteret udgave i anledningen af 20-års jubilæet. Samtidig udkommer EP'en Ménage à Trois bestående af tre nye sange, der er lavet sammen med Kasper Winding og Thomas Blachman. Om EP'en har Henderson udtalt: "Jeg fik den ide at samle trekløveret bag lyden fra dengang. Nysgerrigheden er den bedste drivkraft, for hvordan lyder man egentlig sammen efter to årtier? Kan man stadig inspirere hinanden?".

Spor

Noter
 angiver co-producer

Kilder

Album fra 1995
Popalbum fra Danmark

Cinemataztic


The Office of National Drug Control Policy (ONDCP) is a component of the Executive Office of the President of the United States.

The Director of the ONDCP, colloquially known as the Drug Czar, heads the office. "Drug Czar" was a term first used in the media by Richard Nixon in 1971. In addition to running the ONDCP, the director evaluates, coordinates, and oversees both the international and domestic anti-drug efforts of executive branch agencies and ensures that such efforts sustain and complement State and local anti-drug activities. The Director advises the President regarding changes in the organization, management, budgeting, and personnel of federal agencies that affect U.S. anti-drug efforts; and regarding federal agency compliance with their obligations under the National Drug Control Strategy, an annual report required by law. Prior to Rahul Gupta taking office in November, 2021, the most recent director was James. W. Carroll, who took over from former director Michael Botticelli. The Fiscal Year 2011 National Drug Control Budget proposed by the Obama Administration would devote significant new resources to the prevention and treatment of drug abuse. These resources are complemented by an aggressive effort to enhance domestic law enforcement, interdiction, and supply control programs. New resources, $340 million, are added to the prevention and treatment of drug use.

Programs

The programs directed by the ONDCP include:
 the High Intensity Drug Trafficking Areas (HIDTA) program
 the National Youth Anti-Drug Media Campaign, a current domestic government substance abuse prevention campaign in the US
 the Drug Free Communities Program
 Anti-Doping Activities
 World Anti-Doping Agency (WADA) dues

Congressional issues

Bi-partisan support for Drug Czar
The Anti-Drug Abuse Act of 1988, which created the Office of National Drug Control Policy, was the product of bi-partisan support. It was co-sponsored in the House of Representatives by parties' leaders, Tom Foley and Robert Michel, and it passed by margins of 346–11 and 87–3 in the House and Senate, respectively. Upon signing the law, Ronald Reagan said, "This bill is the product of a bipartisan effort."

Funding
In September 2002, the Senate Appropriations Committee recommended that salaries and expenses at ONDCP be reduced from $26.6 million in fiscal 2006 to $11.5 million in fiscal 2007, to "more closely reflect actual performance." Committee members said they would request funding for a study of ONDCP by the National Academy of Public Administration. They also ordered a Government Accountability Office study on the distribution of grants. Plus, they directed the Director to provide quarterly updates on travel expenditures, staffing levels and plans for future hirings.

In 2011, the ONDCP requested funding for 98 full-time employees, 64 (65.31%) of whom would be paid at either GS-15, GS-14, or SES pay grades, or more than $105,211.00 yearly, being adjusted for Washington, D.C. cost of living expenses.

High-Intensity Drug Trafficking Program
In 2005, the Bush Administration proposed transferring the $225 million High-Intensity Drug Trafficking Program from ONDCP to the Department of Justice. The program gives additional money to designated areas with chronic illicit drug problems. According to The Washington Post, "Many lawmakers oppose the transfer for fear the program would become less of a priority."

Anti-legalization Policy
By law, the drug czar must oppose any attempt to legalize the use (in any form) of illicit drugs. According to the "Office of National Drug Control Policy Reauthorization Act of 1998" the director of the ONDCP
(12) shall ensure that no Federal funds appropriated to the Office of National Drug Control Policy shall be expended for any study or contract relating to the legalization (for a medical use or any other use) of a substance listed in schedule I of section 202 of the Controlled Substances Act (21 U.S.C. 812) and take such actions as necessary to oppose any attempt to legalize the use of a substance (in any form) that –

1. is listed in schedule I of section 202 of the Controlled Substances Act (21 U.S.C. 812); and
2. has not been approved for use for medical purposes by the Food and Drug Administration;

The Government Accountability Office has found that this law authorizes the ONDCP to disseminate information in order to oppose legalization:
Finally, apart from considerations of whether any particular law has been violated, you have asked whether the Deputy Director's letter disseminated misleading information in connection with statements relating to the debate over legalization of marijuana. Clearly, the Deputy Director's statements reflect one perspective regarding marijuana – a perspective that is disputed by others with different viewpoints. However, ONDCP is specifically charged with the responsibility for "taking such actions as necessary to oppose any attempt to legalize the use" of certain controlled substances such as marijuana – a responsibility which logically could include the making of advocacy statements in opposition to legalization efforts. The Deputy Director's statements about marijuana are thus within the statutory role assigned to ONDCP. Given this role, we do not see a need to examine the accuracy of the Deputy Director's individual statements in detail.

Effectiveness of ONDCP

Extent of drug use in the U.S.
In September 2006, the office reported that the 2005 survey of 67,500 people found that 8.1 percent reported using an illicit drug in the 30 days prior to being asked about their drug use, which equates to 19.7 million people nationwide (age 12 and older). The percentage was up slightly compared to 2004. Youth drug use declined for the third year in a row. While the ONDCP measures their efficacy against prior use statistics within the U.S., they do not publicize how these statistics compare against other countries at the time in their communications to the press. In 2008, ONDCP reported that actual youth drug use, as measured as the percent reporting past month use, declined from 19.4% to 14.8% among middle and high school students between 2001 and 2007.

Anti-marijuana advertising
In August 2001, the office told a Congressional committee that its National Youth Anti-Drug Media Campaign "has been the most visible symbol of the federal government's commitment to drug prevention," and that the office was "investing $7 million a year in performance measurement to determine the effectiveness" of the campaign. The statement by said "We believe there is a strong body of evidence that indicates the campaign is working, as planned, to change drug attitudes, intentions and use."

In 2002, according to a multiyear study by the research firm hired by the office, teenagers exposed to federal anti-drug ads were no less likely to use drugs for having viewed them, and some young girls said they were even more likely to give drugs a try. Walters blamed poor ads that weren't resonating with teenagers. Walters promised in Senate testimony in 2002 that he would show results within a year or admit failure, and Congress agreed to extend the campaign through 2003 while cutting funding for the ads from $170  million in 2002 to $150 million in 2003. An entirely new advertising campaign was created.

In February 2005, a research company hired by the office and the National Institute on Drug Abuse reported that the government's ad campaign aimed at dissuading teens from using marijuana, a campaign that cost $1.4 billion between 1998 and 2006, did not work: "greater exposure to the campaign was associated with weaker anti-drug norms and increases in the perceptions that others use marijuana." The research company was paid $42.7 million for the five-year study. After the February 2005 report was received, the office continued the ad campaign, spending $220 million on the anti-marijuana ads in fiscal years 2005 and 2006.

Other
According to the University of Michigan's annual Monitoring the Future report, the number of young people using drugs in the U.S. declined by 7 percent between 2001 and 2006, though there is no evidence to suggest that government anti-drug programs that were started at the turn of the millennium helped cause this drop.

While cocaine production in Colombia initially decreased with the onset of Plan Colombia, the United Nations declared that in 2005, despite record levels of eradication by the U.S., coca production increased to about .

Controversies

Paying for anti-drug messages in television shows
In the spring of 1998, the ONDCP began offering additional advertising dollars to networks that embedded anti-drug messages in their programming. They developed an accounting system to decide which network shows would be valued and for how much. Receiving advance copies of scripts, they assigned financial value to each show's anti-drug message. Then they would suggest ways that the networks could increase the payments they would get. The WB network's senior vice president for broadcast standards Rick Mater admitted, "The White House did view scripts. They did sign off on them – they read scripts, yes."

Running the campaign for the ONDCP was Alan Levitt, who estimated that between 1998 and 2000 the networks received nearly $25 million in benefits.

One example was with Warner Brothers' show, Smart Guy. The original script portrayed two young people using drugs at a party. Originally depicted as cool and popular, after input from the drug office, "We showed that they were losers and put them [hidden away to indulge in shamed secrecy] in a utility room. That was not in the original script."

Other shows including ER, Beverly Hills, 90210, Chicago Hope, The Drew Carey Show and 7th Heaven also put anti-drug messages into their stories.

In 2000, the Federal Communications Commission, in response to a complaint by the National Organization for the Reform of Marijuana Laws, sent inquiries to five major television networks about these practices. The House Committee on Government Reform's Subcommittee on Criminal Justice, Drug Policy and Human Resources held hearings on the matter on July 11, 2000. In December of that year, the FCC ruled that the networks should have identified the Office of National Drug Control Policy as the sponsor of the television programs.

State and local decriminalization ballot measures
In December 2002, the Marijuana Policy Project, filed a complaint with the Nevada Secretary of State accusing the Drug Czar John Walters of illegally campaigning against its 2002 ballot initiative to decriminalize possession of up to 3 ounces of cannabis in that state. Specifically, MPP argued that Nevada campaign finance laws required the Drug Czar to reveal how much taxpayer money he had spent to defeat the initiative. In April 2003, the Nevada Attorney General concluded that the Drug Czar was not required to comply with Nevada's campaign finance laws. MPP filed a writ of mandamus as an appeal of the decision. The Nevada Supreme Court issued an order declaring that MPP had "set forth issues of arguable merit" in its writ; however, on August 18, 2004, the Court declared that it was "not satisfied that [the] court's intervention by way of extraordinary relief is warranted".

A February 24, 2005 MPP press release announced that the group had filed similar complaints in Montana, Oregon, and Alaska, accusing the Drug Czar of failing to make legally required campaign expense disclosures:
On October 5, 2004, the drug czar traveled to Oregon for the purpose of opposing Measure 33, a ballot measure designed to expand the state's medical marijuana program. On October 6, ONDCP Deputy Director Scott Burns traveled to Montana to campaign against Initiative 148, the medical marijuana measure passed by voters in November. And on October 13 and 14, Burns traveled to Alaska to oppose Measure 2, a measure to allow the state to tax and regulate the sale of marijuana. All of these trips were widely reported in the local press as being campaign stops in opposition to the reform initiatives.

Use of video news releases
In 2005, the Government Accountability Office found that the ONDCP had violated domestic propaganda and publicity prohibitions by preparing prepackaged news stories that did not disclose to television viewers that the government had produced them, had illegally spent appropriations to develop, produce and distribute the covert propaganda but use of the term "Drug Czar" in the "Video News Releases" had not constituted unlawful self-aggrandizement.

ONDCP supporters such as Representatives Tom Davis and Mark Edward Souder have dismissed such criticism on the grounds that the ONDCP is expressly authorized by law to conduct anti-drug media campaigns. According to Susan A. Poling, managing associate general counsel at the GAO, "What is objectionable about these is the fact the viewer has no idea their tax dollars are being used to write and produce this video segment.".

2017 reported shutdown
As early as February 2017, The New York Times had reported that the Trump administration was considering eliminating the office, and other programs responsible for a total of $2.5 billion of domestic spending.
In May, the office's website was blanked and Politico and The Washington Post both reported that the office was about to be drastically defunded. Later the office's website was unblanked.

List of directors
The title of Director, as well as the office, was created by the Anti-Drug Abuse Act of 1988. The position had cabinet-level status from 1993 to 2009.

Special Action Office for Drug Abuse Prevention (1971–1975)

Office of Drug Abuse Policy (1977–1989)

Office of National Drug Control Policy (1989–present)

Legislation and executive orders
 1988 Anti-Drug Abuse Act
 1993 Executive Order 12880
 1994 Violent Crime Control and Law Enforcement Act
 1996 Executive Order 12992
 1996 Executive Order 13023
 1997 Drug-Free Communities Act
 1998 Media Campaign Act
 1998 ONDCP Reauthorization Act
 2000 Executive Order 13165
 Title 21 of the Code of Federal Regulations
2018 Reauthorization

See also
Drug Enforcement Administration
Drug policy of the United States
Legal issues of cannabis
Medical cannabis
Opioid and Drug Abuse Commission
War on Drugs

References

Further reading
"ONDCP's Fiscal year 2011 National Drug Control Budget: Are We Still Funding a War on Drugs?", hearing of the Domestic Policy Subcommittee, Committee on Oversight and Government Reform, US House of Representatives (14 April 2010) – chaired by Rep. Dennis Kucinich, testimony from Ethan Nadelmann, director Drug Policy Alliance, and Gil Kerlikowske, director ONDCP

External links

 Office of National Drug Control Policy in the Federal Register
 "NIDA for Teens" at National Institute on Drug Abuse

United States government propaganda organizations
Drug Control
Drug policy of the United States
1989 establishments in the United States
Government agencies established in 1989

Office of National Drug Control Policy


Gorska metvica (marulja), gorska metvica je hrvatski naziv danas nepriznatog biljnog roda Calamintha u redu lamiales, dok je naziv marulja dan također danas nepriznatom rodu Acinos kao i rodu Marrubium. Rod Marrubium hrvatski se naziva i tetrljan.

Vrste koje su uključivane u ove sada nepriznate rodove uključene su u rod Clinopodium, hrvatski talac i bukvica.

Izvori

Medićolike

Gorska metvica


Ballyfin ( or alternatively "town of Fionn") is a small village and parish in County Laois, Ireland. Located in the Slieve Bloom Mountains, the village is in the midlands of Ireland. It is around 8 km west of Portlaoise, on the R423 road between Mountrath and Mountmellick.

There are a number of hill walks nearby in the Slieve Bloom Mountains.  Most of the area is covered in forest.

Ballyfin Demesne
Ballyfin Demesne is a 600-acre estate that was successively home to the O'Mores, the Crosbys, the Poles, the Wellesley-Poles and the Cootes. Over the years, several houses have stood on the site. The present building is a neo-classical mansion built by Sir Charles Coote, 9th Baronet (1794–1864) in the 1820s to designs by the leading Irish architects, Richard (1767–1849) and William Vitruvius Morrison (1794–1838).

For much of the twentieth century, it served as a school, having been sold in 1928 by Sir Ralph Coote to the Patrician Brothers, a Roman Catholic teaching order. From 2002, it was the subject of a restoration project, and in May 2011, it opened its doors as a country house hotel.

History
According to legend, Fionn Mac Cumhaill is said to have been raised here.  Fionn ate the Salmon of Knowledge which gave him untold knowledge. Later he became leader of the Fianna. In the medieval period Ballyfin was part of the cantred of Laoighis Reta, the territory of the O 'Mordha, or O'More, clan who lost out in the Laois-Offaly plantations, the most comprehensive settlement of the Tudor conquest of Ireland. In 1550 Edmund Fay was granted a lease for Ballyfin and about this date Ballyfin appears for the first time on the so-called Cotton Map (British Museum) where it is marked as a clearing in densely forested land.

About 1600, Sir Piers Crosby purchased lands including Ballyfin and erected a castle. By 1637, Ballyfin was raised to manorial status, but Crosby was on the wrong side in the turmoil of the 1640s and by May 1666, the estate was conferred on Periam Pole, a recent arrival from Devon. His successor William Pole built a 'modern house' to replace the Crosby castle and his son, another William (d. 1781), together with his wife Lady Sarah Moore, (d. 1780) daughter of the 5th Earl of Drogheda, set about transforming the demesne into one of the finest examples of the natural style of gardening to be found in Ireland. Centred on its 30-acre man-made lake, the landscape was much admired by Emily, Countess of Kildare, from Carton house in the adjoining county of Kildare who in a letter to her husband described Ballyfin as 'a most delightful place indeed, much beyond any place I have seen in Ireland'.

William Pole was succeeded by his cousin, William Wellesley (1763-1845), who was the elder brother of Arthur Wellesley, the future Duke of Wellington and who adopted the Pole name to become William Wellesly-Pole. Preoccupied with his political career in England, Wellesly-Pole left Ballyfin uninhabited for long periods, though he continued his predecessors' improvements to the demesne, employing the landscape designer John Webb.

In 1813, Wellesly-Pole sold Ballyfin to the young Sir Charles Coote, who had inherited the family baronetcy from his cousin the 7th, and last, Earl of Mountrath. The Cootes had been settled in Ireland since the arrival of the first Sir Charles Coote in 1601. An ambitious, indeed ruthless, soldier, Coote (1581–1661) had carved out vast estates in Ireland and been made a baronet by James I, before being killed at the siege of Trim in the 1641 Rebellion. Sir Charles's descendant and namesake, together with his wife Caroline, set about rebuilding Ballyfin on a magnificent scale. Sir Charles enjoyed ownership of Ballyfin until his death in 1864, when he was succeeded by his son, also Sir Charles. He in turn was succeeded by his brother the Rev. Algernon Coote, whose grandson Ralph finally sold Ballyfin in the 1920s as Irish Independence hastened the demise of the Big House.

The estate was purchased by the Patrician Brothers, a Roman Catholic teaching order who ran a much-loved school from the estate, and who in 1928 added a wing to the house.  In 2002, a decline in the number of brothers led the order to sell, and the school was moved to the nearby village of Mountrath. The estate was purchased by Fred and Kay Krehbiel, a Chicago couple with strong Irish connections, who partnered with Jim Reynolds to form Ballyfin Demesne Ltd.  After a nine-year restoration project, Ballyfin opened as a luxury hotel in May 2011.

Architecture

The house, built in the 1820s by the father and son team Richard Morrison and William Vitruvius Morrison, is widely acknowledged as one of the most important examples of nineteenth-century neo-classical architecture in Ireland and is famed for its elaborate interior design in the Empire style. Originally, Dominck Madden (d.1837) was retained and work commenced on a house built to a long symmetrical H-plan, a short distance from the present structure. Madden was, however, sacked by the Cootes and the Morrisons employed in his stead. On the advice of Richard Morrison, the Cootes made the difficult decision to demolish what had been completed of Madden's building and to build afresh on a new site more favourably removed from the stables and farm buildings.

The house as constructed by the Morrisons is austerely neo-classical on the exterior, with a thirteen-bay façade broken by a portico with giant ionic columns. The Entrance Hall, enlivened with a richly-patterned Roman mosaic brought back from Italy in 1822, leads into the Grand Saloon in the centre of the house. Notable features of the interior include the richness of the stuccowork and the variety of scagliola deployed while the decoration is enhanced by the exotic marquetry of the floors. Design sources liberally plundered by the Morrisons include Percier and Fontaine's Palais, Maisons et autres Edificies Modernes (1798) and Iberian Moorish designs collected by James Cavanagh-Murphy. The inlaid floor of the Rotonda is based on the Lion Court of the Alhambra Palace, Granada, while the ceiling of the Stair Hall is influenced by Coleshill, Berkshire, attributed to Inigo Jones, and included in Isaac Ware's A Complete Body of Architecture (1756). However, all these disparate elements fuse organically into a masterpiece of early nineteenth-century Irish architecture.

The most notable architectural addition to Ballyfin after the time of the Morrisons was a glass Conservatory by Richard Turner (1798–1881) added at some point after 1855 and accessed through a concealed door in a bookcase in the Library. At about the same date a folly in the form of a ruined medieval tower was constructed on the site of an old limekiln at the highest point of the estate.

Restoration
Having fallen into disrepair over the years, Ballyfin has been painstakingly restored over the course of the last decade. The urgent need for repairs had become all too apparent when a part of the ceiling in the Gold Drawing Room collapsed having been undermined by wet rot. Masonry was falling from the façade and the Conservatory, choked with overgrown vegetation, was in a dangerous state. This attracted the attention of the Irish Georgian Society, who organized a fund-raising campaign.  Despite this, the future of one of Ireland's finest houses was perilously uncertain, until Ballyfin's acquisition by the Krehbiels.

The restoration project has taken nine years – significantly longer than it took to build the house in the first place. Every single aspect of the house from the roof down required remedial attention. Skilled craftsmen worked on the elaborate inlaid floors, repaired the gilding and the stuccowork or treated the stone work of the house which was disintegrating. Overseen by Jim Reynolds, the restoration project combined the conservation expertise of Purcell Miller Tritton and John J. O'Connell, Architects, who had previously been in charge of the restoration of Fota, County Cork, another house designed by the Morrisons. Woody Clark acted as Project Manager.

The project served to highlight the wealth of traditional building skills that are still available in Ireland. The principal contractors were James Farrell Construction from Carlow, while Cornerstone Construction of Cobh acted as the main interior contractors. The decoration was done by CF Quality Decorators Ltd from Laois, whilst the joinery was done by Teamwoodcraft, also based in Laois.

The house and estate are now strictly private to hotel guests.

Sport
The village also has a Gaelic Athletic Association club called Ballyfin GAA.

People
Sir Algernon Coote, 11th Baronet, first-class cricketer
Noel Fitzpatrick, vet on Channel 4's The Supervet
 Michael Beary – Irish Army general and former UNIFIL commander

See also
 List of towns and villages in Ireland

References

External links

 Ballyfin Demesne - hotel website

Towns and villages in County Laois
Townlands of County Laois

Ballyfin