Le département de la fonction publique (en italien: Dipartimento della funzione pubblica) est une structure érigé en département dépendant de la présidence du Conseil des ministres de la République italienne, établie par la loi-cadre sur l'emploi public (art. 27, loi 93/1983).

En règle générale, ses pouvoirs sont délégués à un ministre sans portefeuille ; dans le gouvernement Meloni, le poste de ministre de la Fonction publique est occupé par Paolo Zangrillo, en poste depuis le 22 octobre 2022.

Structure
Le département, dirigé par le chef du département, se compose des bureaux suivants :
 Office de formation du personnel de l'administration publique (UFPPA - Ufficio per la formazione del personale delle pubbliche amministrazioni)
 Service pour le développement de la qualité et de l'efficacité du système public de formation, pour la planification et la gestion des interventions financées par le Fonds européen de développement régional, par les ressources additionnelles pertinentes et par les ressources ordinaires.
 Service de programmation et de gestion des interventions financées par le Fonds social européen et par les ressources additionnelles pertinentes.
 Office pour l'Organisation, le Recrutement, les Conditions de Travail et le Contentieux en P.A. (UORCC - Ufficio organizzazione, il reclutamento, le condizioni di lavoro e il contenzioso nelle P.A.)
 Service pour l'organisation des bureaux et des besoins en personnel des administrations publiques, planification du recrutement, recrutement, mobilité et évaluation
 Service de gestion et de développement des bases de données institutionnelles
 Service des affaires juridiques et des litiges
 Bureau des relations syndicales dans l'administration publique (URSPA - Ufficio per le relazioni sindacali delle pubbliche amministrazioni)
 Service pour les négociations collectives
 Service des procédures de négociation pour le personnel du secteur public
 Service de la représentativité syndicale et des grèves
 Bureau de l'information statistique, des bases de données institutionnelles et du personnel (UISBDP - Ufficio per l'informazione statistica, le banche dati istituzionali ed il personale)
 Service d'information statistique et de gestion intégrée de bases de données
 Conception et gestion de sites web, organisation et gestion de systèmes d'information, service d'impression et de documentation
 Service des services généraux et de la gestion du personnel
 Office pour la modernisation des administrations publiques (UMPA - Ufficio per la modernizzazione delle pubbliche amministrazioni)
 Service de gestion des performances
 Service de développement de l'innovation
 Service pour la participation des citoyens
 Bureau de la simplification administrative (USA - Ufficio per la semplificazione amministrativa)
 Service pour les activités de simplification administrative
 Service de mesure et de réduction de la charge
 Inspection de la fonction publique
 Service d'analyse de l'activité d'inspection.

Fonctions et responsabilités
Il opère dans le domaine fonctionnel de la coordination et de la vérification des activités liées à l'organisation et au fonctionnement des administrations publiques, en se référant également aux innovations dans les modèles d'organisation et de procédure visant à l'efficience, l'efficacité et la rentabilité, ainsi qu'à la coordination du travail dans les administrations publiques.

Le département effectue notamment des tâches relatives à:

 l'analyse des besoins en personnel et la programmation du recrutement dans les administrations publiques
statut juridique, traitement économique et de sécurité sociale du personnel, y compris les cadres, des administrations publiques
 le contrôle des congés de maladie des employés publics et des contrats de travail flexibles dans les administrations publiques
 la tenue du registre de performance des employés publics
 la formation concernant les administrations publiques
 assurer les relations avec l'Agence pour la représentation négociée des administrations publiques en ce qui concerne les agents contractuels et assurer les relations syndicales en ce qui concerne les agents des administrations publiques de droit public
 gérer les relations avec l'organe central d'évaluation
 promouvoir et contrôler des systèmes d'évaluation des administrations publiques afin de déterminer si les services et les produits fournis répondent à des normes de qualité objectives
 garantir le principe de transparence de l'activité administrative, qui doit être rendue publique également par le biais des sites web institutionnels.

Le département a également:
 contribue à la formulation et à la planification intégrée des politiques de modernisation des administrations publiques
 coordonne et prend en charge les activités réglementaires et administratives afin de simplifier les procédures, ainsi que la mesure et la réduction des charges pesant sur les citoyens et les entreprises
 suit et vérifie la mise en œuvre des réformes concernant l'organisation et l'activité des administrations publiques
 définit des stratégies d'action et de communication visant à améliorer les relations entre les administrations et les citoyens, notamment par le renforcement des bureaux de relations publiques.
 mène des activités de recherche et de suivi sur la qualité des services de l'administration publique.

Le département effectue également des tâches:
 pour prévenir et combattre la corruption
 d'inspections sur l'organisation rationnelle des administrations publiques et l'utilisation optimale du personnel public
 pour superviser l'Agence pour la représentation des administrations publiques dans les négociations, l'École supérieure d'administration publique, l'Organisme central d'évaluation et Formez ;
 pour gérer le bureau des relations publiques du département.

Articles connexes
 Ministres de la Fonction publique

Notes et références

Source

Liens externes
  Département de la Fonction publique sur le site officiel funzionepubblica.gov.it.

Départements de la présidence du Conseil des ministres
Ministère italien

Département de la Fonction publique (Italie)


An Selenipedium aequinoctiale in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay. An Selenipedium aequinoctiale in nahilalakip ha genus nga Selenipedium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Selenipedium

Selenipedium aequinoctiale


Jabberwocky er den engelske titel på nonsens-digt af Lewis Carroll, der optræder i børnebogen Bag spejlet, om mødet mellem en ung dreng og et monster ved navn The Jabberwock.

Jabberwocky kan også henvise til:

Film og tv
 Jabberwocky (film fra 1971), instrueret af Jan Švankmajer
 Jabberwocky (tv-serie), en amerikansk tv-serie for børn, 1972–1974
 Jabberwocky (film fra 1977), en film fra 1977 instrueret af Terry Gilliam
 Jabberwock, en tv-film fra 2010 instrueret af Steven R. Monroe

Musik
 Jabberwocky (band), et fransk electro-pop band
 Jabberwocky (album), af Clive Nolan og Oliver Wakeman
 Jabberwocky (musical), af Andrew Kay, Malcolm Middleton og Peter Phillips

Software
 Jabberwacky, en chatbot skabt af Rollo Carpenter og vinder af 2005 and 2006 Loebner prisen
 Jabberwock, en chatbot skabt af Jürgen Pirner, vinder af 2003 Loebner prisen

Andre medier og underholdning
 Jabberwock (magasin), udgiver i London af Chapman & Hall

Jabberwocky


Uzunluk, bir cisimin boyunu ifade eden büyüklük. Bu büyüklük en, boy veya yükseklik yönlerinde olabilir. Fizikte ise uzunluk, mesafe ile eşdeğer anlamda kullanılır. SI birim sisteminde uzunluk birimi metredir.

Bu temel birimden aşağıdaki birimler türetilir:

 Kilometre: 1 km = 1000 m = 103 m
 Hektometre: 100 hm = 102 m
 Dekametre: 10 dkm = 101 m
 Metre: 1 m = 1000 mm = 100 m
 Desimetre: 1 dm = 100 mm = 10−1 m
 Santimetre: 1 cm = 10 mm = 10−2 m
 Milimetre: 1 mm = 1000 µm = 10−3 m
 Mikrometre: 1 µm = 1000 nm = 10−6 m
 Nanometre: 1 nm = 1000 pm = 10−9 m
 Pikometre: 1 pm = 1000 fm = 10−12 m
 Femtometre: 1 fm = 1000 am = 10−15 m
 Attometre: 1 am = 1000 ? = 10-18 m

Genişlik
Genişlik ya da en, üç boyuttan (3B) biridir. İki veya üç boyutlu cisimlerin referans düzleme göre paralel yüzeyin de bulunan kısa kenarlarına verilen addır.

Kaynakça

Fiziksel nicelikler

Uzunluk


Großfeh wird in der Heraldik ein Pelzwerk bezeichnet, wenn die Anzahl von Pelzstücken gleich oder weniger drei beträgt. Vorrangig werden  die Eisenhütlein verwendet.

In der Wappenbeschreibung muss diese Großfeh besonders als solche erwähnt werden. Das Gegenstück ist die Kleinfeh oder veraltet Kleinspalt. Diese übliche Pelzform wird in Beschreibungen nur mit der Fehart als gefeht ( Beispiel:mit Wolken gefehter Bord) erwähnt. Die  Bezeichnung Großfeh für ein zu den heraldisches Pelzwerken. zählende Tingierung ist in der Französischen Heraldik "beffroi" (Wachtturm) und bedeutet auch Großfeh.

Siehe auch
 Feh

Weblinks

verschiedene Pelzarten bei dr-bernhard-peter

Heraldische Tinktur

Großfeh


O World Dance Council (abreviado WDC, em português Conselho Mundial de Dança) é uma companhia estabelecida em 1950 na Escócia, com a missão de estimular e promover a excelência na educação para a comunidade do mundial profissional e da liga amadora; fornecendo uma base consensual para os campeonatos mundiais competitivos de dança de salão. Seu corpo diretivo, o Presidium, consiste em um presidente e vários vice-presidentes.O WDC também opera um sistema de Conselho Nacional de Dança em certos países, promovendo a cooperação das organizações nesses países.

WDC inclui o Competitive Dance Committee, o Dancesation Committee e um acordo de parceria público-privada com a WDC Amateur League (WDCAL)

História
Conselho Mundial de Dança, é uma sucessora legal do International Council of Ballroom Dancing, estabelecida em uma reunião organizada por Phillip JS Richardson em 22 de setembro de 1950 em Edimburgo (Escócia), inicialmente composto por nove países europeus e três outros. De 1996 à 2006 foi chamado World Dance & Dance Sport Council - (WD&DSC).

Modo de operação
O World Dance Council é democrático em sua operação. Todas as decisões importantes são tomadas com base em um membro pleno por voto. Os membros plenos são (com algumas exceções) países individuais. Existem alguns membros afiliados, como a Ballroom Dancers Federation International. O WDC opera por meio de um conselho geral e dois comitês:

 O Comitê Mundial de Dança Competitiva regula a dança competitiva profissional e todas as questões relacionadas com as competições e seus regulamentos.
 O Comitê de Dancesation lida com todos os assuntos da profissão de dança que se relacionam com as atividades de Escolas de Dança e Professores de Dança e todas as outras formas de dança como artes cênicas, hip Hop, Tango Argentino, para citar apenas alguns.  Não regula diretamente a dança social. Esse é o negócio dos organizadores individuais.
 A WDC Amateur League foi fundada em 2007. Regula e designa os campeonatos Mundiais e Continentais de Amadores e licencia e regulamenta a Dança Amadora.

Cada país membro do WDC tem uma organização nacional (conselho), como o British Dance Council, que atua como fórum naquele país. Os órgãos nacionais decidem sobre seus delegados para o World Dance Council. O WDC também opera um sistema de Conselho Nacional de Dança do WDC em certos países, o que permite um sistema multi-membro dentro desse NDC, promovendo a cooperação das principais organizações de dança nesses países.

Eventos WDC
Esses eventos estão sob regulamentação do Conselho Mundial de Dança, que são organizados em vários países a cada ano:

 Campeonato Mundial – Salão Profissional
 Campeonato Mundial – Profissional Latino
 Campeonato Mundial – Profissional de 10 Danças
 Campeonato da Europa – 10-Dance Profissional
 Campeonato da Europa – Profissional Latino

Existem também outros eventos, que são licenciados para os países organizadores e são de entrada aberta.

 WDC Amateur League Open Amateur World Championships e Disney Professional Cups.
 Kremlin Copa do Mundo Latina
 Mundial Masters Latina
 Copa do Mundo WDC. Em 2009, este evento em Shenzhen, na China, teve mais de 2.000 participantes.

No regulamento, a instalação também está disponível para competições profissionais em:

 Dança de salão
 Show de dança latino-americano

Regras de competição WDC

 Os campeonatos WDC são campeonatos abertos.
 Os órgãos nacionais nomeiam os melhores casais disponíveis, é permitido apenas dois casais por país. Além disso, 3 Wild Cards da Lista de Classificação da World Series são convidados. Os competidores registrados no WDC podem participar como inscrições abertas.

Presidentes

 PJS Richardson MBE (ICBD)
 Alex Moore MBE (ICBD)
 Bill Irvine MBE (ICBD)
 Leonard Morgan (ICBD)
 Robin Short (WD&DSC)
 Karl Breuer (WD&DSC)
 Donnie Burns MBE

Vencedores mundiais

 Campeões Mundiais de Dança de Salão
 Campeões Mundiais de Dança Latina
 10 Campeões Mundiais de Dança
 Campeões Mundiais de Dança de Salão Amador

Veja também

 Federação Mundial de Dança Esportiva
 Dança de salão
 dança competitiva
 Federação de Dançarinos de Salão
 dança esportiva

Referências

 História do Conselho Mundial de Dança
 Departamento de Educação do Conselho Mundial de Dança

Ligações externas

 Conselho Mundial de Dança
Danças de salão
Organizações de dança

Conselho Mundial de Dança


Die J. D. Theile GmbH & Co. KG (Kurzform JDT) ist ein deutscher Hersteller von Rundstahlketten und Zubehör für die Bergbau- und Industrietechnik. Des Weiteren beschäftigt sich das Unternehmen mit der Industrieautomation. Standort und Produktionsstätte sind seit 1819 in Schwerte Ortsteil Villigst.

Geschichte

Johann-Dietrich Theile führte 1819 verschiedene Produktionsstätten zusammen und gründete das Unternehmen in Schwerte. In dieser Zeit wurden bis zu 180 Kettenheimschmiede beschäftigt. Das Unternehmen wurde Mitte des 19. Jahrhunderts an seinen Sohn Fritz Theile übertragen.

Der Enkel des Gründers, ebenfalls Fritz Theile, nahm die fabrikmäßige Herstellung von Schiffsketten auf und schuf so die Grundlage der heutigen Kettenfabrik. Fritz Theile übergab seinem Schwiegersohn Wilhelm Hidding Anfang des 20. Jahrhunderts das Unternehmen. Er führte die fabrikmäßige Herstellung von schweren Ankerstegketten ein und baute die Fertigung nach den technologischen Gesichtspunkten von schweiß- und vergütungstechnischer Verfahren auf. Unter seiner Führung war das Unternehmen vor allem an der Mechanisierung des Bergbaus beteiligt. Als er im Jahre 1959 verstarb, hinterließ er seinem Sohn Jürgen Hidding das Unternehmen. Unter diesem wurde das Unternehmen in den 1980er Jahren international tätig.

Seit Anfang der 1990er Jahre leitet sein Sohn Jan-Dirk Hidding das Unternehmen. 2020 wurden ca. 240 Mitarbeiter beschäftigt.

Produkte
 Rundstahlketten und Förderketten von ⌀ 6 mm bis ⌀ 60 mm
 Verbindungsschlösser, sowohl für den Industrie- als auch den Bergbaubereich
 Anschlagketten (Haken-, Ring-, Kranz- und Offshore-Ketten) für ein- und mehrsträngige Anwendungen
 Anschlagpunkte/Anschlagwirbel in diversen Ausführungen (kugelgelagert, drehbar, anschweißbar, einschraubbar)
 geschmiedete Anschlagmittel (u. a. Gabelkopf-, Ösen-, Automatik-, Absetzkipper-, Wirbelhaken, Verkürzungselemente)
 Servicedienstleistungen zum Produktprogramm (Kettenprüfungen und Schulungen "Befähigte Person" gem. BGR 500)

Technologie

Patente und Gebrauchsmuster
JDT hat 150 erteilte Patente, Gebrauchsmuster und Markennamenregistrierungen.
Hierunter fallen u. a. Eintragung der Marke 30 2008 076 257 F-Class, 17. Februar 2011, Patent-Nr. 103 48 491
IPC: F16G 13/18 Rundstahlgliederkette, 7. Juli 2005, Patent-Nr. 23 54 028 Bügelschloss, 24. November 1977,
Patent-Nr. 908696 Verfahren und Vorrichtung zum Herstellen von Ketten für hohe Beanspruchung, 22. November 1951.

Normungsarbeit
Seit 1975 arbeitet die Firma JDT  im Normungsausschuss FNA Rundstahlketten DIN  mit. Der Normenausschuss Rundstahlketten besteht aus verschiedenen Arbeitsausschüssen,
Rundstahlketten (NRK) im Deutschen Institut für Normung e. V. (DIN) zuständig für die nationale (DIN),
die europäische (CEN) und die internationale (ISO) Normung. Der Normenausschuss Bergbau (FABERG) für
Rundstahlketten, Einzelteile und Zubehör, die im Bergbau Anwendung finden. Der Normenausschuss Eisen und Stahl
(FES), welcher sich u. a. mit der Normung von Stählen für geschweißte Rundstahlketten beschäftigt.
JDT ist Teilnehmer dieser Arbeitsausschüsse und hat  an 42 DIN Normen, 16 EN Normen und
22 ISO Normen mitgewirkt. Hierunter fallen u. a. EN Normen 818-1 bis 818-6 und 1677-1 bis 1677-4, welche auf europäischer Ebene erarbeitet und veröffentlicht wurden. Im Bereich der Bergbautechnik für Ketten und Schlösser
die DIN 22252 und DIN 22258. Sowie im Normenausschuss für Stahl (FES) die DIN 17115.

Weblinks
 Internetauftritt des Unternehmens

Einzelnachweise

Produzierendes Unternehmen (Metall)
Organisation (Schwerte)
Produzierendes Unternehmen (Kreis Unna)
JD Theile

J. D. Theile


مايكل جاكسون: هذه هي  هو عنوان الفيلم عن أسطورة موسيقى البوب الراحل مايكل جاكسون، يوثّق الفيلم تدريبات مايكل جاكسون لحفلات من نفس الاسم التي كان ينوي تقديمها في صيف 2009.

سيشمل الفيلم توجيهات جاكسون لطاقم العمل في ال50 حفلة، بالإضافة لخلق وتطوير وأخيراً تأدية الحفلات التي تعتمد على تكنولوجية متطورة، لم يسبق أن استخدمت من قبل في حفلة موسيقية.

المشاهد من الفيلم صوّرت بشكلٍ كامل في (المنتدى) في إنجلوود و(ستابلس سنتر) في لوس أنجلوس. ولقد جهز الفيلم لتوزيع سينمائي في جميع أنحاء العالم في 28\10\2009 مع مدّة عرض لأسبوعين فقط.
ستعرض التذاكر للبيع قبل شهر تقريباً من العرض الأساسي للفلم، في 27\9\2009 لإرضاء جمهور كبير متوقع حضوره لهذا الفلم.

صدّق قاضي المحكمة العليا ميتشيل بيكلوف في 10\8\2009 على تسوية بين مسؤولين من جهة مايكل جاكسون، ومروجي الحفلات أي أي جي لايف، وبين شركة سوني بيكشترز.

تنصّ الاتفاقية على السماح لشركة سوني لتعديل مئات الساعات من أرشيف التدريبات لصنع فلماً سنمائياً. دفعت (سوني) مبلغاً قدره 60 مليون دولار من أجل حقوق الفلم.

عُرِضَت مشاهد من الفيلم للمرة الأولى خلال حفل توزيع جوائز ال آم تي في, 13\9\2009 مترافقاً مع إطلاق الموقع الرسمي للفيلم.

روابط خارجية

مراجع

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام آيماكس
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية في عقد 2000
أفلام إنتاج 2009
أفلام إنتاج كولومبيا بيكتشرز
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام سيرة ذاتية أمريكية
أفلام من إخراج كيني أورتيغا
أفلام وثائقية أمريكية
أفلام وثائقية عن مايكل جاكسون
ألبومات فيديو مايكل جاكسون
ألبومات مباشرة 2009
سوني بيكشرز إنترتنمنت
سوني ميوزك للترفيه

مايكل جاكسون هذه هي (فيلم)


محمد بوجندار شاعر وعالم مغربي ولد بالرباط في 1307 هـ. ألف محمد بوجندار كتاب مقدمة الفتح في تاريخ رباط الفتح، وكتاب شالة، أثارها، وكتاب عن قصبة الرباط الأثرية.

لقد سار محمد بوجندار في طريق مناهض لما خططته إدارة الحماية. وإذا كان صديقه محمد الجزولي قد عزل من وظيفته بالمحكمة العليا، فإن ما نزل ببوجندار وهو الشخصية الباردة المطلعة على الكثير من الخبايا في الإقامة العامة والمدرسة العليا.

من المؤرخين المغاربة الذين أولوا اهتماما خاصا بالتراث المخطوط في الربع الأول من القرن العشرين، محمد بوجندار قضى سنوات عديدة في الاطلاع والبحث والتنقيب في عدة كتب وفهارس وتواريخ ورسوم وكنانيش وغيرها، وكانت نتائج جهوده المستمرة أن أمكنه جمع المادة العلمية التي اعتمد عليها في الترجمة لما يقارب الثلاثمائة من أعلام الرباط منذ تأسيسها إلى عام 1344 هـ.

وعندما أدركت بوجندار الوفاة في يوم 21 ربيع الثاني عام 1345 هـ، كتب صديقه محمد الجزولي في «ذكريات من ربيع الحياة»: لقد اهتز المغرب لنبإ وفاته وردد صداه من مشرقه إلى مغربه، ولقد رثي أبو جندار من لدن الأدباء والكتاب بالجم الكثير وما رثي أديب في عصرنا بقدر ما رثي.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص مغاربة في القرن 19
تربويون مغاربة
شعراء مغاربة
صحفيون في القرن 20
صحفيون مغاربة
كتاب من الرباط
كتاب وكاتبات مغاربة
مترجمو القرن 20
مترجمون مغاربة
مواليد 1307 هـ
مواليد 1889
مؤرخو القرن 20
مؤرخون مغاربة
وفيات 1345 هـ
وفيات 1926
صحفيون ذكور مغاربة
مؤرخون مغاربة في القرن 20

محمد بوجندار


Grăbiți apusul soarelui (titlul original: Hurry Sundown) este un film dramatic american, realizat în 1967 de Otto Preminger, având protagoniști pe Jane Fonda și Michael Caine. Scenariul de Horton Foote și Thomas C. Ryan se bazează pe romanul omonim scris de K. B. Gilden, pseudonimul pentru soții Katya și Bert Gilden. Este filmul de debut al actriței Faye Dunaway.

Conținut

Distribuție

Premii și nominalizări
 Faye Dunaway a câștigat Premiul BAFTA pentru cel mai promițător debutant în rol principal pentru acest film cât și pentru filmul Bonnie și Clyde.
 Faye Dunaway a fost, de asemenea, nominalizată pentru Premiul Globul de Aur pentru noul star al anului ‑ actriță, dar a pierdut în favoarea actriței Katharine Ross din filmul Absolventul.

Vezi și
 The Fifty Worst Films of All Time
 Listă de filme străine până în 1989

Referințe

Legături externe

Filme din 1967
Filme regizate de Otto Preminger
Filme dramatice
Filme în limba engleză
Filme americane
Filme bazate pe literatură
Ecranizări de romane

Grăbiți apusul soarelui (film)


Joseph Adolphe François Thas (* 13. Oktober 1944 in Dilbeek, Belgien), ist ein belgischer Mathematiker, der sich mit Kombinatorik und deren Anwendungen in der Geometrie (Endliche Geometrien) beschäftigt.

Thas wurde 1969 an der Universität Gent bei Julien Bilo promoviert (Een studie betreffende de projectieve rechte over de totale matrix algebra  der 3x3-matrices met elementen in een algebraisch afgesloten veld K). Er ist Professor an der Universität Gent.

1994 erhielt er die Euler-Medaille. 1998 war er Invited Speaker auf dem Internationalen Mathematikerkongress in Berlin (Finite geometries, varieties and codes). 1969 erhielt er den Preis der Königlich Belgischen Akademie der Wissenschaften, 1970 den Louis Empain Preis und im selben Jahr den Francois Deruyts Preis der Königlich Belgischen Akademie der Wissenschaften. Er ist Fellow der American Mathematical Society.

1988 wurde er Mitglied der Königlich Flämischen Akademie der Wissenschaften und Künste in Belgien, deren Vizedirektor er 1998 und deren Direktor er 1999 war.

Schriften
 mit K. Thas, H. Van Maldeghem Translation generalized quadrangles, World Scientific 2006
 mit Stanley E. Payne Finite generalized quadrangles, Pitman 1984, 2. Auflage, European Mathematical Society 2009
 mit J. W. P. Hirschfeld General Galois Geometries, Oxford University Press 1991
 Projective geometry over a finite field und Generalized Polygons in F. Buekenhout Handbook of incidence geometry, North Holland 1995
 mit J. Bilo Enkele aspecten van de theorie der axiomatische projectieve vlakken, Simon Stevin, Supplement, Band 55, 1981

Weblinks
 Homepage in Gent

Einzelnachweise

Hochschullehrer (Universität Gent)
Mathematiker (20. Jahrhundert)
Fellow der American Mathematical Society
Belgier
Geboren 1944
Mann

Joseph A. Thas


Le Rondo dans le genre ancien, , est une œuvre de la compositrice Mel Bonis datant de 1889.

Composition
Mel Bonis compose son Rondo dans le genre ancien pour piano en 1889. L'œuvre, dédiée à , est publiée l'année de sa composition aux éditions Grus. Elle est rééditée en 1893 par la même maison d'édition puis en 2006 par les éditions Furore.

Analyse

Réception

Edition actuelle
 In Mel Bonis, œuvres pour piano, Volume 2 - Pièces pittoresques et poétiques A; éd. Furore, 2006

Discographie
 L'ange gardien, par Laurent Martin (piano), Ligia Digital LIDI 01033181-07, 2007

Références

Sources

Liens externes

Liens externes
 Mel Bonis, compositrice

Œuvre de Mel Bonis
Œuvre pour piano
Œuvre réalisée en 1889

Rondo dans le genre ancien


RR Vulpeculae (RR Vul) es una estrella variable en la constelación de Vulpecula que se localiza 8 minutos de arco al sur de 32 Vulpeculae.
Su distancia al sistema solar no es bien conocida —el satélite Hipparcos no midió su paralaje—, estimándose en 1890 años luz.

RR Vulpeculae constituye una binaria cercana —las dos componentes se hallan muy próximas entre sí— pero es considerada una binaria separada, lo que implica que no existe transferencia de masa entre las dos componentes.
La estrella primaria tiene tipo espectral A2 y su temperatura efectiva es de 8600 K.
Su luminosidad es 21 veces superior a la luminosidad solar y su radio es 2,1 veces más grande que el del Sol.
Tiene una masa de 3,15 masas solares.
La estrella secundaria es una gigante amarilla de tipo G3III con una temperatura efectiva de 5340 K.
14 veces más luminosa que el Sol, duplica en tamaño a su compañera.
Tiene una masa de 2,05 masas solares.

El período orbital del sistema es de 5,0507 días, estando clasificada RR Vulpeculae como una binaria eclipsante de tipo Algol. Su brillo fluctúa entre magnitud aparente +10,00 y +11,40, existiendo un eclipse principal pero no un eclipse secundario.

Véase también
Lista de estrellas variables

Referencias

Estrellas binarias
Estrellas variables
Constelación de Vulpecula

RR Vulpeculae


Institutul de Etnografie și Folclor "Constantin Brăiloiu" din București este o unitate de cercetare științifică fundamentală cu profil umanist și muzical, care funcționează sub auspiciile Academiei Române.

Istoric

Arhiva de Folklore a S.C.R. (1928-1949)
În 1928, în cadrul Societății Compozitorilor Români, este întemeiată Arhiva de Folklore, de către muzicologul Constantin Brăiloiu, care a avut o contribuție fundamentală la culegerea folclorului muzical românesc.

Întemeietorul Arhivei, Constantin Brăiloiu și elevii săi: Harry Brauner (primul secretar al arhivei), Ilarion Cocișiu, Emilia Comișel, Tiberiu Alexandru (secretar al Arhivei după H. Brauner) au cules peste 30.000 de melodii (numai 8000 au fost culese până în 1934).

Între 1928-1934 au fost efectuate culegeri sistematice, împreună cu echipele de cercetare monografică ale Institutului Social Român, conduse de Dimitrie Gusti, în Vrancea, Câmpulung Moldovenesc, Țara Oltului, Gorj, Năsăud etc.

În 1931 Constantin Brăiloiu tipărește în revista "Boabe de grâu" (nr. 4) studiul Schiță a unei metode de folklore muzical, apărut în același timp și într-o versiune în limba franceză. Prin această schiță, Brăiloiu teoretizează culegerea materialelor, printr-o metodă științifică riguroasă ce prevedea înregistrarea și inventarierea materialului și apoi organizarea fișierului regional și după specia folclorică.

În seria de publicații ale Arhivei, Constantin Brăiloiu a tipărit: Treizeci cântece populare (1927), Cântece bătrânești din Oltenia, Muntenia, Moldova și Bucovina (1932), Ale mortului din Gorj (1936), Nunta la Feleag (1938), Nunta în Someș (1941).

Din 1944, odată cu plecarea lui Brăiloiu din țară, Harry Brauner este numit director adjunct al "Arhivei de Folklor".

Institutul de Folclor (1949-1964)
La 6 aprilie 1949 ia naștere "Institutul de Folklor", înființat de Harry Brauner, prin unirea Arhivei de Folklor a S.C.R. și a Arhivei Fonogramice a Ministerului Artelor (componentele de bază ale institutului). Prin intervențiile lui Brauner la Lucrețiu Pătrășcanu, este obținută clădirea în care să funcționeze institutul.

În aceeași perioadă, Harry Brauner înființează în cadrul institutului, Orchestra "Barbu Lăutaru", transferând orchestra de la Sindicatul Artiștilor Instrumentiști condus de naistul Fănică Luca. Printre membrii fondatori se numără și violonistul și dirijorul Ion Luca-Bănățeanu.

În ianuarie 1950 Brauner este arestat și implicat fără vină în procesul Pătrășcanu. Astfel, la conducerea institutului vine muzicianul Sabin V. Drăgoi. În această perioadă, pentru a nu avea doar statutul unui institut de muzică populară, în cadrul lui sunt cooptați mai mulți filologi și folcloriști literari, precum Alexandru Amzulescu, Adrian Fochi sau Ovidiu Bârlea.

În perioada 1950-1960 au loc ample campanii de culegere a folclorului în toată țara, de această dată cu ajutorul magnetofonului, care permitea înregistrarea materialelor la o calitate net superioară celor înregistrate anterior pe cilindri de fonograf și discuri de gramofon.

În anul 1962 institutul trece în subordinea Academiei Române.

Institutul de Etnografie și Folclor (1964-1974)
În 1964 capătă denumirea de IEF, în urma fuziunii cu Sectorul de Etnografie al Institutului de Arheologie al Academiei, lărgindu-i-se astfel direcțiile de cercetare. Director al institutului este numit etnologul Mihai Pop.

În această perioadă sunt continuate campaniile de cercetare de teren și culegere a materialelor folclorice, sunt publicate lucrări și studii pe baza înregistrărilor din arhivă și sunt cooptați în institut numeroși folcloriști, etnografi și etnologi.

Institutul de Cercetări Etnologice și Dialectologice (1974-1990)
În anul 1974, prin unirea Institutului de Etnografie și Folclor cu Centrul de Cercetări Fonetice și Dialectale al Academiei Române și Centrul Național de Îndrumare și Valorificare a Creației Populare ia ființă ICED, în subordinea Consiliului Culturii și Educației Socialiste.

În 1981 este elaborată "Colecția națională de folclor" (care să cuprindă lucrări și tipologii ale repertoriilor folclorice).

I.E.F. "Constantin Brăiloiu"
În anul 1990 ICED trece din subordinea C.C.E.S. în subordinea Academiei Române și devine Institutul de Etnografie și Folclor "Constantin Brăiloiu", iar Institutul de Fonetică și Dialectologie "Al. Rosetti" al Academiei Române și Centrul Național de Conservare și Valorificare a Tradiției și Creației Populare al Ministerului Culturii devin institute autonome.

Directori
 Harry Brauner (6 aprilie 1948 - ianuarie 1949)
 Sabin V. Drăgoi (1949 - 1964)
 Mihai Pop (1965 - 1975)
 Ioan Ilișiu (1975 - 1990)
 Vasile Vetișanu (1990 - 1997)
 Sabina Ispas (1997 - prezent)

Personalități
De-a lungul celor 73 de ani de existență, în institut au activat personalități de seamă din cadrul științelor etnologice.

Printre aceștia se numără:
 Folcloriștii: Mihai Pop, Alexandru Amzulescu, Ovidiu Bârlea, Adrian Fochi, Radu Niculescu, Corneliu Bărbulescu, Monica Brătulescu, Tony Brill, Doina Truță, Cornelia Călin, Ligia Bârgu-Georgescu, Sabina Cornelia Stroescu, Stanca Fotino-Ciobanu, Constantin Eretescu, Sanda Golopenția-Eretescu, Irina Nicolau, Ion T. Alexandru, Sabina Ispas, Nicoleta Coatu, Mihai Alexandru Canciovici, Radu Răutu, Mihaela Șerbănescu, Anca Stere, Laura Jiga-Iliescu, Rodica Raliade,
 Etnomuzicologii: Harry Brauner, Ilarion Cocișiu, Tiberiu Alexandru, Emilia Comișel, Gheorghe Ciobanu, Sabin Drăgoi, Mircea Chiriac, Paula Carp, Pascal Bentoiu, Constantin Zamfir, Constantin Prichici, Adrian Vicol, Vasile D. Nicolescu, Mariana Kahane, Lucilia Georgescu-Stănculeanu, Ghizela Sulițeanu, Adriana Sachelarie, Eugenia Cernea, Elisabeta Moldoveanu, George Marcu, Corneliu Dan Georgescu, Speranța Rădulescu, Steluța Popa, Iosif Herțea, Ulpiu Vlad, Felicia Diculescu, Marian Lupașcu, Marin-Marian Bălașa, Constantin Secară, Nicolae Teodoreanu, Mihaela Nubert-Chețan.
 Etnografii: Ernest Bernea, Paul Petrescu, Romulus Vulcănescu, Alexandru Popescu, Roswith Capesius, Boris Zderciuc, Nicolae Dunăre, Radu Octavian Maier, Ion Ghinoiu, Maria Bâtcă, Alina Ioana Ciobănel, Ofelia Văduva, Germina Comanici, Emil Țîrcomnicu.
 Etnocoreologii: Vera Proca Ciortea, Andrei Bucșan, Anca Giurchescu, Constantin Costea, Emanuela Balaci,

Patrimoniu
Arhiva IEF conține înregistrări pe cilindri de ceară (14000), discuri (6000), 5865 de role benzi de magnetofon, casete audio și CD-uri. Informațiile vizuale sunt înregistrate pe peliculă de 16 și 32 mm, fotografii și casete video. Arhiva deține, de asemenea, manuscrise ale unor lucrări semnate de etnologi, corespondență, informații de teren. Înregistrările sonore și de imagine sunt însoțite de fișe conținând informații suplimentare (fișe de informator, fișe ale materialului cules, fișe de observație), transcrieri muzicale, literare și coregrafice privitoare la folclorul românesc. Cercetările prilejuite de Atlasul etnografic al României însumează și ele un bogat fond documentar: chestionare (8600), hărți etnografice (1000). În fonoteca arhivei se află plăci fotografice (1000), diapozitive color (4500), fotografii (15000) filme foto (5000).

Biblioteca Institutului numără 18379 de volume, fiind una din cele mai mari biblioteci de domeniu din București. În cadrul ei există: "fondul Brăiloiu" (cu 1824 de volume, 78 de colecții de periodice și 113 partituri), fondul de cărți transferate în 1949 de la Arhiva de Folklore, colecții și periodice precum "Din viața poporului român", "Revista de etnografie și folclor", "Anuarul IEF", "Colecția națională de folclor", "Arhive folclorice românești" ș.a.

Publicații

Revista de Etnografie și Folclor
Este publicația periodică a Institutului de Etnografie și Folclor, apărută începând din 1956. Între 1956-1963 apare cu titlul "Revista de folclor". Din 1964 primește denumirea de "Revista de etnografie și folclor", păstrată până astăzi.

De-a lungul anilor, în revistă au fost exprimate, teoretic și metodologic, marile proiecte ale institutului: Ovidiu Bârlea (Cercetarea prozei populare, 1956), Vera Proca (Despre notarea dansului popular românesc, 1956), Al. I. Amzulescu (Cântecul nostru bătrânesc, 1960), Corneliu Bărbulescu (Catalogul poveștilor românești, 1960), Sabina Cornelia Stroescu (Cu privire la sistemul de clasificare al snoavelor, 1965), Tony Brill (Principiile clasificării legendelor populare românești, 1966).

În revistă sunt publicate bibliografii și instrumente de cercetare, studii de istoria folclorului, folcloristicii și etnografiei, studii de etnomuzicologie, etnologie, antropologie socială și culturală, de etnografie și folclor, studii de artă populară, folclor macedoromân, istroromân, megleno-român și al românilor de peste hotare, folclor străin, recenzii ș.a.

Anuarul I.E.F.

Colecția Națională de Folclor
 Al. I. Amzulescu: Cântecul epic eroic [Tipologie și corpus de texte poetice], București, Editura Academiei R.S.R., 1981, 773 p.
 Steluța Popa: Obiceiuri de iarnă. Folclor muzical din repertoriul copiilor [Tipologie muzicală - colecție de cântece], București, Editura Muzicală, 1981, 165 p.
 Al. I. Amzulescu: Balada familială [Tipologie și corpus de texte], București, Editura Academiei R.S.R., 1983, 486 p.
 Speranța Rădulescu: Taraful și acompaniamentul armonic în muzica de joc, București, Editura Muzicală, 1984, 724 p.
 Corneliu Dan Georgescu: Jocul popular românesc [Tipologie muzicală și corpus de melodii instrumentale], București, Editura Muzicală, 1984, 646 p.
 Nicoleta Coatu: Lirica populară românească cu tematică actuală [Clasificarea tematică a variantelor motivice], București, Editura Minerva, 1984, XL + 444 p.
 Sabina Ispas și Doina Truță: Lirica de dragoste [Index motivic și tipologic], București, Editura Academiei R.S.R. - vol. I, 1985, 400 p.; vol. II, 1986, 672 p.; vol. III, 1988, 582 p.; vol. IV, 1989, 424 p.
 Eugenia Cernea și Nicoleta Coatu: Cântecul popular nou, București, Editura Muzicală, 1986, 263 p.
 Ghizela Sulițeanu: Cântecul de leagăn, București, Editura Muzicală, 1986, 912 p.
 Corneliu Dan Georgescu: Repertoriul pastoral. Semnale de bucium [Tipologie și corpus de melodii], București, Editura Muzicală, 1987, 264 p.
 Mariana Kahane și Lucilia Georgescu-Stănculeanu: Cântecul zorilor și bradului [Tipologie muzicală], București, Editura Muzicală, 1988, 824 p.
 Speranța Rădulescu: Cântecul. I. Transilvania meridională [Tipologie muzicală], București, Editura Muzicală, 1990, 256 p.
 Cornelia Călin: Jurnalul oral [Index tipologic și motivic, antologie de texte], București, Editura Erasmus, 1993, 178 p.
 Constanța Cristescu: Chemări de toacă [Repertoriul românesc, monografie, tipologie și antologie muzicală], București, Editura Academiei Române, 1999, 400 p.
 Elisabeta Moldoveanu: Cântecele de seceriș ale poporului român [Tipologie muzicală și literară], București, Editura Academiei Române, 2000, 473 p.
 Iosif Herțea: Colinde românești [Antologie și tipologie muzicală], București, Editura Grai și Suflet - Cultura Națională, 2004, 531 p.
 Adrian Vicol: Recitativul epic al baladei românești [Tipologie muzicală], București, Editura Arvin Press, 2004, 534 p.
 Tony Brill: Tipologia legendei populare românești, București, Editura Saeculum I.O. - vol. I: Legenda etiologică, 655 p.; vol. II: Legenda mitologică, legenda religioasă, legenda istorică, 576 p.
 Mariana Kahane: Doina vocală din Oltenia [Tipologie muzicală], lucrare îngrijită de Marian Lupașcu, București, Editura Muzicală, 2007, 260 p.
 Adrian Vicol și Paula Carp: Cântecul propriu-zis din Muscel, București, Editura Muzicală - vol. 1, 2007, 531 p.; vol. 2, 2008, 411 p.
 Ulpiu Vlad: Repertoriul nupțial: Cântecul miresei [Metodologia unei posibile trilogii], București, Editura Muzicală, 2009, 609 p.
 Al. I. Amzulescu și Marian Munteanu: Cântecul poporan din Muscel, București, Editura Valahia - "Colecția Rânduiala", 2010, 798 p.

Atlasul Etnografic Român
 Volumul I - Habitatul, București, Editura Academiei Române, 2003, 271 p. ISBN 9735674238
 Volumul II - Ocupațiile, București, Editura Academiei Române, 2005, 299 p. ISBN 9732711345
 Volumul III - Tehnica populară. Alimentația, București, Editura Academiei Române, 2008, p. ISBN 9732716656
 Volumul IV - Portul și arta populară, București, Editura Academiei Române, 2011, 267 p. ISBN 9732721452
 Volumul V - Sărbători, obiceiuri, mitologie, București, Editura Academiei Române, 2013, 361 p. ISBN 9789732723685

Etnologie românească
Este o serie de lucrări coordonate de Sabina Ispas și Nicoleta Coatu, la care a contribuit un colectiv de autori: Ion Alexandru, Mihai Canciovici, Germina Comanici, Cristina Gafu, Armand Guță, Laura Jiga-Iliescu, Marin Marian-Bălașa, Mihaela Nubert-Chețan, Mihaela Pena, Luiza Popa, Rodica Raliade, Anca Stere, Mihaela Șerbănescu, Nicolae Teodoreanu, Radu Toader, Emil Țârcomnicu, Ofelia Văduva și Iulia Wisoșenschi.

 Etnologie românească: Folcloristică și etnomuzicologie, vol. I, București, Editura Academiei Române, 2006, 386 p. ISBN 9789732716052
 Etnologie românească: Folcloristică și etnomuzicologie, vol. II - Metodologie. Arhive. Instrumente de lucru, București, Editura Academiei RomânePartea 1, 2010, 356 p. ISBN 9789732716052Partea a 2-a, 2010, 430 p. ISBN 9789732714584
 Etnologie românească: Folcloristică și etnomuzicologie, vol. III - Nașterea și copilăria, București, Editura Academiei RomânePartea 1: Fenomenologia natalității, 2011, 350 p. ISBN 9789732721438Partea a 2-a: Ritualitate postnatală; copilăria între ludic și folcloric; pedagogie infantilă, 2012, 343 p. ISBN 9789732722251Partea a 3-a: Expresii ale nașterii în texte literar-folclorice, 2014, 263 p. ISBN 9789732724804

Arhive folclorice românești
 Rădăcini - Roots: CD cu 54 de piese muzicale și broșură de 50 p., București, 1999.
 Cântece epice eroice / Heroic Epic Songs: CD cu 6 piese muzicale și broșură de 50 p., București, 2001.
 Tumbe, tumbe - Cântece românești / Aromanian Songs: CD cu 34 piese muzicale și broșură de 66 p., București, 2002.
 Doina: două CD-uri cu 61 de piese muzicale, București, 2004-2005.
 Doina din Maramureș, Oaș și Bucovina, CD cu 35 de piese muzicale, București, 2011.

Bibliografie
 Datcu, Iordan: Dicționarul etnologilor români (ediția a III-a), Editura Saeculum I.O., București, 2006  ISBN 973-642-098-1
Marian-Bălașa, Marin: Romanian Traditional Identity - As Searched by The Brăiloiu Institute în East European Meetings in Ethnomusicology, vol. 7, [București], 2000, p. 127-182
Comănici, Germina; Vetișanu, Vasile (coord.): Întâlnirea generațiilor 1949-1994, București, Editura Academiei Române, 1994, 218 p.
 Ispas, Sabina: La aniversarea Institutului de Etnografie și Folclor "C. Brăiloiu" al Academiei Române în REF, tom. 44, nr. 1, București, 1999, p. 3-8
 Marian-Bălașa, Marin: Institutul "Brăiloiu" în contextul etnologiei românești în REF, tom. 44, nr. 1, București, 1999, p. 9-18
 ***: Academia Română. Secția de Arte, Arhitectură și Audiovizual. Institutul de Etnografie și Folclor "Constantin Brăiloiu", broșură editată în 1999, cu ocazia semicentenarului Institutului, 8 p.
 ***: Scientific Research in the Romanian Academy Institutes, București, 2006, pp. 120-127

Note

Legături externe
 Site-ul Academiei Române, Institutul de Etnografie și Folclor "Constantin Brăiloiu"

Etnografie și Folclor
Institute de cercetări din România
Instituții culturale române
Instituții din București
Folclor muzical românesc
Cultura în București
București

Institutul de Etnografie și Folclor „Constantin Brăiloiu”


La Estación de radar meteo de King City (en inglés King City weather radar station) (con el indicativo ICAO CWKR) posee un radar meteorológico localizado en King City, Ontario, Canadá. Es operado por Environment Canada, y es parte de la Red Canadiense de Radares Meteo.

El sitio está en la lista, a una altura de 360 , y una torre de 27 m de altura.

El radar montado en la torre es uno meteorológico de 5 cm de longitud de onda, con un sistema radárico de polarización dual en la banda C, fue instalado en 2004.

Estudios
La estación ofrece una serie de funciones de investigación, y recoge datos para cumplir con las necesidades de observación y de vigilancia meteorológica.

En 1985, el Directorio de Investigaciones del Servicio Ambiental Atmosférico, estableció el primer radar meteorológico canadiense, con capacidades Doppler allí en King City. En 2004, fue instalado el radar de polarización dual para mayores estudios

Estos sistemas se utilizan para fines de predicción y los datos recogidos se utilizan para las predicciones meteorológicas para el Área Metropolitana de Toronto y el Golden Horseshoe.

Además, bajo los auspicios de la Sección de Investigación Meteorológica de tiempo severo y Física de nubes, de Environment Canada, esta "Estación de radar meteo Doppler de King City"  recopila datos para investigaciones.

Este radar de banda C es muy útil para observaciones de patrones de migración de las aves, especialmente cuando los datos se toman en conjunto con la de otras estaciones de radar. La investigación actual con el radar activo de doble polarización, incluye precipitaciones de invierno, estimaciones cuantitativas de precipitación, e identificación de modelos de partículas.

Referencias

Enlaces externos
 Datos en tiempo real del CWKR, Environment Canada

Ciencia y tecnología de Canadá
Observación meteorológica
Observatorios astronómicos de Canadá
Radares
Servicio meteorológico de Canadá

Estación de radar meteo de King City


Operação Green Hunt é o nome usado pela mídia indiana para descrever a "ofensiva total de forças paramilitares e das forças do estado" contra os naxalitas. Acredita-se que a operação tenha começado em novembro de 2009 em cinco estados do "Corredor Vermelho".

O termo foi cunhado pelos oficiais da polícia de Chatisgar para descrever uma investida bem-sucedida contra o Partido Comunista da Índia (Maoista) no estado. Foi usado erroneamente pela mídia para descrever operações antinaxalitas mais amplas; o governo indiano não usa o termo "Operação Green Hunt" para descrever sua ofensiva contra os naxalitas.

Força Aérea Indiana
Marinha Indiana
Batalhas envolvendo a Índia
2009 na Índia
Guerras atuais
Insurgência Naxalita
Conflitos em 2009
Conflitos em 2010
Conflitos em 2011
Conflitos em 2012
Conflitos em 2013
Conflitos em 2014
Conflitos em 2015
Conflitos em 2016
Conflitos em 2017
Conflitos em 2018
Conflitos em 2019
Conflitos em 2020
Conflitos em 2021
Conflitos em 2022
Conflitos em 2023

Operação Green Hunt


Eclipsa de Lună din 10 decembrie 2011 a fost cea de a doua eclipsă de Lună din anul 2011, cea dintâi eclipsă din acel an se produsese la 15 iunie. Face parte din seria Saros 135. Ca și eclipsa din 15 iunie (Saros 130), a fost o eclipsă totală de Lună.

În timpul unei eclipse totale de Lună, locuitorii din zonele cufundate în întuneric pot observa fenomenele următoare: Luna fiind în totalitate eclipsată, crepusculele terestre se reflectă pe fața vizibilă a Lunii. Luna apare atunci în culori cuprate, variind de la portocaliu la roșiatic. Apoi Luna, ieșind treptat din conul de umbră al Pământului, își reia culoarea sa obișnuită.

Durata sa a fost mai mare de 100 de minute.

De la eclipsă au trecut .

Vizibilitate

Această eclipsă a fost vizibilă în Asia și Oceania, precum și în America de Nord, înainte de apusul Lunii, precum și în Europa Centrală, Răsăriteană, cât și în Peninsula Balcanică, după răsăritul Lunii. Eclipsa a avut o magnitudine de 1,106.

Note

2011 în știință
Eclipse de Lună

Eclipsa de Lună din 10 decembrie 2011


Onda Verde es un municipio brasilero del estado de São Paulo. Se localiza a una latitud 20º36'00" sur y a una longitud 49º17'43" oeste, estando a una altitud de 534 metros. La ciudad tiene una población de 3.884 habitantes (IBGE/2010) y área de 243,1 km². Onda Verde pertenece a la Microrregión de São José do Río Preto.

Demografía
Datos del Censo - 2010

Población total: 3.884
 Urbana: 3.043
 Rural: 841
 Hombres: 1993
 Mujeres: 1.891

Densidad demográfica (hab./km²): 15,98

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 11,83

Expectativa de vida (años): 73,53

Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 2,83

Tasa de alfabetización: 88,57%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,777
 IDH-M Salario: 0,684
 IDH-M Longevidad: 0,809
 IDH-M Educación: 0,838
(Fuente: IPEADATA)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Onda Verde


Bitkiler aleminde çoğu bitki, besin madde depolarını dış zararlılara karşı korumaya yarayan kimyasal bileşikleri sentezleyebilme yeteneğine sahiptir. Bu bileşikler, hayvanlar veya insanlar tarafından tüketildikleri zaman oldukça zararlı veya ölümcül sonuçlar doğurabilir. Bunlar arasında proteaz inhibitörleri, goitrojenler, alkaloidler, okzalatlar ve fitatlar sayılabilir. Bu bileşikler bunları tüketen hayvanlarda büyümede gerilemeye yol açtıkları gibi, sindirim sistemi başta olmak üzere çeşitli vücut fonksiyonlarında da ciddi aksamalara yol açabilirler.

Tanenler genellikle bitkilerin kök, odun, kabuk, yaprak ve meyvelerinde bulunur; tanik asit olarak da bilinir. Tanenler polifenolik bileşikler olup, kolza, bakla ve sorgum gibi bitkilerden elde edilen, açık sarı-kahverengi toz, pul ya da süngersi bir kütle halindeki biçimsiz (amorf) maddelere verilen addır.

Saponinler, baklagiller ile fasulye ve kimi baharat tohumlarındaki şekerli steroidal veya triterpen bileşiklerdir. Bunların bitkileri fungal, bakteriyel ve böcek saldırılarına karşı korudukları sanılmaktadır. Saponinler sindirim ve metabolizmada rol alan enzimleri inhibe ederler, Zn ile çözünmez formda kompleks meydana getirerek sindirimi olumsuz yönde etkilerler.

Gossypol, pamuk bitkisinin tohum, yaprak, dal ve köklerinde bulunan polifenolik bir pigmenttir. Toksik bir bileşik olup, kalp, solunum, üreme sistemiyle karaciğerde lezyonlara yol açar. Serbest gossypol toksik olduğu halde, bağlı formda olanı değildir. Pamuk tohumunun ısıl işleme tabi tutulması gossypol'ün bağlı forma geçirilmesi içindir.

Hayvancılık
Bitki biyokimyası

Hayvan beslemede anti besleme faktörleri


Karl Buechner (born December 23, 1970) is an American musician from Syracuse, New York, best known as the frontman for the hardcore band Earth Crisis. He is also the singer of Freya, Path of Resistance, Vehement Serenade, Apocalypse Tribe and 1000 Drops of Venom.

In the mid- to late 1990s, Buechner attained a great popularity within the hardcore music scene as the frontman of Earth Crisis due to their outspoken advocacy for the straight edge and vegan lifestyles. He has been featured and interviewed by CNN, CBS, The New York Times and Fox News, and addressed the Congress about teens and substance abuse.

Early life
Buechner was born on December 23, 1970 in Syracuse, New York. He has German and Irish roots. In his early teens, Buechner got into punk rock through his cousin and skateboarding, becoming a fan of bands such as the Dead Kennedys and Subhumans, as well as having traveled to other cities to participate in skate competitions. Around the age of fifteen, he saw the Cro-Mags' video "We Gotta Know" that "was the spark that set off" his love for hardcore punk music and, years later, he would describe The Age of Quarrel as "still the greatest hardcore album of all time". During that time, Syracuse was going through a lingering recession where crime and illegal drug trade began to proliferate. Many of Buechner' skater friends started using drugs and alcohol, one of whom died while others were progressively affected, which motivated him to become straight edge. His and other Earth Crisis members' families also suffered from tragedies and random acts of violence at the time, including robberies. According to Buechner: "to an extent we were kind of the products of [those] experience[s], but we didn't join with it, we rebelled against it."

Most of Buechner's family is vegetarian. He became a pescetarian at the age of sixteen after his sister handed him a PETA magazine with photographs of caged animals in a slaughterhouse. At eighteen, he transitioned into vegetarianism and shortly afterwards veganism, getting into animal liberation issues through conversations with his grandmother. The first vocalist of Earth Crisis, DJ Rose, states that he and Buechner traveled to Albany where they met Dave Stein and Steve Reddy, who also taught them about animal rights before they established the group in 1989. Subsequently, Buechner became a volunteer at the Syracuse Wildlife Rehabilitation Center where he witnessed animals that were doused with gasoline and tortured in different ways, leaving "quite an impression on" him and which he attributes to the anger expressed in their early records.

Buechner graduated from Henninger High School in 1989. He attended college to become a history teacher with the intention of supporting a career in music or sports, but left it after two years when Earth Crisis was signed by Victory Records.

Career
Karl Buechner started playing bass and formed his first band, Mainforce Patrol, at the age of sixteen. In 1989, he became a member of Earth Crisis but their initial lineup was short-lived. He kept the idea of the group alive and continued writing songs, restarting them in 1991 as the new vocalist and releasing five further albums. In 1995, their drummer Dennis Merrick was seriously injured and, as he recuperated, the rest of the group formed the hardcore-oriented band Path of Resistance, releasing their album Who Dares Wins in 1996. Earth Crisis disbanded in 2001 and reformed in 2007, releasing three more albums so far.

In early 2001, he began singing for Freya (formatively titled Nemesis and End Begins after EC songs) with two members of Earth Crisis plus two other members. They were named for the Norse goddess of fertility and their lyrics took inspiration from history, mythology and more personal issues, without addressing veganism or straight edge directly because not all members follow the lifestyles. They have released five studio albums so far.

In late 2005, Buechner joined Canadian band A Perfect Murder for a tour, replacing vocalist Kevin Randel.

Since 2008, he is the frontman of the supergroup Vehement Serenade along with Mike Couls (Cro-Mags, Skarhead, Cold as Life), Jamin Hunt (Sworn Enemy), Eddie Ortiz (Subzero) and Pauly Antignani (Sworn Enemy). In 2013, they released their debut album The Things That Tear You Apart.

In 2016, he formed the metalcore band 1000 Drops of Venom. Since 2017, he is also the frontman of Apocalypse Tribe and they released a split album with Rob Aston's Death March on August 25.

Influence
Karl Buechner has been cited as an influence by artists such as Jamey Jasta of Hatebreed, Greg Bennick of Trial and Sean Ingram of Coalesce.

Discography
Earth Crisis
Destroy the Machines (1995)
Gomorrah's Season Ends (1996)
Breed the Killers (1998)
Slither (2000)
Last of the Sane (2001)
To the Death (2009)
Neutralize the Threat (2011)
Salvation of Innocents (2014)

Path of Resistance
Who Dares Wins (1996)
Can't Stop the Truth (2006)

Freya
As the Last Light Drains (2003)
Lift the Curse (2007)
All Hail the End (2010)
Paragon of the End (2013)
Grim (2016)

Vehement Serenade
The Things That Tear You Apart (2013)

Guest appearances

References

Works cited

External links
Karl Buechner on IMDb

1970 births
Musicians from Syracuse, New York
Singers from New York (state)
American activists
American veganism activists
American people of German descent
American people of Irish descent
Living people
21st-century American male singers
21st-century American singers
Metalcore singers

Karl Buechner


Glenea lefebvrei é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrito por Félix Édouard Guérin-Méneville em 1831, originalmente sob o género Saperda.  É conhecida a sua existência em Papua-Nova Guiné e Indonésia.

Variedades

 Glenea lefebvrei var. submedia Thomson, 1860
 Glenea lefebvrei var. violaceipennis Breuning, 1950

Referências

 Borneo catalog 2005

lefebvrei
Coleópteros descritos em 1831
Espécies descritas por Guérin-Méneville

Glenea lefebvrei


Karlsøyfjorden er et sund som går mellem Kjerringøya og Karlsøyvær i Bodø kommune i Nordland  fylke i Norge. Sundet har en længde på 15 kilometer fra Stegerøya i Vestfjorden til Kjeøya ved Låter i Folda.

Den største bebyggelse langs sundet er Kjerringøy og der er spredt bebyggelse nord og syd der for, langs fylkesvejene 834 og 571 som går langs fastlandsdelen af Karlsøyfjorden.

Se også
Karlsøyvær naturreservat
Fjære naturreservat

Kilder og henvisninger

Fjorde i Nordland

Bodø

Karlsøyfjorden (Bodø)


FK Spartak 1911 Debeljača (Spartak, Spartak 1911; srpski ФК Спартак Дебељача) je nogometni klub iz Debeljače, općina Kovačica, Južnobanatski okrug, Vojvodina, Republika Srbija.
U sezoni 2017./18. klub se natječe u Drugoj južnobanatskoj ligi "Zapad" – skupina "Sjever", ligi šestog stupnja nogometnog prvenstva Srbije.

O klubu
Klub je osnovan 1911. godine od strane studenata pod nazivom TTE. Od 1920. do 1936. godine igra pod nazivom DSK. Od 1936. godine nosi naziv Sparta. Klub je djelovao i za vrijeme Drugog svjetskog rata. Po završetku rata klub dobiva naziv FK Spartak. Od sezone 2014./15. djeluje i pod nazivom Spartak 1911.

Uspjesi

FNRJ / SFRJ

SRJ / SiCG

Srbija
 Druga Južnobanatska liga – Sjever – skupina Zapad
 prvak: 2014./15., 2017./18.

Pregled po sezonama

Poznati igrači

Poveznice
 Mađari u Vojvodini
  fkspartakdebeljaca.atspace.com, stranice kluba
  fkspartakdebeljaca.atspace.com, stranice kluba
 srbijasport.net, FK Spartak Debeljača, profil kluba
 srbijasport.net, FK Spartak Debeljača, rezultati po sezonama
 soccerway.com, FK Spartak Debeljača
 transfermarkt.com, FK Spartak Debeljača
 fudbal91.com, FK Spartak Debeljača
 fspp.rs, Fudbalski savez Područja Pančevo, FK Spartak 1911 Debeljača
 fsgzrenjanin.com, Stare lige
 exyufudbal.in.rs, Tabele

Izvori
   fkspartakdebeljaca.atspace.com, About,  pristupljeno 9. svibnja 2018.
   fkspartakdebeljaca.atspace.com, History, pristupljeno 9. svibnja 2018.
   fkspartakdebeljaca.atspace.com, Istorija, pristupljeno 9. svibnja 2018.
  Bratislav Stojanović, Dragiša Kovačević: Jugoslovenski fudbalski klubovi, Beograd, 1977., UDK: 061.237(497.1):796.332, str. 301
  futbolas.lietuvai.lt, FK Spartak Debeljača , pristupljeno 9. svibnja 2018.

Spartak 1911

FK Spartak 1911 Debeljača


Viscount St Davids, of Lydstep Haven in the County of Pembroke, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1918 for John Philipps, 1st Baron St Davids. The Philipps family descends from Sir John Philipps (died 27 March 1629), who represented Pembrokeshire in the House of Commons. In 1621 he was created a Baronet, of Picton Castle in the County of Pembroke, in the Baronetage of England. His grandson, the third Baronet, also sat as Member of Parliament for Pembrokeshire. He was succeeded by his son, the fourth Baronet. He represented Pembroke and Haverfordwest in Parliament. His son, the fifth Baronet, sat for Haverfordwest. He was succeeded by his younger brother, the sixth Baronet. He represented Carmarthen, Petersfield and Pembrokeshire in the House of Commons.

His son, the seventh Baronet, was Member of Parliament for Pembrokeshire and Haverfordwest and also served as Lord-Lieutenant of Haverfordwest and of Pembrokeshire. In 1776 he was raised to the Peerage of Ireland as Baron Milford. However, this title became extinct on his death in 1823. He was succeeded in the baronetcy by his distant relative, the eighth Baronet. He was a descendant of Hugh Philipps, third son of the first Baronet. He was succeeded by his younger brother, the ninth Baronet. This line of the family failed on the death of the latter's son, the tenth Baronet, in 1857.

The late Baronet was succeeded by his kinsman, the eleventh Baronet. His son, the twelfth Baronet, was a clergyman and served as Vicar of Warminster from 1859 to 1897 and as Canon of Salisbury. He was succeeded by his eldest son, the thirteenth Baronet. He sat as Liberal Member of Parliament for Mid Lanarkshire and Pembrokeshire. In 1908, four years before he succeeded his father in the baronetcy, he was created Baron St Davids, of Roch Castle in the County of Pembroke, in the Peerage of the United Kingdom. In 1918 he was further honoured when he was made Viscount St Davids, of Lydstep Haven in the County of Pembroke, also in the Peerage of the United Kingdom. Lord St Davids married as his second wife Elizabeth Frances Philipps, 14th Baroness Strange, 15th Baroness Hungerford and 14th Baroness de Moleyns (1884–1974) (see the Baron Strange, Baron Hungerford and Baron de Moleyns for earlier history of these titles). The Viscount's two sons from his first marriage were both killed in action in the First World War.

He was succeeded therefore by his son from his second marriage, Iestyn, who became the second Viscount. In 1974, he also succeeded his mother as Baron Strange, Baron Hungerford and Baron De Moleyns. His son, Colwyn Philipps, 3rd Viscount St Davids, who succeeded in 1991, held office from 1992 to 1994 in the Conservative administration of John Major and was a Deputy Speaker of the House of Lords from 1995 to 1999. However, Lord St Davids lost his seat in the House of Lords after the passing of the House of Lords Act 1999.  the titles are held by his eldest son Rhodri Philipps, the fourth Viscount, who succeeded in 2009.

Two of the first Viscount's younger brothers, Owen Philipps, 1st Baron Kylsant, and Laurence Philipps, 1st Baron Milford, were also raised to the peerage.

The first bearer of the surname was Sir Thomas Philipps (died 1520), of  Clisant, Llanwinio, Carmarthenshire, Wales. He was the son of Philip ap Maredudd. He was a patrilineal descendant of Sir Aron ap Rhys, a Welsh knight who accompanied Richard I on the Crusades in 1190.

Philipps Baronets, of Picton Castle (1621)
Sir John Philipps, 1st Baronet (died 1629)
Sir Richard Philipps, 2nd Baronet (died c. 1648)
Sir Erasmus Philipps, 3rd Baronet (c. 1623–1697)
Sir John Philipps, 4th Baronet (c. 1666–1737)
Sir Erasmus Philipps, 5th Baronet (1699–1743)
Sir John Philipps, 6th Baronet (c. 1701–1764)
Sir Richard Philipps, 7th Baronet (1744–1823) (created Baron Milford in 1776)

Barons Milford (1776)
Richard Philipps, 1st Baron Milford (1744–1823)

Philipps Baronets, of Picton Castle (1621; Reverted)
Sir Rowland Perry Philipps-Laugharne-Philipps, 8th Baronet (1788–1832)
Sir William Philipps-Laugharne-Philipps, 9th Baronet (1794–1850)
Sir Godwin Philipps-Laugharne-Philipps, 10th Baronet (1840–1857)
Sir James Evans Philipps, 11th Baronet (1793–1873)
Sir James Erasmus Philipps, 12th Baronet (1824–1912)
Sir John Wynford Philipps, 13th Baronet (1860–1938) (created Baron St Davids in 1908 and Viscount St Davids in 1918)

Viscounts St Davids (1918)
John Wynford Philipps, 1st Viscount St Davids (1860–1938)
Jestyn Reginald Austen Plantagenet Philipps, 2nd Viscount St Davids (1917–1991)
Colwyn Jestyn John Philipps, 3rd Viscount St Davids (1939–2009)
Rhodri Colwyn Philipps, 4th Viscount St Davids (born 1966)

The heir presumptive is the present holder's brother Hon. Roland Augusto Jestyn Estanislao Philipps (born 1970). There are no further heirs to the Viscount St Davids or Baron St Davids titles, but there are to the other titles:

The co-heirs presumptive to the Baronies of Strange, Hungerford and De Moleyns are Amber Philipps (born 1998) and Charlotte Philipps (born 2000), daughters of the Hon Roland Philipps above.

The heir presumptive to the Philipps Baronets of Picton Castle is Guy Philipps, 4th Baron Milford (born 1961).

Arms

See also
Baron Kylsant
Baron Milford
Philipps Baronets
Baron Strange
Baron Hungerford
Baron de Moleyns
Picton Castle

Notes

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

External links
 3rd Viscount St Davids – Daily Telegraph obituary

Viscountcies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1918
Noble titles created for UK MPs

Viscount St Davids


Hacıyusuf, Sivas ilinin Gemerek ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı 1928'den beri aynıdır. Daha önceleri Kayseri'nin Bünyan ilçesi Akkışla nahiyesine bağlıyken, 24 Kasım 1955'te Sivas'ın Gemerek ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy; Gemerek ilçe merkezine 10 km, Sivas il merkezine 128 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Gemerek belde ve köyleri

Hacıyusuf, Gemerek


Emil Oskar Nobel (født 1843, død 3. september 1864) var medlem af Nobel-familien. Han var yngste søn af Immanuel Nobel, d.y., og dennes hustru Caroline Andrietta Ahlsell og bror til Robert, Ludvig og Alfred Nobel.

Emil Nobel døde ved en eksplosion, da han eksperimenterede med nitroglycerin i sin fars fabrik i Heleneborg i Stockholm. Hans bror, Alfred, der ikke var på fabrikken ved Emils død, havde senere held til at stabilisere dynamit ved hjælp af diatomit.

Emil Oskar
Personer fra Sankt Petersborg

Emil Oskar Nobel


San Edmon, en anglosajón, Ēadmund y en inglés, Edmund (Norbury, cerca de Croydon, Surrey, 841 - 20 de noviembre de 870) fue un rey de Anglia Oriental de 854 a 870. Es venerado como santo por las iglesias católica, ortodoxa y anglicana, como Edmundo Mártir.

Biografía

Se conservan dos fuentes manuscritas contemporáneas que relatan su vida: la Crónica Anglosaxona, escrita por un monje anónimo entre 877 y 899 y una obra conmemorativa de 890. Otras historias son más tardías y se mezclan con leyendas sobre el martirio y los milagros que se le atribuyen cuando fue venerado como santo.

Su origen familiar es incierto: las fuentes más fiables presentan a Edmundo como descendiente de los reyes de Anglia Oriental de la rama de Wuffing. Según Abón de Fleury, venía "ex antiquorum Saxonum nobili prosapia oriundus," que parece indicar que era de origen extranjero, posiblemente de los antiguos sajones del continente. Una tradición dice, sin pruebas, que su padre era el rey Alcmundo, del cual no se sabe nada más. A partir de aquí se desarrolla una leyenda que sitúa su nacimiento en Núremberg (Alemania) y que fue adoptado por el rey Æthelweard de la Anglia Oriental. Otras fuentes lo hacen hijo del propio Æthelweard.

Lo que es cierto es que Æthelweard murió en 854 y fue sucedido por Edmundo, entonces de catorce años de edad. La leyenda dice que fue elegido por nobles y clérigos de Norfolk. Se dice que fue coronado por San Humberto el 25 de diciembre de 855 en Burna (posiblemente Bures St Mary, Suffolk), que era la capital del reino. Nada más se sabe con fiabilidad: Abón de Fleury dice que fue un rey modélico por su equidad y la justicia de sus actos y el ejercicio de la caridad con los necesitados, especialmente huérfanos y viudas. También dicen las fuentes que se retiró durante un año en la torre de Hunstanton y aprendió los salmos bíblicos.

A partir del 865, los daneses atacaron el reino; al ser rechazados invadieron Northumbria y Mercia, pero volvieron a atacar Anglia Oriental en 869.

Muerte
En su gran deseo por la oración, se retiró durante un año a la torre real de Hunstanton y aprendió los Salmos de memoria para poder recitarlos de manera frecuente. Con valentía rechazó a los jefes daneses Hinguar (Ivar el Deshuesado) y Hubba (Ubbe Ragnarsson), quienes habían invadido sus dominios. Estos caudillos regresaron con una cantidad ingente de tropas, con las que atacaron. Ante ello y como cristiano, Edmundo se sintió obligado a rechazar tal ataque, aunque en su deseo de evitar una inútil masacre, puso en desbandada a sus tropas y se retiró a Framlingham. En el camino, cayó en manos de los invasores.

Teniéndole encadenado, sus captores le condujeron ante Hinguar, cuyas demandas nuevamente fueron rechazadas por Edmundo: la libertad a cambio del reino. No quiso renunciar a la fe, declarando que su religión era más importante para él que su propia vida. Su martirio tuvo lugar en 870 en Hoxne en Suffolk.

En medio de las torturas Edmundo continuó clamando por el nombre de Jesús, hasta que sus enemigos, ya desesperados, empezaron a lanzar flechas contra él. Continuaron con esta crueldad, hasta que su cuerpo estaba completamente agujereado. Posteriormente fue decapitado. Su reino pasó a manos danesas.

Según Abbo de Fleury, que dijo haberlo escuchado de san Dunstán, que había dado testimonios de tales hechos, Edmundo no quiso luchar contra los daneses prefiriendo la postura de mártir y de ese modo seguir el ejemplo de Cristo, que prohibió a Pedro luchar contra los judíos que venían a detenerlo.

Su muerte está fechada en el 870; no obstante, descubrimientos recientes indican que pudo ser en el año 869. El lugar de la batalla también es incierto: se han propuesto Hoxne, cerca de Eye, a Suffolk, 20 millas al este de Thetford, Dernford (Cambridgeshire) y Bradfield St Clare, cerca de Bury St Edmunds.

Veneración

El cuerpo del rey fue enterrado en Beadoriceworth, actual Bury St Edmunds. El lugar se convirtió en meta de peregrinación e hizo que se originara una población alrededor. de sus reliquias. La fama del santo se hizo universal. La fecha de la canonización es desconocida, pero podría haber sido durante el reinado de Athelstan (924–939). Su popularidad fue grande: estandartes que se decía que habían sido del rey eran llevados por el ejército inglés (en la campaña de Irlanda, a Caerlaverock Castle de 1300 o en Agincourt) y muchas iglesias le fueron dedicadas a Inglaterra.

Sobre su tumba se erigió la abadía de Bury St Edmunds, una de las iglesias más grandes del reino; pero fue destruida en 1539, durante la Reforma protestante. Su festividad litúrgica se celebra el 20 de noviembre.

Bibliografía
 Bale, Anthony, editor. St Edmund, King and Martyr: Changing Images of a Medieval Saint. (Woodbridge, 2009), ensayos sobre varios aspectos del culto de St Edmund, desde la Edad Media hatsa el siglo XVIII
 Cavill, Paul. The Vikings.
 Hervey, Francis. Corolla Sancti Eadmundi. London: J. Murray, 1907.
 Gransden, Antonia. Legends, traditions, and history in medieval England, 1992.
 Grant, Judith, editor. La Passiun de Seint Edmund. Londres: Anglo–Norman Text Society, 1978. ISBN 0-905474-04-X
 Holt Wilson, Tim and Whelan, Brian. King Edmund Saint and Martyr - a casket of wonders. Suffolk: Roseberry Crest, 2008. ISBN 978-0-9555048-1-5

Enlaces externos

 The history of the legend of Saint Edmund at the St Edmundsbury Borough Council's website.

 Medieval Sourcebook: Abbo of Fleury: The Martyrdom of St. Edmund, King of East Anglia, 870 (Fordham University). Part of the Internet Medieval Source Book.
 The Prime Minister's rejection letter (BBC Radio Suffolk).
 St Stephens Chapel Bures, the site of Saint Edmund's Coronation (Bures' community website)
 The legend of Edmund described in a copy of the South English Legendary from eleusinianm.
 Official website of Brian Whelan, painter of The Martyrdom of St. Edmund and illustrator in King Edmund, Saint and Martyr - a casket of wonders, by Holt Wilson.
 Official website of St Edmundsbury Cathedral, situated on part of the site of the abbey that was dedicated to St Edmund.

Santos católicos de Inglaterra del siglo IX
Santos de la Iglesia ortodoxa
Santos nobles
Reyes santos
Reyes de Estanglia del siglo IX
Santos de la Comunión anglicana
Monarcas asesinados de Inglaterra
Mártires católicos de Inglaterra
Santos laicos

Edmundo del Anglia Oriental


مطار عمان المدني  هو مطار يقع في منطقة ماركا إحدى مناطق عمان الشرقية ، وهو أول مطار تم بناؤه في الأردن، وكان سابقاً مقراً رئيسياً ومركزاً لعمليات شركة الملكية الأردنية وذلك قبل إنشاء مطار الملكة علياء الدولي، افتتح المطار سنة 1963 ويعتبر المطار حالياً مقراً رئيسياً ومركز لعمليات شركات الأجنحة الملكية، الأردنية للطيران، الأجنحة العربية للطيران، وكثيراً ما يتم تحويل الطائرات إليه من مطار الملكة علياء في حال سوء الأحوال الجوية، ويعمل المطار على مدى ال 24 ساعة في اليوم.

خطوط وشركات الطيران
 الأردنية للطيران - (العقبة)
 ليفينغستون - (ميلانو، مالبينزا، مرسى علم)
 الملكية الأردنية - (عمّان)
 الأجنحة الملكية - (باكو، الشارقة)

شركات الشحن الجوي
 الأردن العالمية للشحن الجوي

مراجع

تأسيسات سنة 1950 في الأردن
مبان ومنشآت في مدينة عمان
عمان المدني
مطارات الأردن
مطارات أسست في سنة 1950

مطار عمان المدني


Bedonia ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Parma in der Emilia-Romagna.

Geographie
Die Gemeinde liegt etwa 65 Kilometer südwestlich von Parma am Pelpirana und grenzt unmittelbar an die Metropolitanstadt Genua und die Provinz Piacenza. Die umfasst die Fraktionen Alpe, Borio, Bruschi di Sopra, Bruschi di Sotto, Calice, Campore, Caneso, Carniglia, Casaleto, Casalporino, Casamurata, Case Gelana, Castagna, Castagnola, Castellaro, Cavadasca, Cavignaga, Ceio, Chiesiola, Cognole, Cornolo, Costa Alta, Costa Belvedere, Costa della Romana, Costa di Borio, Custi, Drusco, Follo, Fontanabonardi, Fontanachiosa, Fontanino, Foppiano, Forana, Fornolo, Illica, Le Coste, Libbia, Liveglia, Marazzano, Masanti di Sopra, Masanti di Sotto, Molino Anzola, Momarola, Montarsiccio, Montevacà, Monti, Moronera, Nociveglia, Piane di Carniglia, Pilati, Ponteceno, Porcile, Prato, Revoleto, Rio Grande, Rio Merlino, Rio Pansamora, Romezzano, Roncole, Salarolo, San Marco, Scopolo, Segalino, Selvola, Serra, Setterone, Spora, Strepeto, Tasola, Tomba, Travaglini und Volpara.

Nachbargemeinden sind Bardi, Compiano, Ferriere (PC), Santo Stefano d'Aveto (GE) und Tornolo.

Verkehr
Bis nach Bedonia führt von Fidenza die frühere Strada Statale 359 di Salsomaggiore e di Bardi (heute eine Provinzstraße, SP 359R).

Persönlichkeiten
 Mario Moglia (* 17. Dezember 1915 in Bedonia; † 9. März 1986 in Lugano), Maler, Kupferstecher, Mosaiker, Zeichner

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in der Emilia-Romagna

Bedonia


Cathcart (; , ) is an area of Glasgow between Battlefield, Mount Florida, King's Park, Muirend and Newlands. The White Cart Water flows through Cathcart, downstream from Linn Park. In 2014, it was rated one of the most attractive postcode areas to live in Scotland.

History

The ancient parish was formed around Cathcart Castle, the hereditary seat of the Cathcart family. The castle was built in the 15th-century on a site overlooking the White Cart Water, now part of Linn Park. The remains of the castle were demolished in 1980, having been declared unsafe, leaving only the foundations.

Originally part of the Parish of Govan in Renfrewshire, most of the ancient parish was annexed by the county of city of Glasgow in 1912. Cathcart is mainly a residential area, containing a mix of tenements, terraces and villas built from red or blonde sandstone. There are some historic buildings, including the Couper Institute (a public hall and library) and the Snuff Mill. One of Alexander Thomson's most significant buildings, Holmwood House, is situated in Cathcart, close to the Glasgow city boundary.

Local industry includes ClydeUnion Pumps (previously part of Weir Group), and Scottish Power.

Cathcart is served by Cathcart railway station on the Cathcart Circle Line, as well as numerous bus routes.

Linn Park, the second largest park in the city, is within the surrounding area. The semi natural woodland, declared a local nature reserve in 2012, has a large path network and river walk.

Churches

Cathcart contains several churches including Cathcart Baptist church, Cathcart United Free church, Cathcart Congregational church and two Church of Scotland churches; Cathcart Old and Cathcart Trinity. The present Cathcart Old building was opened in 1929 and sits across Carmunnock Road from the earlier churchyard which contains the tower from the previous church and a graveyard. Cathcart Trinity was formed in November 2002 from the union of the vacant charges of Cathcart South and New Cathcart. The former New Cathcart Church building was converted into housing in 2006. Cathcart's Catholic residents are served by St Gabriel's Church in Merrylee and by Christ the King in King's Park. Three congregations of Jehovah's Witnesses share a Kingdom Hall in Cathcart.

References

External links

Cathcart, Glasgow - Architecture & History
Cathcart & District Community Council

Former church parishes of Scotland
Areas of Glasgow

Cathcart


Tillia (auch: Tilia und Tilya) ist eine Landgemeinde und der Hauptort des gleichnamigen Departements Tillia in Niger.

Geographie

Tillia liegt überwiegend in der nördlichen Sahelzone und geht im Norden in die Wüste Sahara über. Die Gemeinde grenzt im Westen an den Nachbarstaat Mali. Die Nachbargemeinden in Niger sind Tassara im Norden, Tchintabaraden und Kao im Osten, Affala, Takanamat und Tébaram im Süden sowie Sanam im Südwesten.

Bei den Siedlungen im Gemeindegebiet handelt es sich um 33 Dörfer, 9 Weiler, 8 Lager und 18 Wasserstellen. Der Hauptort der Landgemeinde ist das Dorf Tillia. Er liegt auf einer Höhe von . Zusätzlich erhebt die Gemeinde Tillia Anspruch auf den Weiler Chiguifa in der Nachbargemeinde Affala.

Die Jagdzonen von Tillia und Télemcès zählen zu den von der staatlichen Generaldirektion für Umwelt, Wasser und Forstwirtschaft festgelegten offiziellen Jagdrevieren Nigers.

Geschichte
Der Überlieferung nach ließ sich an der Stelle des späteren Dorfes Tillia eine Tuareg-Frau mit ihren Kamelen nieder. Die an Räude leidenden Kamele wurden dank der Wasserstellen und Weiden in der Gegend wieder gesund. Nach den Tuareg kamen zunächst Araber und danach Fulbe nach Tillia.

Tillia erhielt 1964 den Status eines Verwaltungspostens (poste administratif) im Gebiet des Arrondissements Tchintabaraden, des späteren Departements Tchintabaraden.

Die Rallye Dakar führte 1991 über Tillia. Im Jahr 1992 kam es im Ort zu einem schweren Zusammenstoß zwischen den Streitkräften Nigers und der Befreiungsfront des Aïr und Azawad, bei dem ein Soldat und sechs Rebellen getötet wurden.

Die Landgemeinde Tillia wurde als Verwaltungseinheit 2002 im Zuge einer landesweiten Verwaltungsreform in einem zuvor gemeindefreien Gebiet gegründet. Der Verwaltungsposten von Tillia wurde 2011 aus dem Departement Tchintabaraden herausgelöst und zum Departement Tillia erhoben.

Für vor dem Konflikt in Nordmali geflüchtete Tuareg-Nomaden entwickelte der UNHCR gemeinsam mit lokalen Autoritäten das im April 2013 eröffnete Flüchtlingslager Intikane, das auch Weideflächen für das Vieh der Flüchtlinge umfasst. Im Juli 2014 lebten hier bereits über 13.200 Menschen. Das Flüchtlingslager wurde am 26. Mai 2020 von Kämpfern mit Verbindungen zu al-Qaida und ISIS angegriffen. Dabei wurden die Anführer des Flüchtlingskomitees und eines Flüchtlingswachtrupps sowie ein lokaler Anführer einer Nomadengruppe getötet. Die Angreifer zerstörten zudem Infrastruktur und Lebensmittel im Lager.

Am 21. März 2021 griffen Mitglieder der Organisation Islamischer Staat in der Größeren Sahara unter anderem die nahe der Grenze zu Mali gelegenen Tuareg-Siedlungen Bakorat und Intazeyene an. Sie töteten 137 Menschen, darunter viele Flüchtlinge und Binnenvertriebene. Mehrere Verletzte wurden in die Regionalhauptstadt Tahoua gebracht.

Bevölkerung

Bei der Volkszählung 2012 hatte die Landgemeinde 38.994 Einwohner, die in 6.255 Haushalten lebten. Bei der Volkszählung 2001 betrug die Einwohnerzahl 17.210 in 3.140 Haushalten.

Im Hauptort lebten bei der Volkszählung 2012 3.398 Einwohner in 569 Haushalten, bei der Volkszählung 2001 1.987 in 362 Haushalten und bei der Volkszählung 1988 1.818 in 334 Haushalten.

In ethnischer Hinsicht ist die Gemeinde ein Siedlungsgebiet von Fulbe und Tuareg sowie vereinzelt Adarawa und Azna.

Politik
Der Gemeinderat (conseil municipal) hat 13 Mitglieder. Mit den Kommunalwahlen 2020 sind die Sitze im Gemeinderat wie folgt verteilt: 5 PJP-Génération Doubara, 4 PNDS-Tarayya, 2 MNSD-Nassara, 1 ADN-Fusaha und 1 MPR-Jamhuriya.

Ein traditioneller Ortsvorsteher (chef traditionnel) steht jeweils an der Spitze von 20 Dörfern in der Gemeinde, einschließlich des Hauptorts.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Alle zwei Jahre im Oktober findet in Tillia und in der Nachbargemeinde Tassara ein Fest der arabischen Viehzüchter statt. Das Kreuz von Tillia (croix de Tillia) ist eine der 21 Varianten des Kreuzes von Agadez, eines bekannten Tuareg-Schmucks aus Niger.

Wirtschaft und Infrastruktur
Südlich des Wüstengebiets wird Weidewirtschaft betrieben. Im äußersten Süden der Gemeinde beginnt die Zone des Agropastoralismus. In den Dörfern Tillia und Télemcès gibt es jeweils einen Viehmarkt. Der Markttag in Tillia, wo die Züchter selbst ihre Tiere verkaufen, ist der Samstag, in Télemcès der Mittwoch. Weitere, weniger bedeutende Wochenmärkte werden in den Siedlungen Aderzagrene, Agondo, Akayasso, Assagueyguey, Egarek, Gawaye, Infene und Inkotayan abgehalten. Die Seen Mare de Gambane und Mare de Gawaye werden zum Fischen genutzt. Die Niederschlagsmessstation im Hauptort wurde 1981 in Betrieb genommen.

Gesundheitszentren des Typs Centre de Santé Intégré (CSI) sind im Hauptort sowie in den Siedlungen Gawaye und Télemcès vorhanden. Außerdem unterhalten die Streitkräfte Nigers eine Sanitätsstation. Der CEG Tillia ist eine allgemein bildende Schule der Sekundarstufe des Typs Collège d'Enseignement Général (CEG). Beim Collège d'Enseignement Technique de Tillia (CET Tillia) handelt es sich um eine technische Fachschule und beim Centre de Formation aux Métiers de Tillia (CFM Tillia) um ein Berufsausbildungszentrum.

Städtepartnerschaften
 Andéramboukane in Mali (seit 2006)
 Laxou in Frankreich (seit 2008)

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Niger
Tahoua (Region)
Ort in Afrika

Tillia


Los Montes Maoke (Pegunungan Maoke en idioma indonesio) son una cadena montañosa situada en la isla de Nueva Guinea, en la provincia de Papúa de las Tierras Altas, en Indonesia. Corresponden a la porción occidental de la Cordillera Central que recorre la isla de este a oeste. Su nombre indonesio significa «montañas nevadas» en español.

Geografía
La cordillera recorre longitudinalmente el centro de la provincia de Papúa según un eje oeste noroeste-este sureste, y se prolonga hacia el este con los montes Bismarck, situados en Papúa Nueva Guinea. Se compone principalmente de la cordillera de Surdinam al oeste, de las montañas Jayawijaya en el centro, y de las montañas Star al este.

Los montes Maoke tienen una longitud de 692 km desde la frontera con PNG hasta su extremo occidental. Culminan a 4884 m de altitud en el Puncak Jaya, también conocido como "pirámide de Carstensz", que es también la cumbre más alta de la isla de Nueva Guinea, de Indonesia y de Oceanía. Junto con el Puncak Mandala y el Ngga Pilimsit, el Puncak Jaya es uno de los tres lugares de la cordillera donde se encuentran glaciares. Sin embargo, estos glaciares están sufriendo un pronunciado retroceso desde hace varios años, en particular en el Puncak Trikora cuyo casquete de hielo ha desaparecido entre 1939 y 1962.

Explotación minera
En la cordillera de Surdinam, a 4000 m de altitud y a pocos kilómetros del Puncak Jaya, se encuentra el complejo minero de Grasberg, uno de los más grandes del mundo. Explota el mayor yacimiento de oro y el segundo yacimiento de cobre del mundo. Consta de una mina a cielo abierto que ha excavado un gigantesco cráter en el macizo (una segunda se abrió en 2010), una mina subterránea y dos enormes unidades de procesamiento de molienda para la recuperación de los minerales. La empresa estadounidense Freeport-McMoRan Copper & Gold Inc. (FCX) explota la mina, de la que posee 90.64% y el gobierno indonesio 9.36%.

Notas y referencias

Enlaces externos

Cordilleras de Indonesia
Geografía de Nueva Guinea Occidental
Provincia de Papúa de las Tierras Altas

Montes Maoke


Mihovilac djetelinjak () je višegodišnja mediteranska zeljasta vrsta iz roda Bituminaria.

Pterokarpan bitucarpin A i B mogu se izolirati iz nadzemnih dijelova B. bituminosa.

Ima nekoliko potencijalnih upotreba: (i) krmni usjev, (ii) fitostabilizacija tla kontaminiranih ili degradiranih teškim metalima, (iii) sinteza furanokumarina (psoralen, angelicin, ksantotoksin i bergapten), spojeva od širokog farmaceutskog interesa.

Lako ga je prepoznati po karakterističnom mirisu bitumena iz lišća. Čini se da je ova jaka karakteristična aroma nalik katranu rezultat kombinacije nekoliko tvari kao što su fenoli, sumporni spojevi, seskviterpeni i vjerojatno kratkolančani ugljikovodik. Ukupni sadržaj polifenola bio je < 2%, a kondenziranih tanina bio je <0,8% u suhoj težini.

Taksonomija
Ovu je vrstu prvi legitimno opisao 1753. godine Carl Linné u svom Species Plantarum, djelu koje je danas međunarodno prihvaćeno kao polazište moderne botaničke nomenklature, a nazvao ga je Psoralea bituminosa. Philipp Conrad Fabricius opisao je rod Bituminaria 1759. godine, koji je ranije predložio Lorenz Heister, ali bez pravog opisa. Godine 1787. Friedrich Kasimir Medikus opisao je drvenasti oblik kao Asphalthium frutescens i zeljasti oblik kao Asphalthium herbaceum. Jules Pierre Fourreau je smatrao da je Linnaeus bio prvi i napravio je novu kombinaciju Asphalthium bituminosum 1868. Kada je Charles Howard Stirton revidirao neke od Papilionoideae južne Afrike 1981., preraspodijelio je mnoge vrste koje su bile uključene u Psoralea u nekoliko novih rodova, uključujući ovu vrstu. Asphalthium je smatrao kasnijim sinonimom za Bituminaria i stoga je stvorio novu kombinaciju Bituminaria bituminosa.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice
 Bituminaria bituminosa na www.fao.org

Ostali projekti

Psoraleeae

Mihovilac djetelinjak


Michael Grace Phipps (10. janúar 1910 – 13. mars 1973) var bandarískur kaupsýslumaður, pólómeistari, eigandi/ræktandi kappreiðahesta og mannvinur.

Ævisaga
Michael Phipps var sonur John Shaffer Phipps og Margarita Celia Grace. Hann var meðlimur í póló liði Yale háskólans bæði árin 1930 og 1932. Hann tók þátt í Alþjóðlega pólóbikarnum árin 1936 og 1939. Sem meðlimur í Meadow póló klúbbnum á Long Island, New York, 1938 fékk hann tíu marka sætið, en það er hæsta sæti sem hægt er að ná í póló. Þann 17. mars 1994 var hann kjörinn og vígður í Pólósafnið og frægðarhöllina, 21 ári eftir dauða hans.

Tilvísanir

Fólk dáið árið 1973
Fólk fætt árið 1910

Michael Grace Phipps


قناة العاشق هي قناة مائية على شكل نفق تحت الأرض لجر المياه من منطقة عين الزرقا في منطقة سلمية إلى أفاميا طولها 150 كم. ما زالت بعض أجزاء هذه القناة بحالة جيدة واندثر معظم أجزاءها جراء زلزال حماة 1157.

لمحة تاريخية
تمكنت بعثة أثرية من بعثات الهيئة العامة السورية للآثار من اكتشاف بقايا قناة مياه رومانية عمرها 2000 سنة في المنطقة الوسطى من سوريا وهي (قناة العاشق) التي كانت كتب التاريخ قد تحدثت عنها وعن أسطورة حب عاشها أمير منطقة «سلمية» في القرن الأول الميلادي مع ابنة ملك أفاميا والتي تبعد عن إمارته 80 كم، في وسط سورية قرب مدينة حماة السورية.

يروى أن أمير سلمية أحب ابنة ملك أفاميا وتقدم لخطبتها، فكان مهرها أن يجر مياه الري من عين الزرقاء الغنية بالمياه في منطقته إلى مدينتها أفاميا، وقد عمد الأمير إلى توظيف كل إمكانيات إمارته وعمالها لشق قناة يصل طولها إلى 150 كم أخذت شكلاً متعرجاً وهندسياً لتصل المياه بشكل جيد إلى أفاميا التي ترتفع عن سطح البحر 308 أمتار، في حين أن سلمية ترتفع 475 متراً عن سطح البحر، فتم إنشاء القناة باتقان وبدراسة علمية وهندسية فريدة.

يقول رئيس بعثة التنقيبات في القناة:

مراجع

وصلات خارجية
 http://fedaa.alwehda.gov.sy/_archive.asp?FileName=96080067020111106151349
 https://www.youtube.com/watch?v=-jSiH5FiP3k
 https://www.youtube.com/watch?v=-jSiH5FiP3k

تاريخ سوريا
مواقع أثرية في سوريا
مواقع أثرية في محافظة حماة

قناة العاشق


Dejana Milosavljević (Požega, 23. studenog 1994.), hrvatska rukometašica članica Podravke iz Koprivnice. Igra na mjestu desnog vanjskog.

Karijera
Dejana je rođena u Požegi, ali je njezina obitelj doselila u Rijeku kada je imala tek tri godine te je igrala za riječke klubove Orijent Presoflex i Zamet. Zatim je igrala u Sesvetama i varaždinskoj Koki, trenutno igra za koprivničku Podravku. Nastupala je za Hrvatsku na dva Europska prvenstva 2018. u Francuskoj i 2020. u Danskoj.

Izvori

Hrvatski rukometaši
Životopisi, Požega
Rukometašice ŽRK Podravka Vegeta

Dejana Milosavljević


We Are the Void deveti je studijski album švedskog melodičnog death metal sastava Dark Tranquillity. Objavljen je 24. veljače 2010. godine. Prvi i jedini je album s basistom Danielom Antonssonom, koji se pridružio skupini 2008., a napustio ju je 2013.

Popis pjesama

Zasluge

Dark Tranquillity

 Mikael Stanne – vokal
 Niklas Sundin – gitara, omot albuma
 Martin Henriksson – gitara
 Daniel Antonsson – bas-gitara, glavna gitara (pjesme 1., 6.), inženjer zvuka
 Martin Brändström – elektronika, inženjer zvuka
 Anders Jivarp – bubnjevi

Ostalo osoblje
 Katja Kuhl – fotografije
 Stefan Wibbeke – grafički dizajn
 Hasse Kosonen – inženjer zvuka
 Tue Madsen – mix, mastering

Izvori

Albumi sastava Dark Tranquillity
Albumi iz 2010.

We Are the Void


Los Santos () is a province in Panama, reaching from the La Villa river in the North to the Pacific Ocean in the south and east. It is part of the Azuero Peninsula, bounded by the province of Herrera to the north and northeast, and by Mariato District of Veraguas Province to the West. The City of Las Tablas is the capital and most populous city. There are seven administrative districts under the jurisdiction of Los Santos Province. Los Santos's area is 3,809.4 km ², and its population is 95,540 inhabitants in 2019.

In this region are the oldest human settlements in the Isthmus of Panama. It was part of the cultural region of Gran Cocle where one of the first ceramic styles of the Americas developed. The first Europeans to explore Los Santos were the Spanish in 1515 under the command of Gonzalo de Badajoz. Upon the arrival of Europeans the area was ruled by the cacique Antataura or Cutara, and was known as the Land of Mr. Paris or Parita from Ngäbere Bari-ta meaning Confederation of Peoples, having under his control six other Indigenous chiefdoms: Guararí, Quemá, Chiracoitia, Huere, Guanata and Usagaña. The only province that was not under his dominion was Escoria. Gaspar de Espinosa succeeded in conquering and annexing Pariba to the Spanish Empire in 1516, decimating nearly all of the native population.

Geographically, Los Santos is located in the 'Arco Seco', name given to the strip of land between the Gulf of Panama and the Central Mountain range which includes areas of the provinces of Coclé, Herrera and Veraguas in the south of the Isthmus of Panama. Its climate is mainly a tropical savanna climate with moderate temperatures, strongly influenced by the winds of the Pacific Ocean crashing against the mountains, and the Humboldt Current. The average annual rainfall is 1,200 mm, allowing the growth of either dry or humid rainforest. Its highest point is located at the peak of Cerro Hoya with 1559 metres. Other major peaks are Cambutal hill (1400 metres) and Mount The Ñopos (1068 metres).

The modern province of Los Santos, was created in January 1945 replacing the defunct province of Azuero according to Cabinet Decree No. 13, leaving its territorial regime regulated by the second chapter of the Law 58 of July 29, 1998, losing the Territory of Quebro in this process.

Although Los Santos closely shares its political and social history with the rest of Panama, and the vast majority of the population speaks Spanish, the province has retained a distinct cultural identity. Los Santos' culture is the result of the passage of different peoples and civilizations that, over time, have shaped a particular cultural identity. These people, some very different from each other, have been slowly leaving an imprint seated among the inhabitants. It is one of the last regions in Panama where Spanish voseo is the standard form for use.

Toponymy
As is common in most of Panama, the province took its name from its ancient capital, La Villa de Los Santos. Founded on November 1569, All Saints' Day, takes its name from this Catholic celebration. The Day of All Saints is a Christian tradition instituted in honor of All Saints, known and unknown, as Pope Urban IV, to compensate for any lack of the feasts of the saints during the year by the faithful. It has roots in the Celtic festival of Samhain or Samain. The Saints (<Latin sanctus, -i; ['chosen by God']) are distinguished men and women in the various religious traditions for their alleged special relationship with the gods.

Symbols

The official flag of Los Santos consists of three equal horizontal stripes, coloured red, blue and yellow respectively. It is based on the chromatic composition created in 1801 by Francisco Miranda, precursor of Latin American independence, who flew the pavilion in Jacmel, Haiti for the first time. As to the meaning of the colors, the most accepted hypothesis states that it is based on the primary colors as perceived by the iris. A second theory states that it is based on the colors of the primitive coat of arms of Christopher Columbus; and lastly, a third theory says that it is based on the colors of the uniforms of the Burgerwache in Hamburg. The first theory is based in a letter, where Miranda describes a conversation with Johann Wolfgang von Goethe about its Theory of colours at a party hosted in the city of Weimar in 1785. The santeños Patriots took this model to represent Los Santos in 1821 in the battle to gain independence from Spain. With the creation of the province of Azuero on April 4, 1850 this flag became the official flag of the province and subsequently, became the official flag of Los Santos province, heir of the former Azuero province.

Climate
Located in the tropics, Los Santos has a rainy season which stretches from May to November, and a dry season extending from late December to early May. According to the Köppen climate classification, the province of Los Santos has a tropical savanna climate (Aw). The southeast of Los Santos is usually warmer and drier than the west, owing to the influence of Pacific ocean currents and altitude. Rainfall varies widely across Los Santos. The eastern highlands of Los Santos are the wettest, with annual rainfall in a few places like Cerro Hoya and Canajagua exceeding . In comparison, much of lowland Los Santos receives less than  annually. Temperatures range between  on the coast, with a minimum of  in the mountain region. These variations are caused by the mountains of Azuero range and rainfall that occur over very short distances.

Geography and natural history

The mainland of Los Santos comprises most of the southern portion of the Azuero Peninsula, which lies in the south of Panama and two main islands, Iguana Island and Cañas Island, and the small Isla Frailes del Norte and Isla Frailes del Sur. The total area is 3,809.4 km2 with 214 km2 of coast shores, comparable to the size of Cape Verde. Los Santos's border with Herrera to the north, runs along La Villa river, which exerts a natural border, although both sides of the river show the same landscape. The Pacific Ocean borders the south and east with a large area of coastline, giving it a major maritime landscape. Finally, Mariato District west border is characterized by its mountainous natural shape, separating the Gulf of Montijo in Veraguas from the valleys of Tonosi.

Relief

Los Santos is in the Azuero Peninsula in the Isthmus of Panama. The major geographical features of the province are determined by three morphostructural regions which are characterized by its elevations. It is clearly divided into three zones: the mountainous area dominated by the Azuero mountain ranges: Western Azuero range and Eastern Azuero range, known locally as sierra de Azuero. The mountains are an extension of the Cordillera Central extending south until its extinction in coastal Búcaro and Cañas. There are few valleys, prominent among them are the Tonosí and Rico valley. A transitional zone of low hills and clustered mainly in the central southern part of the province hills. A third area in low-lying coastal regions coastal plains and sedimentary basins, where the hilly reliefs that are part of the foothills of the mountains predominate.

The coastline of Los Santos is characterized by an overwhelming predominance of beaches and coastal lowlands with the presence of some cliffs especially in the southern part of the Sierra de Azuero in Tonosí. Mangroves and small dune formations are the most characteristic element of the coastal relief. The beaches are dissipative, fine golden sand on the north and darke volcanic in the south, with annual variations in the coastline that can be labeled due to winter storms.

Flora and fauna

Los Santos' wildlife is typical of Panama with several distinctions. The province is home to 62 bird species. Because of its long coastline Los Santos hosts a variety of seabirds. The coasts and surrounding islands are home to colonies of egrets, herons and cormorants. It is also, the largest nesting site in Panama for the frigatebird, with a population of more than 5000 in Isla Iguana Wildlife Refuge.

Azuero's monkeys
Los Santos is home to five of the seven monkeys species living in Panama, some of them critically endangered: Saguinus geoffroyi, Azuero Howler Monkey, Azuero Spider Monkey, Western Capuchin Monkey and Golden-mantled howling monkey.

National Parks in Los Santos

Los Santos has 6 national parks: La Tronosa, Tonosí, Cerro Hoya, Cerro Canajagua, Santa Ana and El Colmón. It has five wildlife refuges. These areas include El Peñón de la Honda, Isla Cañas, Isla Iguana, Pablo Arturo Barrios and La Marinera. The coastline of La Enea and El Espinal corregimiento and the basin of Cacao and Mensabé river are also protected.

Demographics
At the 2010 Panamanian census, Los Santos had 89,592 residents and 29,363 householdsliving within the administrative boundaries. Of those households, 17,352 were married couples living together, 22,679 were co-habiting couples and 10,947 were lone parents or widowers. The unadjusted figures were subsequently altered to take into account under-enumeration, giving an amended mid-year estimate for 2010 of 94,011.

The 2010 census showed that 5,252 residents or 6.6% of the population is illiterate. The ethnicity of Los Santos according to data of the 2010 census was composed mainly by descendants of Spanish and Mestizos, composing 98% of the residents. Minority groups were composed of 1,276 Africans and 656 Indigenous people. The Indigenous population constituted only 0,7% of the population, of whom 36% were Kuna, 35% Ngäbe, 17% Buglé and 12% others groups such as Teribe/Naso, Emberá, Bribri and Wounaan.

Religion is not recorded in the census, but the majority is Christian, with Catholic and a significant proportion of Protestant being the most important groups.

Administrative divisions
Los Santos Province is divided into 7 distritos (districts) and sub-divided into 82 corregimientos.

Population

Districts

History
In 1850, the province of Azuero was created in honor of Vicente de Azuero y Plata. In 1855, with the establishment of the "Estado Federal de Panamá", the province was divided into the departments of Los Santos and Herrera. After the union with Colombia, and later with Panama becoming a sovereign state, Los Santos underwent many political and administrative changes. In 1941, with the presidency of Ricardo A. de la Guardia (1941–1945), Los Santos and Herrera were established as one province, named Los Santos. By the Decreto de Gabinete N° 13 of January 8, 1945; Herrera and Los Santos became two different provinces.

Tourism
There are many well-renowned beaches, as found in Venao, Achotines, and Guararé. There are also beaches on the island, Isla Iguana, known for its blue water and white sand. The island is 25 minutes by boat from Pedasí. There are also parks here, such as the national park Cerro Hoya. There are also museums like the: Museum of Nationality (Museo de la Nacionalidad), the Museum Belisario Porras and the Museum Manuel F. Zarate. There is also an arqueological site here called the Sitio Arqueologico Cerro Juan Diaz. There is also the Church of San Antonio and the Church of Santa Librada (made on March 1872). In 1958, a fire burned the Santa Librada's roof.

Culture
Las Tablas is the capital of the province, one of its biggest attractions is the church of Santa Librada, considered a national monument.

The city lives all its splendor during the Carnival celebration that lasts 4 days and 5 nights, being the headquarters city of Las Tablas Best Carnival of the republic, where one of the main attractions of the carnival in Las Tablas, are famous or culecos mojadera, which is sprayed with water (clean and purified) to the participants of this activity from cisternas cars (especially pre-sterilized for this activity) located throughout the park and surrounding streets.

Another well-known celebration is Corpus Christi, a religious holiday which dates its beginnings to the colonial era. It commemorates the institution of the Eucharist in the mix with pagan festivals represented by different dance, which today form part of the folklore of the region, this activity takes place in the City of La Villa de Los Santos.

Los Santos is the place to see the hand-woven Polleras, the typical costume of Panama. Local artisans also make masks of the famous "Diablicos".

Notable people
Ramiro Mendoza, former Major League Baseball player
Mireya Moscoso, Panamá's first female president

Notes

References

Provinces of Panama
States and territories established in 1941
1941 establishments in Panama

Los Santos Province


Escabrones puede referirse a:

El nombre común de la planta Lycium europaeum.
El nombre común de la planta Rhamnus lycioides.

Escambrones


Système universitaire de documentation (în , prescurtat SUDOC, inițial SU, apoi SUD, apoi SUDoc) este un catalog colectiv care permite bibliotecilor universitare franceze și bibliotecilor altor instituții de învățământ superior să-și recenzeze documentele aflate în posesia lor.

Note

Legături externe
 Catalogul SUDOC
 Repertoriul bibliotecilor

Învățământ superior în Franța
Bibliologie și știința informării

Fondări în 2001

Système universitaire de documentation