William Gilbert (veya Gilberd) (24 Mayıs 1544 - 30 Kasım 1603); İngiliz doktor, fizikçi ve doğa filozofu. William Gilbert yaygın olan Aristotelesçi felsefeseyi ve üniversite eğitiminin skolastik metodunu tutkuyla reddetmiştir. Bugün, büyük ölçüde De Magnete (1600) isimli kitabıyla hatırlanmakta ve elektrik teriminin ilk kullanıcılarından biri olarak bilinmektedir. Bazıları tarafından elektrik mühendisliğinin veya elektrik ve manyetizmanın babası olarak düşünülür.

Günümüzde genel olarak William Gilbert olarak söz edilse de, aynı zamanda William Gilberd ismiyle de tanınmaktadır. Colchester kayıtlarına göre William Gilberd hem kendisinin hem de babasının mezar taşında yazan isimdir. Bu isim De Magnete 'de rastlanan biyografide ve Colchesterdeki Gilberd isimli okulda da kullanmaktadır.

Manyetik potansiyel olarak da bilinen mıknatıslı devinim kuvvetinin bir kısmı da W. Gilbert'in  onuruna Gilbert olarak isimlendirilmiştir.

Yaşam ve Çalışma
Gilbert, kasaba yetkilisi Jerome Gilbert'in oğlu olarak Colchester'de doğdu. Cambridgedeki St.John okulunda eğitim gördü. Yüksek öğrenimini 1569'da Cambridge tamamlayıp burada kısa bir süre veznedar olarak çalıştıktan sonra tıp eğitimi almak üzere Britanya'ya gitti. 1573'te Royal College of Physicians üyeliğine kabul edildi. 1600'de ise bu birliğin başkanı seçildi. 1601'den I. Elizabeth'in 1603'teki ölümüne kadar onun doktoru olarak çalıştı ve daha sonra I. James'in de doktoru oldu.

Robert Norman'ın eski çalışmalarından fazlasıyla esinlendiği başlıca bilimsel çalışması 1600 yılında yayınlanan De Magnetetir. O, çalışmasında, deneylerinin çoğunu terrella isimli Dünya modeli ile açıklamaktadır. Bu deneylerden Dünya'nın kendi başına bir manyetik olduğu ve pusulanın kuzeyi göstermesinin nedeninin de bu olduğu sonucuna varmıştır. Dünya'nın merkezinin demir olduğunu ilk kez doğru bir şekilde öne süren de William Gilberttir ve mıknatısın önemli ve ilişik kısımlarının her birinin yeni bir kuzey ve güney kutbu oluşturabildiği kesilebilir kısımları olduğunu düşünmüştür.

De Magnetein 6.kitap 3.bölümünde, Güneşmerkezlilikten bahsetmese de varolduğundan bile şüphe duyulan dev gök kürenin çok daha küçük olan Dünya'nın günlük devinimine karşılık günlük olarak döndüğünün düşünülmesini absürd bulunduğunu ifade ederek Dünya'nın günlük devinimi doğrular. Bunun dışında "sabit" yıldızların hayali bir küreye sabitleştirilmiş olmasındansa uzak değişken mesafede olduklarını varsayar. Yıldızların en ince eterde veya hemen göze çarpmayan beşinci özde ya da boşlukta konumlandığını ifade etmiştir – Yıldızlar hiç kimsenin hiçbir şekilde bilmediği bir maddeden oluşan dev kürenin kuvvetli helezonu karşısında konumlarını nasıl korurlar?

İngilizce bir kelime olan ve Gilbert'in 1600'deki "koku gibi" anlamındaki yeni Latin kelimesi electricus dan gelen "elektrik" ilk kez 1646'da Thomas Browne tarafından kullanılmıştır. Bu terim o dönemlerde 13.yüzyıldan beri kullanılmaktaydı, ancak onu ilk defa "çekici vasıflarında koku gibi" anlamında kullanan kişi Gilberttir. Bu nesnelerin sürtünmesinin nesneye karşılık çekim etkisi yaratan sözde istenmeyen kokuları yok ettiğini tanımıştır.

William Gilbert kitabında ek olarak kehribarı kullanarak durgun elektrik üzerinde çalışmıştır; kehribar Yunan dilinde elektron anlamına gelmektedir. Bu nedenle Gilbert durağan elektriğin etkisini elektrik kuvveti olarak isimlendirmeye karar vermiştir. İlk elektrik ölçen aleti, elektroskopu, versorium adını verdiği dönel bir ibre şeklinde icat etmiştir.

Çağdaşları gibi kristalin özellikle sıkıştırılmış buzdan oluşan suyun katı formu olduğunu düşünmüştür:

Gilbert, elektrik ve manyetizmanın aynı şeyler olmadığını ileri sürdü. Kanıt olarak elektriksel çekim ısı ile yok olurken manyetik çekimin yok olmadığıydı. Oysa manyetizmanın ısı ile zarar gördüğü ve zayıfladığı kanıtlanmıştı ve  Gilbert bu tezinde yanıldı. Hans Christian Orsted ve James Clerk Maxwell her iki etkinin de tekil kuvvet boyutu olduğunu gösterdi. Bu elektromanyetizmdi. Maxwell bu kanıya birçok analizden sonra A Treatise on Electricity and Magnetism adlı kitabında yer verdi.

Gilbert'in manyetizması  Kepler gibi diğer birçok doğa filozofunun gözlemledikleri hareketlere bağlı olarak yanlış bir şekilde benimsediği görünmez bir kuvvetti. Yıldızlar arasındaki çekim kuvveti için manyetizmaya atıfta bulunmazken Dünya'nın dönmesinden kaynaklanan gökyüzü hareketlerine dikkat çeker ve Galileodan (Galileo, 1543'te ''De revolutionibus orbium coelestium'' isimli kitabı yayınlayan Kopernikten 57 yıl sonra gökyüzü hareketlerine işaret etmiştir.)20 yıl önce gezegenlerin hareketlerinden bahsetmez. Gilbert Ay üzerindeki yüzey izlerini saptamaya yönelik ilk teşebbüsünü 1590larda gerçekleştirmiştir. Gilbert'in teleskop kullanmadan yaptığı çizelge Ay'ın yüzeyindeki karanlık ve aydınlık yerleri gösterdi. Çağdaşlarının aksine, o Ay üzerindeki açık renk noktaların su, koyu renk noktaların toprak olduğuna inanırdı.

Gilbert'in De Magnete adlı eserinin yanı sıra, 1651'de Amsterdam'da  De Mundo Nostro Sublunari Philosophia Nova (New Philosophy about our Sublunary World) başlıklı, düzenlenmiş, 316 sayfalık ve 4 ciltlik bir kitap çıktı. Bazıları William Boswell kütüphanesinde iki tane el yazması bulunan bu kitabının yazarının William Gilbert'in kardeşi William Gilbert Junior olduğunu söylerken, diğerleri ünlü İngiliz bilim adamı ve eleştirmen John Gruter olduğunu dile getirmektedir. John Davy'e göre, Gilbert'in bu az bilinen çalışması tarzı ve konusuyla kayda değer bir eserdir; orijinaline uygun anlatım canlılığı ve gücü de vardır. Bacondan daha deneyimli ve doğa felsefesinin nesnel bilgisine daha fazla sahip olan Gilbert'in, felsefe ekolüne karşı oluşu çok keskin ve dikkate değerdir ve aynı zamanda muhtemelen biraz daha az geçerlidir. John Robison'a göre De Mundo, Aristotelesçi öğretinin harabeleri üzerine doğa felsefesinin yeni sistemlerini inşa etmeyi amaçlar.

William Whewell (1859) History of the Inductive Sciences  isimli kitabında şöyle söyler:

Gilbert, 30 Kasım 1603'te Londra'da ölmüştür. Ölüm nedeninin hıyarcıklı veba olduğu düşünülmektedir.

Gilbert Hakkında Yorumlar
Francis Bacon Kopernik Güneş merkezliliğini asla kabul etmemiştir ve Gilbert'in gün devininmini doğrulayan felsefi çalışmasını eleştirir. Bacon'un eleştirisi aşağıdaki iki ifadeyi içerir:

|İlk ifade üç çalışmasında tekrarlanır. Bu üç çalışma – In the Advancement of Learning (1605), Novum Organum (1605) ve De Augmentis (1623). Daha ciddi olan ikinci ifade ise Bacon'un ölümünden sonra yayınlanan History of Heavy and Light Bodies kitabındandır.

Thomas Thomson (1812) History of the Royal Society isimli kitabında şöyle yazmıştır:

William Whewell (1837/1859) History of the Inductive Sciences kitabında şöyle yazmıştır:

Tarihçi Henry Hallam, 1848'de yayınlanan Introduction to Literature of Europe in the Fifteenth, Sixteenth, and Seventeenth Centuries isimli kitabında Gilbert'ten bahsetmiştir.

Greenwich'te bulunan Royal Observatory'den Walter William Bryant, 1920'de yayınlanan Kepler isimli kitabında:

Bibliyografi
 Google Books.

Ayrıca bakınız
Jeomanyetizma
Jeofizikçi
Bilimsel devrim

Kaynakça

http://en.wikipedia.org/wiki/William_Gilbert_%28astronomer%29

1544 doğumlular
Doğu İngiltere doğumlular
1603 yılında ölenler
16. yüzyılda İngilizler
16. yüzyıl bilim insanları
16. yüzyıl yazarları
İngiliz astronomlar
İngiliz fizikçiler
İngiliz hekimler
St John's College, Cambridge'de öğrenim görenler
Elektrik mühendisleri
Elektrik tarihi
Vebadan ölenler

William Gilbert (fizikçi)


Valeri Emilov Bojinov ( [və.'lɛ.ri bo.'ʒi.nov]) (d. 15 Şubat 1986), Bulgar futbolcudur.

Bojinov 2002-2005 yılları arası Lecce'de oynayan futbolcu 65 maçta 24 gol, 2005-2007 yılları arasında ise Fiorentina'da oynayıp 36 maçta 12 gol atmıştır. Fiorentina'dan ayrılıp kiralık olarak olarak bir yıl Juventus forması giyen futbolcu, 2007'de Manchester City FC ile anlaşmıştır. 2009'da kiralık olarak formasını giydiği Parma ile sezon sonunda sözleşme imzalamıştır.

2004 yılından beri formasını giydiği Bulgaristan millî takımında 42 maça çıkmış ve 6 gol atmış olan futbolcu, ülkesinin 2004 Avrupa Futbol Şampiyonası kadrosunda da yer almıştır.

Dış bağlantılar
 LevskiSofia.info Profili

1986 doğumlular
Bulgar futbolcular
Yaşayan insanlar
Forvet futbolcular
Bulgaristan millî futbol takımı futbolcuları
Bulgar gurbetçi futbolcular
İtalya'daki gurbetçi futbolcular
İngiltere'deki gurbetçi futbolcular
Portekiz'deki gurbetçi futbolcular
US Lecce futbolcuları
ACF Fiorentina futbolcuları
Juventus FC futbolcuları
Manchester City FC futbolcuları
Parma Calcio 1913 futbolcuları
Sporting CP futbolcuları
Serie A futbolcuları
Serie B futbolcuları
Premier League futbolcuları
Primeira Liga futbolcuları
2004 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
Prva profesionalna futbolna liga futbolcuları
Çin'deki Bulgar gurbetçiler
İtalya'daki Bulgar gurbetçiler
Portekiz'deki Bulgar gurbetçiler
Sırbistan'daki Bulgar gurbetçiler
Birleşik Krallık'taki Bulgar gurbetçiler
China League One futbolcuları
Çin'deki gurbetçi futbolcular
Malta'daki gurbetçi futbolcular
Sırbistan'daki gurbetçi futbolcular
FK Partizan futbolcuları
Hellas Verona FC futbolcuları
PFK Levski futbolcuları
Superliga (Sırbistan) futbolcuları
Ternana Calcio futbolcuları
LR Vicenza Virtus futbolcuları

Valeri Bojinov


An Briza subaristata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean-Baptiste de Lamarck. An Briza subaristata in nahilalakip ha genus nga Briza, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Briza

Briza subaristata


Albert Gordon MacRae (March 12, 1921 – January 24, 1986) was an American actor, singer, and television and radio host. He appeared in the film versions of two Rodgers and Hammerstein musicals, Oklahoma! (1955) and Carousel (1956), and played the leading man opposite Doris Day in On Moonlight Bay (1951) and sequel By The Light of the Silvery Moon (1953).

Early life
Born in East Orange in Essex County in northeastern New Jersey, United States, to Scottish parents, MacRae graduated in 1940 from Deerfield Academy in Deerfield, Massachusetts, and he thereafter served as a navigator in IX Troop Carrier Command in the United States Army Air Forces during World War II. Before this, he attended Nottingham High School in Syracuse, New York. Gordon was descended from the Clan MacRae.

Career

Singer
MacRae was a baritone. Winning a contest enabled him to sing at the 1939 New York World's Fair with the Harry James and Les Brown orchestras.

Broadway
He made his Broadway debut in 1942, acquiring his first recording contract soon afterwards. Many of his hit recordings were made with Jo Stafford.

He was a replacement performer on Junior Miss.

Radio
On radio in 1945, his talents were showcased on the Gordon MacRae Show on the CBS network in collaboration with the conductor Archie Bleyer. The show featured emerging musical talent, including the accordionist John Serry Sr. MacRae was also the host and lead actor on The Railroad Hour, a half-hour anthology series made up of condensed versions of hit Broadway musicals. The programs were later released as popular studio cast albums, most of which have been reissued on CD.

In 1946, he was in the revue Three to Make Ready, which ran for 326 performances.

Film
MacRae signed a contract with Warner Bros. in 1947. In 1948, he appeared in his first film, The Big Punch, a drama about boxing. He followed this with a film noir with Virginia Mayo, Backfire (made in 1948, released 1950).

MacRae's first on-screen musical was Look for the Silver Lining (1949), a biopic of Marilyn Miller (June Haver), where MacRae played Frank Carter. David Butler directed. MacRae was reunited with Haver and Butler in The Daughter of Rosie O'Grady (1950). Warners put him in a Western, Return of the Frontiersman (1950). Then he starred with Doris Day in Tea for Two (1950), a reworking of No, No, Nanette, also for Butler. Public response was enthusiastic. MacRae and Day were teamed again in The West Point Story (1951) starring James Cagney and Mayo, On Moonlight Bay (1951), and the all-star Korean War tribute, Starlift (1951).

MacRae was in a military school musical, About Face (1952) with Eddie Bracken, then he and Day did a sequel to On Moonlight Bay, By the Light of the Silvery Moon (1953). That same year, he starred opposite Kathryn Grayson in the third film version of The Desert Song and teamed with Jane Powell in Three Sailors and a Girl (1953). MacRae's best known film role was Curly in the big screen adaptation of Oklahoma! (1955) alongside Shirley Jones. He and Jones were used on another Rodgers and Hammerstein adaptation, Carousel (1956), at 20th Century Fox (now 20th Century Studios). MacRae played Buddy De Sylva in The Best Things in Life Are Free (1956) for 20th Century-Fox.

Television
MacRae appeared frequently on television, on such variety programs as The Ford Show, Starring Tennessee Ernie Ford.

He also appeared on drama shows such as Lux Video Theatre.

During Christmas 1958, MacRae and Ford performed the Christmas hymn "O Holy Night". Earlier in 1958, MacRae guest-starred on the short-lived NBC variety series The Polly Bergen Show.

He starred in the TV musical The Gift of the Magi (1958). Thereafter, MacRae appeared on The Ed Sullivan Show, The Dinah Shore Chevy Show, The Pat Boone Chevy Showroom, and The Bell Telephone Hour.

Stage
He continued his musical stage career, often performing with his wife, as in a 1964 production of Bells Are Ringing, also performing as Sky Masterson in the popular musical Guys and Dolls, with his wife playing the role of Miss Adeleide, reprising her Broadway role at the Gammage Memorial Auditorium in Tempe, Arizona.

In the late 1960s, he co-hosted for a week on The Mike Douglas Show. He also toured in summer stock and appeared in nightclubs.

In 1967, he replaced Robert Preston in the original Broadway run of the musical I Do! I Do!, starring opposite Carol Lawrence, who had taken over the role from Mary Martin.

Later career
MacRae guest starred on McCloud. He had supporting roles in the films Zero to Sixty (1978) and The Pilot (1980).

Personal life
He was married to Sheila MacRae from 1941 until 1967. They met on the set of a play and it was "love at first sight." The couple were the parents of four children: actresses Heather and Meredith MacRae, and sons William Gordon MacRae and Robert Bruce MacRae. Sheila later married television producer Ronald Wayne.

MacRae's second marriage was to Elizabeth Lambert Schrafft on September 25, 1967, and together they had one daughter, Amanda Mercedes MacRae born in 1968. They remained married until his death. He battled alcohol problems for many years, but overcame them by the late 1970s.

Death
MacRae had cancer of the mouth and jaw. He died in 1986 of pneumonia, at his home in Lincoln, Nebraska, aged 64. He was buried at the Wyuka Cemetery in Lincoln, Nebraska.

Filmography

Stage work
 Junior Miss (1942, Broadway, replacement for Walter Collins)
 Three to Make Ready (1946, Broadway)
 Carousel (1955, Music Hall at Fair Park)
 Annie Get Your Gun (1960, Starlight Theatre)
 Bells Are Ringing (1961, Columbus, Ohio)
 Guys and Dolls (1963, summer stock tour)
 Bells Are Ringing (1964, summer stock tour)
 Jerome Kern's Theatre (1966, Avery Fisher Hall)
 Kismet (1966, Columbus, Ohio)
 Oklahoma! (1967, summer stock tour)
 I Do! I Do! (1967, Broadway, replacement for Robert Preston)
 Golden Rainbow (1969, summer stock tour)
 Milk and Honey (1972, Columbus, Ohio)
 Paint Your Wagon (1978, Columbus, Ohio)

Radio
MacRae replaced Frank Sinatra on a radio program in 1943, but he soon had to leave for military service. In 1946, he was the "singing emcee" of The Teentimers Club, a Saturday morning program. From 1945 to 1948 he also hosted and performed on The Gordon MacRae Show for the CBS radio network.

He also appeared in programs as shown in the table below.

Discography

This is Gordon Macrae Capitol Records

Solo
 "Love Is a Many Splendored Thing"
 "Easy to Love"
 "Hair of Gold, Eyes of Blue"
 "It's Magic"
 "Rambling Rose"
 "Love Is the Sweetest Thing"
 "Here's to a Wonderful Christmas"
 "The Merry Christmas Waltz"
 "The Secret"

with Jo Stafford
 "'A' — You're Adorable"
 "Dearie"
 "My Darling, My Darling"
 "Say Something Sweet to Your Sweetheart"
 "Whispering Hope"
 "Echoes"
 "There's a Small Hotel" (Jo Stafford album "Meet Jo Stafford")
 "When I Grow Too Old to Dream" (Jo Stafford album "Meet Jo Stafford")

Singles

In popular culture

 MacRae is mentioned in the song "Oklahoma U.S.A." by The Kinks, as the song's subject daydreams of "riding in the surrey with the fringe on top" with "Shirley Jones and Gordon MacRae".
 In a 1980 episode of Alice called "Dog Day Evening", Vera uses Gordon MacRae's name in a rhyming game.

References

Further reading
 Hollywood Mother of the Year – Sheila MacRae's Own Story, by Sheila MacRae & H. Paul Jeffreys. (Birch Lane Press, 1992)
 Gordon MacRae: A Bio-Bibliography by Bruce B. Leiby. (Greenwood Press, 1991)

External links

 Appearance On What's My Line 9/30/62
 Gordon MacRae on NBCs "The Railroad Hour"
 Gordon MacRae Discography on CastAlbums.og
 Gordon MacRae Discography on PatFullerton.com
 Gordon MacRae Discography on Discog.com

 Gordon MacRae on MusicBrainz.org
 Biography  from Starpulse
 Gordon MacRae, "That Old MacRae Magic" by Frances Ingram

1921 births
1986 deaths
20th-century American male actors
American male film actors
American male musical theatre actors
American people of Scottish descent
Deaths from cancer in Nebraska
Capitol Records artists
Deaths from oral cancer
Nottingham High School (New York) alumni
Deerfield Academy alumni
Musicians from East Orange, New Jersey
United States Army Air Forces officers
Apollo Records artists
20th-century American singers
Warner Bros. contract players
Actors from Lincoln, Nebraska
Musicians from Lincoln, Nebraska
Actors from East Orange, New Jersey
20th-century American male singers
Traditional pop music singers
United States Army Air Forces personnel of World War II
Military personnel from New Jersey

Gordon MacRae


Canta este un oraș din regiunea Lima, în vestul statului Peru. Orașul este situat pe râul Chillón și este capitala provinciei Canta. Cu o populație de 2.918 de locuitori (recensământul din 2005), acesta de asemenea este și capitala districtului Canta. Localitatea este situată la altitudinea de 2.819 m. deasupra nivelului mării.

Legături externe
  La Viuda myth
  Cantamarca, archaeological site

Orașe din Peru

Canta, Peru


Ženski turnir u košarci 3 na 3 na MI 2018. održao se u Tarragoni u Španjolskoj. Ovaj šport zamijenio je košarku, koje više nema na Mediteranskim igrama.

Turnir

Skupina A

Skupina B

Poluzavršnica

29. lipnja 2018.

  -  22:4
  -  14:13

Utakmica za broncu

29. lipnja 2018.

  -  20:21

Utakmica za zlato

29. lipnja 2018.

  -  8:10

Mediteranske igre 2018.
Košarka 3 na 3 na Mediteranskim igrama

Ženska košarka 3 na 3 na Mediteranskim igrama 2018.


La Fédie à fleurs grêles (Fedia graciliflora) est une espèce de plantes de la famille des Caprifoliacées.

Liens externes

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Caprifoliaceae

Fedia graciliflora


Olga Valentinivna Zoubareva (en  ou en , parfois retranscrit en Olha Zubarieva), née le  à Tachkent (RSS d'Ouzbékistan), est une ancienne handballeuse soviétique puis ukrainienne.

Avec l'équipe nationale soviétique, Olga Zoubareva est championne olympique en 1980 et championne du monde en 1982. Â plus de 36 ans, elle participe également au Championnat d'Europe 1994 avec l'.

En club, elle évolue au Spartak Kiev avec lequel elle remporte notamment 6 fois la Coupe d'Europe des clubs champions et 9 titres de championne d'URSS.

Palmarès

En équipe nationale
Jeux olympiques
 Championne olympique en 1980 à Moscou
Championnats du monde
 Championne du monde en 1982
 Vice-championne du monde en 1978
Championnats d'Europe
 au Championnat d'Europe 1994 avec

En club
Compétitions internationales
 vainqueur de la Coupe des clubs champions (6) : 1977, 1979, 1981, 1983, 1985, 1986
Compétitions nationales
 vainqueur du Championnat d'URSS (9) : 1977, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985
 vainqueur de la Coupe d'URSS (1) : 1977

Notes et références

Liens externes

Handballeuse soviétique
Handballeuse ukrainienne
Championne olympique de handball
Championne olympique soviétique
Championne du monde de handball
Handballeuse aux Jeux olympiques d'été de 1980
Naissance en janvier 1958
Naissance à Tachkent
Joueuse du Spartak Kiev
Naissance en RSS d'Ouzbékistan

Olga Zoubareva


Niels Smedegaard (født 1962) er en dansk erhvervsleder, der fra 2007 har været koncernchef i DFDS, hvor han afløste Ole Frie. Smedegaard har meddelt, at han trækker sig i april 2019.

Niels Smedegaard er uddannet cand.merc. fra CBS. Han er gift med Helle Smedegaard med hvem han tre børn. Niels har i sin studietid deltaget i MBA Exchange program, University of Texas, Austin, USA.

15. april 2019 blev det offentliggjort at Smedegaard blev instillet som ny styreleder i det norske lavprisflyselskap Norwegian Air Shuttle, hvor han vil afløse Bjørn Kise.

Blå bog
 1988-90: Økonom, SAS Finance.
 1990-93: Manager, Treasury, SAS Service Partner.
 1993-94: Finance manager, SAS Service Partner.
 1994-95: Vice President, Head of Strategic Controlling, Swissair Associated Companies, Zürich, Schweiz.
 1995-2000: Executive Vice President & CFO, Gate Gourmet Group, Zürich, Schweiz.
 2000-06: President & CEO, e-gatematrix, Atlanta, USA.
 2004-06: Executive Vice President, Gate Gourmet Global Sales Solutions.
 2007-2019: Administrerende direktør, DFDS.

Referencer

Eksterne henvisninger

Erhvervsfolk fra Danmark
Personer med tilknytning til SAS Group
Personer med tilknytning til DFDS

Niels Smedegaard


بطرس الثالث البابا السابع والعشرون للكنيسة القبطية.

اختياره بطريركا
كان الأب بطرس كاهنًا بمدينة الإسكندرية، وتلميذًا للبابا ديسقورس وصديقًا لخلفه البابا تيموثاوس الثاني، وبعد وفاة الأخير انتخب الأب بطرس بابا للإسكندرية عام 477، ودافع ونشر فكر معلمه البابا ديسقورس.

موقف زينون منه
اغتصب زينون عرش القسطنطينية من الإمبراطور باسيلكوس، وإذ كان مناصرًا للخلقيدونيين لم يحتمل تنصيب البابا بطرس الثالث بكونه تم دون تصريح منه، خاصة وأن البابا بدأ عمله البابوي بعقد مجمع بالإسكندرية فيه جدّد حرمان لاون وطومسه، فاعتبر زينون ذلك تحديًا شخصيًا له، وعلى الفور أصدر أمره بنفيه، وإقامة بطريرك دخيل يحتل الكرسي.

اختفي البابا لمدة خمس سنوات، كان خلالها يساند شعبه بالرسائل بينما قاطع الشعب البطريرك الدخيل تمامًا.

بين البابا ويوحنا التلاوي
فكر بعض المصريين في المناوشات التي كثيرًا ما تحدث بين الأباطرة والكنيسة المصرية بسبب تدخل الأباطرة في أمور الكنيسة الدينية الداخلية، وفي جرأة تقدم وفد منهم تحت رئاسة رجل يدعى يوحنا التلاوي (نسبة إلى تلا بالمنوفية). وسار إلى الإمبراطور يرجوه ترك الحرية للأقباط في اختيار بطريركهم.

التقى الوفد بالإمبراطور، فحسب الأخير أن يوحنا التلاوي فعل ذلك ليختاروه بطريركًا، فأقسم يوحنا أنه لا يقصد ذلك، وأنه لا يقبل ذلك حتى إن طلب الكل منه ذلك، عندئذ استجاب لطلب الوفد. غير أن الوفد عاد وبعد قليل مات الدخيل فرشح يوحنا نفسه للبطريركية وبعث رسائل للأساقفة والإمبراطور يعلمهم بذلك، وبتدبير إلهي وصلت الرسالة إلى أسقف روما قبل وصولها إلى أكاكيوس أسقف القسطنطينية وإلي الإمبراطور، فغضب الإمبراطور ومعه أكاكيوس كيف أخطر يوحنا أسقف روما قبلهما، واتفق الاثنان على إعادة البابا بطرس إلى كرسيه.

أرسل أسقف روما خطابًا للإمبراطور يعلن فيه سروره باعتلاء يوحنا الكرسي، فأجابه الإمبراطور، قائلاً: «إن هذا الإنسان لا يستحق هذه الكرامة السامية لأنه حنث بيمينه»، وأصدر الإمبراطور أمره بإعادة البابا الشرعي واستبعاد يوحنا عن الإسكندرية.

بين البابا وأكاكيوس
اتصل البطريرك أكاكيوس بأصدقاء البابا بطرس في القسطنطينية، يعلن رغبته في عودة الشركة بين كنيستي الإسكندرية والقسطنطينية، ففرح البابا بطرس جدًا، وتبادل مع أكاكيوس 14 رسالة قبل أن تتم المصالحة، وكان البابا بطرس حريصًا على التمسك بمبادئ كنيسته، موبخًا إياه على انحيازه للخلقيدونية.

جاء في رسالة لأكاكيوس: [أشرق علينا يا سراج الأرثوذكسية، وأنر السبيل لنا نحن الذين ضللنا عن الإيمان المستقيم. كن لنا مثل استفانوس أول الشهداء (أع 7 : 60)، واهتف نحو مضطهديك، قائلاً: «لا تحسب لهم يا رب هذه الخطية»]. وجاء في إحدى رسائل البابا بطرس: [صلِ وصمّ بكل اجتهاد، وأنا أصوم وأصلي معك ومن أجلك، فنرفع كلانا طلبتنا إلى الله باسم الكنيسة الجامعة.]، وقد جاء رد أكاكيوس: [الآن يتهلل قلبي لأنك قبلت أن تشاطرني ما أحمله من أعباء ثقيلة، وإنني أشكر الله الذي هيأ لي فرصة التوبة بصلاتك ومنحني القوة بأصوامك معي وعني. وأنا فرحٌ لأنني سأحظى بالدخول معك إلى الحضرة الإلهية، فأرجو منك الآن أن ترسل إلينا بعض آباء الصحراء وبعض العلمانيين الموثوق بأرثوذكسيتهم لكي يرافقونا في زيارة نزمع أن نقوم بها للإمبراطور لنتحدث إليه بشأن إبرام الصلح بين جميع الكنائس، فنسعد بتثبيت السلام في كنيسة ملك السلام].

وقد تحقق ذلك بإرسال بعض آباء البرية والأراخنة الأتقياء ليحضروا مجمعًا انعقد في القسطنطينية أصدر منشورًا يسمى «منشور زينون» أو «هيوتيكون» أي «كتاب الاتحاد»، يعلن العقيدة الأرثوذكسية. في هذا المنشور أُعلن جحد تعاليم آريوس ونسطور وأوطيخا، وقبول تعاليم مجامع نيقية والقسطنطينية وأفسس، وتعاليم القديس كيرلس الكبير.

تم تبادل الرسائل بين البابا بطرس ومار أكاكيوس وكاد مشروع «كتاب الاتحاد» ينجح ويرد للكنيسة في العالم وحدتها، لولا تصرف البعض، ففي مصر تزعم يعقوب أسقف صا ومينا أسقف مدينة طاما حملة ضد البابا بطرس حاسبين في هذا التصالح تراجعًا عن الإيمان وتساهلاً مع الخلقيدونيين. لكن البابا عقد مجمعًا بالإسكندرية وأقنع الغالبية العظمى من الأساقفة بقبول هذا المنشور، ولم يشذ إلا قلة يدعون الأسيفايين أي «الذين بلا رأس» لأنهم انفصلوا عن قائدهم الروحي.

أما الذي حطم هذا المنشور فهو فيليكس أسقف روما الذي لام أكاكيوس على اشتراكه مع البابا بطرس، وقد أثار زوبعة ضد أكاكيوس، وعقد مجمعًا حرم فيه البابا بطرس ومارأكاكيوس. وبعد وفاة أكاكيوس، جاء خلفه أوفيميوس الذي قطع علاقته مع الإسكندرية. لكنها عادت من جديد علانية في أيام بطاركة القسطنطينية: أفراويطاوس سنة 491م، وتيموثاوس الأول سنة 511م، وأنتيموس سنة 535م، وسرجيوس سنة 608م، وبيروس سنة 639م، وبولس سنة 643م، وبطرس سنة 652م، وتوما سنة 656م، وثيودورس سنة 666م، ويوحنا سنة 712م.

وفاته
قضى بقية أيامه يهتم بالعمل الرعوي في هدوء واستقرار حتى توفي في 2 هاتور سنة 490، وبعد أن قضى على الكرسي المرقسي ثمان سنوات وثلاثة شهور.

مراجع

أشخاص حرموا كنسيا من قبل الكنيسة الرومانية الكاثوليكية
باباوات الإسكندرية
بطاركة الإسكندرية للروم الأرثوذكس
سنة الولادة غير معروفة
لاهوتيون مصريون
مصريون في القرن 5
مواليد في مصر
وفيات 490

بطرس الثالث (بابا الإسكندرية)


යනු ජපන් රටට සහ රුසියානු දූපතක් වන Sakhalin අයත් වන දූපත් 6,852 ක් වේ. Kuril Island Arc, Daitō Islands සහ නැන්පෝ දූපත් ජපන් දූපත් සමූහය තුලට අයත් නොවේ.

ආශ්‍රිත
 ජපානයේ දූපත් ලැයිස්තුව
 Japan in the Paleolithic
 Extreme points of Japan

මූලාශ්‍ර

ජපන් දූපත් සමූහය
Archipelagoes of the Pacific Ocean
Archipelago
Archipelago

ජපන් දූපත් සමූහය


Marko Grujić (serbisk: Марко Грујић; født 13. april 1996) er en serbisk fodboldspiller, der spiller som midtbane for Hertha Berlin, hvortil han er på leje fra Liverpool.

Karriere

Røde Stjerne Beograd
Han fik sin professionelle debut for Røde Stjerne Beograd den 26. maj 2013 i en kamp i Superliga Srbije imod Vojvodina. Den 10. maj 2015 blev det rapporteret af det serbiske nyhedsmedie Blic, at de havde insiderinformation om, at Hamburger SV havde til hensigt at byde €1.5 million for Grujić. En uge senere, den 17. maj 2015, skrev Grujić under på en treårig kontrakt med Røde Stjerne Beograd.

Liverpool F.C.
Den 6. januar 2016 blev det bekræftet, at Marko Grujić havde skrevet under på en aftale med Liverpool. Han blev med det samme lånt tilbage til Røde Stjerne Beograd for resten af sæsonen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Serbien
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022
Fodboldspillere fra Røde Stjerne Beograd
Fodboldspillere fra Liverpool F.C.

Marko Grujić


Getter Jaani (født 3. februar 1993) er en estisk sanger. Hun repræsenterede Estland ved Eurovision Song Contest 2011 med sangen "Rockefeller Street" og fik en 24. plads.

Eksterne henvisninger

Sangere fra Estland
Estlands Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2011

Getter Jaani


Timothy "Tim" Theodore Duncan (d. 25 Nisan 1976), Virgin Adaları kökenli Amerikalı eski profesyonel basketbolcudur. 2.11 boyunda 113 kg ağırlığındaki oyuncu. Pivot/uzun forvet mevkilerinde görev almaktadır. Kariyerinde toplam 5 kez NBA Şampiyonluğu, 2 kez NBA MVP, 3 kez NBA Finalleri MVP ve NBA Yılın Çaylağı Ödülü başarılarını elde etmiştir. Ayrıca kariyerinde 15 kez NBA All-Star kadrosuna alınmasının yanında  üst üste 13 sezon NBA En İyi Savunma Takımı ve NBA En İyi Beşi'ne seçilmeyi başaran tarihteki tek oyuncudur. Başarılarından dolayı NBA tarihinin en önemli basketbolcularından biri olarak kabul edilir.

Spora yüzme ile başlayan Duncan Hugo Kasırgası'ndan sonra okuduğu lise olan St Dunstan Piskoposluk Lisesinde 9. sınıfta basketbol oynamaya başladı. Üniversiteye Wake Forest Üniversitesinde okuyarak başlayan oyuncu kolejdeki basketbl kariyerinin son sezonunda gösterdiği performansla Naismith Yılın Kolej Oyuncusu ve USBWA Yılın Kolej Oyuncusu ödüllerini elde etmeyi başardı. Duncan harika geçen bir kolej kariyerinden sonra 1997 NBA Seçmeleri'nde San Antonio Spurs takımı tarafından 1. sıradan seçildi. Oynadığı dönemde Spurs'la 1999, 2003, 2005, 2007 ve 2014 yıllarında toplam 5 kez NBA şampiyonluğu yaşayan Duncan takımının lideri olmuştur. Ayrıca NBA tarihinin en büyük oyuncularından birisi olarak kabul edilmiştir. 11 Temmuz 2016 tarihinde emekli olduğu açıklanmıştır. 18 Aralık 2016 tarihinde düzenlenen bir törenle 21 numaralı forması emekliye ayrılmıştır.

Kariyeri
Basketboldan önce yüzme sporuyla uğraşan Duncan, ABD'ye gelerek Wake Forest Üniversitesi'nde kolej kariyerine başlamıştır. Son senesinde yılın en değerli oyuncusu ve John Wooden ödülünü almıştır. 1997 NBA draftında San Antonio Spurs tarafından 1.tur 1.sıradan draft edilmiştir. Profesyonel kariyerinde ilk NBA şampiyonluğunu 1999 yılında Spurs formasıyla kazanmıştır. Duncan, ayrıca 2003, 2005, 2007 ve 2014 yıllarında da yine Spurs formasıyla şampiyonluk yaşamıştır. 2 kez üst üste normal sezonun en değerli oyuncusu (MVP) seçilmiştir. 15 kez NBA All-Star maçında yer almış, 15 kez ise All-NBA ve 15 kez de yılın en iyi savunma beşlerine seçilmiştir. Duncan, birçok basketbol otoritesine göre NBA'in en iyi savunma oyuncuları arasında gösterilir. 2012-2013 sezonu öncesi 36 yaşındayken, San Antonio Spurs ile biten sözleşmesini 3 yıl daha uzatarak kariyerine yine Spurs formasıyla devam kararı almıştır. 2012 sezonunda All-Star'a seçilmemesi birçok otoritenin dikkatini çekmiştir. 2012-2013 sezonunda ise All-Star 2013'e takım arkadaşı Tony Parker ile birlikte seçilmiştir. NBA Playoff'larda en çok süre alan, en çok double-double yapan oyuncu, en çok blok vuran oyuncu, en çok savunma ribaundu alan oyuncu, en çok ribaund alan 3. oyuncu, en çok sayı atan 5. oyuncu, Manu Ginobili ve Tony Parker ile NBA Playoff tarihinin en çok maç kazanan üçlüsüdür.

Tim Duncan, 11 Temmuz 2016 tarihinde yaptığı açıklamada basketbol kariyerini sona erdirdiğini ve NBA'den emekli olduğunu açıklamıştır.

NBA istatistikleri

Normal Sezon

|-
| align="left" | 1997-98
| align="left" | San Antonio
| 82 || 82 || 39.1 || .549 || .000 || .662 || 11.9 || 2.7 || .7 || 2.5 || 21.1
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 1998-99†
| align="left" | San Antonio
| 50 || 50 || 39.3 || .495 || .143 || .690 || 11.4 || 2.4 || .9 || 2.5 || 21.7
|-
| align="left" | 1999-00
| align="left" | San Antonio
| 74 || 74 || 38.9 || .490 || .091 || .761 || 12.4 || 3.2 || .9 || 2.2 || 23.2
|-
| align="left" | 2000-01
| align="left" | San Antonio
| 82 || 82 || 38.7 || .499 || .259 || .618 || 12.2 || 3.0 || .9 || 2.3 || 22.2
|-
| align="left" | 2001-02
| align="left" | San Antonio
| 82 || 82 || 40.6 || .508 || .100 || .799 || 12.7 || 3.7 || .7 || 2.5 || 25.5
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 2002-03†
| align="left" | San Antonio
| 81 || 81 || 39.3 || .513 || .273 || .710 || 12.9 || 3.9 || .7 || 2.9 || 23.3
|-
| align="left" | 2003-04
| align="left" | San Antonio
| 69 || 68 || 36.6 || .501 || .167 || .599 || 12.4 || 3.1 || .9 || 2.7 || 22.3
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 2004-05†
| align="left" | San Antonio
| 66 || 66 || 33.4 || .496 || .333 || .670 || 11.1 || 2.7 || .7 || 2.6 || 20.3
|-
| align="left" | 2005-06
| align="left" | San Antonio
| 80 || 80 || 34.8 || .484 || .400 || .629 || 11.0 || 3.2 || .9 || 2.0 || 18.6
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 2006-07†
| align="left" | San Antonio
| 80 || 80 || 34.1 || .546 || .111 || .637 || 10.6 || 3.4 || .8 || 2.4 || 20.0
|-
| align="left" | 2007-08
| align="left" | San Antonio
| 78 || 78 || 34.0 || .497 || .000 || .730 || 11.3 || 2.8 || .7 || 2.0 || 19.3
|-
| align="left" | 2008-09
| align="left" | San Antonio
| 47|| 47 || 35.3 || 0.520 || 0.000 || 0.689 || 10.4 || 3.7 || 0.5 || 1.8 || 20.6
|-
| align="left" | 2009-10
| style="text-align:left;"| San Antonio
| 78||77||31.3||.519||.182||.725||10.1||3.2||.6||1.5||17.9
|-
| align="left" | 2010-11
| style="text-align:left;"| San Antonio
| 76 || 76 || 28.3 || .500 || .000 || .716 || 8.9 || 2.7 || .7 || 1.9 || 13.4
|-
| align="left" | 2011-12
| style="text-align:left;"| San Antonio
| 58 || 58 || 28.2 || .492 || .000 || .695 || 9.0 || 2.3 || .7 || 1.5 || 15.4
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"| San Antonio
| 69||69||30.1||.502||.286||.817||9.9||2.7||.7||2.7||17.8
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| †
| style="text-align:left;"| San Antonio
| 74||74||29.2||.490||.000||.731||9.7||3.0||.6||1.9||15.1
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"| San Antonio
| 77 || 77 || 28.9 || .512 || .286 || .740 || 9.1 || 3.0 || .8 || 2.0 || 13.9
|-
| style="text-align:left;"|
| style="text-align:left;"| San Antonio
| 61 || 60 || 25.2 || .488 || .000 || .702 || 7.3 || 2.7 || .8 || 1.3 || 8.6
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"| Kariyer
| 1,392 || 1,389 || 34.0 || .506 || .179 || .696 || 10.8 || 3.0 || .7 || 2.2 || 19.0
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"| All-Star
| 14||12||21.1||.549||.250||.765||9.1||2.1||.9||.6||9.9

Playofflar

|-
| align="left" | 1998
| align="left" | San Antonio
| 9 || 9 || 41.6 || .521 || .000 || .667 || 9.0 || 1.9 || .6 || 2.6 || 20.7
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 1999†
| align="left" | San Antonio
| 17 || 17 || 43.1 || .511 || .000 || .748 || 11.5 || 2.8 || .8 || 2.7 || 23.2
|-
| align="left" | 2001
| align="left" | San Antonio
| 13 || 13 || 40.5 || .488 || 1.000 || .639 || 14.5 || 3.8 || 1.1 || 2.7 || 24.4
|-
| align="left" | 2002
| align="left" | San Antonio
| 9 || 9 || 42.2 || .453 || .333 || .822 || 14.4 || 5.0 || .7 || 4.3 || 27.6
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 2003†
| align="left" | San Antonio
| 24 || 24 || 42.5 || .529 || .000 || .677 || 15.4 || 5.3 || .6 || 3.3 || 24.7
|-
| align="left" | 2004
| align="left" | San Antonio
| 10 || 10 || 40.5 || .522 || .000 || .632 || 11.3 || 3.2 || .8 || 2.0 || 22.1
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 2005†
| align="left" | San Antonio
| 23 || 23 || 37.8 || .464 || .200 || .717 || 12.4 || 2.7 || .3 || 2.3 || 23.6
|-
| align="left" | 2006
| align="left" | San Antonio
| 13 || 13 || 37.9 || .573 || .000 || .718 || 10.5 || 3.3 || .9 || 1.9 || 25.8
|-
| style="text-align:left;background:#afe6ba;"| 2007†
| align="left" | San Antonio
| 20 || 20 || 36.8 || .521 || .000 || .644 || 11.5 || 3.3 || .6 || 3.1 || 22.2
|-
| align="left" | 2008
| align="left" | San Antonio
| 17 || 17 || 39.2 || .449 || .200 || .626 || 14.5 || 3.3 || .9 || 2.1 || 20.2
|-
| align="left"| 2009
| align="left" | San Antonio
| 5||5||32.8||.532||.000||.607||8.0||3.2||.6||1.2||19.8
|-
| align="left"| 2010
| align="left" | San Antonio
| 10 || 10 || 37.3 || .520 || .500 || .478 || 9.9 || 2.6 || .7 || 1.7 || 19.0
|-
| align="left" | 2011
| align="left" | San Antonio
| 6 || 6 || 35.3 || .478 || .000 || .625 || 10.5 || 2.7 || .5 || 2.5 || 12.7
|-
| align="left" | 2012
| align="left" | San Antonio
| 14 || 14 || 33.1 || .495 || .000 || .707 || 9.4 || 2.8 || .7 || 2.1 || 17.4
|-
| style="text-align:left;"|2013
| align="left" | San Antonio
| 21 || 21 || 35.0 || .470 || .000 || .806 || 10.2 || 1.9 || .9 || 1.6 || 18.1
|-
| style="text-align:left; background:#afe6ba;"|2014†
| align="left" | San Antonio
| 23 || 23 || 32.7 || .523 || .000 || .760 || 9.1 || 1.9 || .3 || 1.3 || 16.3
|-
| style="text-align:left;"|2015
| align="left" | San Antonio
| 7 || 7 || 35.7 || .589 || .000 || .559 || 11.1 || 3.3 || 1.3 || 1.4 || 17.9
|-
| style="text-align:left;"|2016
| align="left" | San Antonio
| 10 || 10 || 21.8 || .423 ||  || .714 || 4.8 || 1.4 || .2 || 1.3 || 5.9
|-
| align="left"| Kariyer
| align="left"|
| 251 || 251 || 37.3 || .501 || .143 || .689 || 11.4 || 3.0 || .7 || 2.3 || 20.6

Dış bağlantılar
 NBA profili
 Resmi sitesi
 Tim Duncan Virgin Adalarından Çıkan Efsane - NBAvitrin.com

Kaynakça

1976 doğumlular
Amerika Birleşik Devletleri Virjin Adaları doğumlular
Afrikalı Amerikalı basketbolcular
Amerikalı Olimpiyat basketbolcuları
Wake Forest Üniversitesinde öğrenim görenler
Pivot basketbolcular
Uzun forvet basketbolcular
San Antonio Spurs basketbolcuları
San Antonio Spurs seçimleri
NBA final serilerinde MVP seçilenler
2004 Yaz Olimpiyatları basketbolcuları
Bronz Olimpiyat madalyalı Amerikalı sporcular
NBA All-Star'ları
Yaşayan insanlar
2004 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
Amerika Birleşik Devletleri millî basketbol takımı basketbolcuları
Forması emekli edilmiş NBA basketbolcuları
Bronz Olimpiyat madalyalı basketbolcular
Basketball Hall of Fame basketbolcuları

Tim Duncan


An Chusquea annagardneriae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni L.G.Clark, C.D.Tyrrell, Triplett ngan A.E.Fisher. An Chusquea annagardneriae in nahilalakip ha genus nga Chusquea, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chusquea

Chusquea annagardneriae


Seve van Ass né le 10 avril 1992 à Rotterdam, est un joueur de hockey sur gazon néerlandais. Il évolue au poste d'attaquant ou de milieu de terrain au HGC et avec l'équipe néerlandaise de hockey sur gazon.

Il est le fils de Paul van Ass, l'actuel entraîneur néerlandais de hockey sur gazon. Il a participé aux Jeux olympiques d'été de 2016.

Carrière

Coupe du monde
  : 2014, 2018

Championnat d'Europe
  : 2015, 2017, 2021
  : 2019

Jeux olympiques
Top 8 : 2016, 2020

Références

Liens externes

Naissance en avril 1992
Naissance à Rotterdam
Joueur néerlandais de hockey sur gazon
Champion d'Europe de hockey sur gazon
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2016
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Seve van Ass


Tolini (naziv nastao od grčkog θολός ( 'tholós' ) "mutni" ili "blatni";  od drevne grčke riječi koja znači "tinta sepija") široki su niz organskih spojeva nastalih solarnim ultraljubičastim ili kozmičkim zračenjem jednostavnih ugljikovodika koji sadrže spojeve poput:

 ugljičnog dioksida ( CO2 ),

 metana (CH4 ),

 etana (C2H6 ), često u kombinaciji s

 dušikom (N2) ili

 vode (H2O).

Tolini su neuredni polimerni materijali napravljeni od ponavljajućih lanaca povezanih podjedinica i složenih kombinacija funkcionalnih skupina. Tolini se prirodno ne formiraju na Zemlji modernog doba, ali se nalaze u velikom obilju na površinama ledenih tijela u vanjskom Sunčevom sustavu i kao crvenkasti aerosoli u atmosferi vanjskih planeta Sunčevog sustava i Mjeseca.

Uz prisustvo vode, tolini mogu biti sirovina za prebiotsku kemiju, tj. neživu kemiju koja tvori osnovne kemikalije koje čine život. Njihovo postojanje ima posljedice na porijeklo života na Zemlji, a možda i na drugim planetima. Kao čestice u atmosferi, tolini raspršuju svjetlost i mogu utjecati na nastanjivost nekog planeta.

Formacija
Smatra se da se tolini formiraju u prirodi pomoću lanca kemijskih reakcija poznatih kao piroliza i radioliza. Ovo započinje disocijacijom i ionizacijom molekularnog dušika (N2) i metana (CH4) energetskim česticama i sunčevim zračenjem. Nakon toga slijedi stvaranje etilena ,etana, acetilena, vodikovog cijanida i drugih malih jednostavnih molekula i malih pozitivnih iona. Daljnje reakcije tvore druge organske molekule, a njihova polimerizacija dovodi do stvaranja aerosola težih molekula, koji se zatim kondenziraju i talože na površini planeta ispod.  Tolini formirani pri niskom tlaku imaju tendenciju da sadrže atome dušika u unutrašnjosti svojih molekula, dok tolini koji nastaju pri visokom tlaku imaju veću vjerojatnost da su dušikovi atomi smješteni u terminalnim položajima.

Biološki značaj
Laboratorijski eksperimenti sugeriraju da bi tolini u blizini velikih bazena tekuće vode koji bi mogli postojati tisućama godina mogli olakšati stvaranje prebiotske kemije i imati implikacije na podrijetlo života na Zemlji, a moguće i druge planete.  Također, kao čestice u atmosferi egzoplaneta, tolini utječu na raspršenje svjetlosti i djeluju kao štit za zaštitu planetarnih površina od ultraljubičastog zračenja, utječući na nastanjivost. Laboratorijskim simulacijama pronađeni su izvedeni ostaci povezani s aminokiselinama iurea, s važnim astrobiološkim implikacijama.

Na Zemlji, velik broj različitih bakterija iz tla može koristiti laboratorijski proizvedene tolove kao jedini izvor ugljika. Tolini su mogli biti prva mikrobna hrana za heterotrofne mikroorganizme prije nego što se autotrofija razvila.

Pojava
Tolini se pojavljuju na mnogim mjestima u Sunčevom sustavu, uključujući Titan, Pluton, Haron, Europa, Ganimed, Kalista, a smatra se da velika većina transneptunskih objekata sadrži velike količine tolina, kao npr. 486958 Arrokoth.

Biologija
Kemijski spojevi

Tolini


Nae (Nicolae) Bassarabescu () a fost un ziarist și numismat român, rudă cu I.A. Bassarabescu. A fost redactor la Trompetta Carpaților a lui Cezar Bolliac și la publicația liberală Poporul. Împreună cu I.C. Fundescu de la Telegraful a realizat polemici acide contra lui Mihai Eminescu, care era pe atunci redactor la ziarul conservator - Timpul. Ca urmare a activității sale împotriva Casei Regale a României, Nae Bassarabescu a făcut pușcărie în anul 1875 timp de o lună de zile. A fost prieten cu pictorul Nicolae Grigorescu care i-a făcut portretul și o serie de caricaturi. A fost numit de către Nicolae Kretzulescu în funcția de director al Muzeului Național pentru o scurtă perioadă de timp.

Nae Bassarabescu a rămas istoriei presei românești, ca cel datorită căruia simpaticile chioșcuri de pe străzile și bulevardele Bucureștiului au contribuit la distribuirea presei acelor timpuri, cât și la modernizarea orașului. Ca urmare a afacerii în distribuția de presă a fost numit Înființătorul chioșcurilor din București.

Biografie
Nae Bassarabescu s-a născut în familia lui Ștefan Bassarabescu și a Elisabetei din localitatea Giurgiu. El a venit pe lume în anul 1842 la București și era rudă cu prozatorul I.A. Bassarabescu.

Ziaristul român a fost burlac până la vârsta de 51 de ani. A fost îndrăgostit de actrița Frosa Sarandy care-l poreclise Bibicul și s-a căsătorit în anul 1893 cu Elisa Nopcea. Aceasta era deja la a treia căsătorie, ultima oară cu Maraveia. Ca zestre, Elisa a adus o mobilă prețioasă - "dormitorul lui  Vodă Ghica". Fiicele lui Nae cu Elisa nu au știut să menționeze despre care Ghica ar fi fost vorba. Nicolae Vătămanu a adus ipoteza că ar fi Alexandru Ghica, fără să aducă vreo sursă în susținerea acestei afirmații. Ulterior, Elisa a vândut acest dormitor doctorului Iosif Dona.

Activitatea publicistică
De timpuriu, încă de la vârsta de șaptesprezece ani și-a început cariera ca scriitor în anul 1859 în funcția de copist la tribunal. După aceea a fost șef de secție la Ministerul Cultelor. Din cauză că nu i-a plăcut să devină un simplu funcționar, el s-a alăturat lui Cezar Bolliac, luptător revoluționar. Între anii 1866 - 1871 a fost redactor la Trompetta Carpaților. Acolo, el a fost practic paratrăznetul lui Bolliac în relația cu autoritățile.

În data de 1 august 1871, Nae Bassarabescu a plecat de la Trompetta Carpaților pentru postul de director și redactor al publicației liberale intitulată Poporul. Ca urmare a activității sale împotriva Casei Regale a României, Nae a făcut pușcărie în anul 1875 timp de o lună de zile, fiind achitat de jurați.

Exista un obicei în acele vremuri: gazetarii se luptau cu colegii lor care lucrau la alte publicații. Așa s-a ajuns ca Nae Bassarabescu de la Poporul împreună cu I.C. Fundescu de la Telegraful să-l atace pe Mihai Eminescu ce era pe atunci redactor la ziarul conservator - Timpul. Mihai Eminescu se distanțase de polemica inițiată de către "niște bieți cenușari de arhive și de calcelarii". După un timp, în anul 1883, patronii Timpului l-au preluat pe Nae Bassarabescu la ziarul lor și i-au dat voie să publice articole. Ca urmare, Mihai Eminescu a amenințat cu demisia. În mod similar, Nae a încercat să-l terfelească pe Titu Maiorescu pe care l-a poreclit Muierescu. Porecla avea legătură cu unele zvonuri calomnioase care circulau cu privire la marele om politic.

Nae Bassarabescu a scris câteva broșuri, printre care una despre Haiducul Tunsu. Nicolae Vătămanu a considerat că Bassarabescu ar fi fost un premergător al lui povestitorului popular Nicolae D. Popescu.

Prietenia cu Nicolae Grigorescu

După cum se știe, Nae Bassarabescu a fost un dușman înrăit al lui Titu Maiorescu și Mihai Eminescu, fără ca posteritatea să-i fi identificat motivația. Pe de altă parte, el a fost foarte bun prieten cu Nicolae Grigorescu. Prin toate mijloacele sale profesionale, Nae nu a ezitat să-i facă cunoscute operele și mai ales să-l ajute să fie cunoscut la începuturile carierei sale în România. În conformitate cu  cercetările biografilor lui Grigorescu, se știe că acesta frecventa anumite localuri bucureștene așa cum a fost Cafeneaua Guichard. Localul era punctul de întâlnire al mai multor ziariști și scriitori ai acelor timpuri. La Guichard se adunau și mulți francezi aflați în capitala României, ei constituind un cerc aparte, un fel de club francez exclusivist. În mod cu totul excepțional erau acceptați și românii. Pentru a fi admiși trebuiau să fie recomandați de minim doi membri ai cercului. Acest cerc de circa o sută de membri își făceau veacul la Guichard pe strada Știrbei Vodă.

Grigorescu a caricaturizat pe prietenii săi în cunoscutul desen intitulat Familiarii Cafenelei Guichard. Cei figurați în caricatură sunt Nae Bassarabescu, Petru Verussi, Nicolae Grigorescu, Filip Montoreanu, Gheorghe Duca și V.A. Urechia. Nae Bassarabescu este primul din stânga desenului, văzut din profil spre dreapta. Caricatura i-a aparținut lui Bassarabescu. Când acesta a decedat, aceasta a rămas urmașilor lui, cei care în anul 1913 au donat-o lui Anastase Simu cel care a înființat în anul 1910 - Muzeul Simu. Nae a avut mai multe tablouri semnate de Grigorescu. Familia sa își amintea însă doar de unul cu pisici.

Alte desene făcute de pictorul român sunt două caricaturi. Una în care Nae l-a însoțit pe artist la începutul lunii octombrie a anului 1871 într-o excursie în munți. Amândoi sunt reprezentați călări, Nae ocupând prim-planul cu capul acoperit de o glugă de sub care se vede doar nasul lunguieț și fața. Nicolae Vătămanu, cel care a scris o scurtă biografie a lui Nae Bassarabescu, a opinat că în această călătorie cei doi au avut lungi discuții despre artă și despre amărăciunile pictorului. Așa explică Vătămanu apariția în ziarul Poporul, acolo unde era Nae redactor, a două articole nesemnate dar în care apar o serie de confidențe ce aparțineau lui Grigorescu. În data de 10 octombrie 1871 s-a menționat că:
"... Distinsul nostru pictor N. Grigorescu care de vreo două luni lipsea din București, de unde se refugiase prin părțile muntelui, căutând în fecunditatea naturii să-și facă lăcaș de admirațiune și de ocupațiune inimei sale de artist, aflăm că s-a întors duminica trecută... (În cele) câteva zile cât am putut petrece cu dânsul, luna trecută, prin pozițiile cele mai răpitoare, (pictorul adunase) deja numeroase studii cu cele mai frumoase subiecte. Te așteptăm, spre a da dulcele tribut al admirațiunii operelor tale."

A doua caricatură făcută de Grigorescu îl reprezintă pe Nae bărbierându-se în condițiile austere ale călătoriei prin coclaurile munților. Nae este simplu de identificat prin nasul său prelung, caracteristică pe care Grigorescu a categorisit-o ca "profilul său de rozător pleșuv".

Cele două articole nesemnate amintite mai sus, cu toate că suferă de stilul epocii sunt mai clare și relevă faptul că cel care le-a scris a fost un om cunoscător al artei, al problemelor generate de falsificarea operelor de artă, al comercianților de artă și nu în ultimul rând un cunoscător al organizării școlilor de arte plastice din România. Remus Niculescu și George Oprescu au comentat cele două articole în analiza operei lui Grigorescu. Ei au fost partizanii apartenenței lor la activitatea publicistică a lui Nae Bassarabescu. Aceștia au fost de părere că Bassarabescu ar fi expus gândurile lui Grigorescu. Nicolae Vătămanu a considerat exact invers, că textul ar fi datorat chiar pictorului și că informațiile referitoare la colecțiile de artă care existau atunci în București - colecția lui Mihalache Ghica sau cea a Brâncovenilor, sunt deosebit de prețioase pentru contemporaneitate mai ales că unele dintre operele în discuție mai fac încă parte din colecțiile muzeelor de artă din România sau din cele private.

În primul articol, autorul a vorbit despre colecția lui Mihalache Ghica. El a spus că această colecție în loc să conțină opere de Albrecht Dürer, Tiziano Vecellio, Jusepe de Ribera, Diego Velázquez, Teniers, Bellini, Salvator Rosa, Bourguignon, etc., așa cum pretindea colecționarul, era formată dintr-o grămadă de copii ordinare făcute în străinătate de "zugravi fără talent sau mai bine zis de meseriași". Meseriașii  au copiat elemente  și figuri dintr-o pictură anume, suprimând sau adăugând pe altele din alte tablouri "vrând prin aceasta a-i da aspectul unei variante a artistului... pe urmă dându-i verniuri peste verniuri, mâzgălindu-le și afumându-le până ajungeau a părea ca și cum ar fi trecut secole peste dânsele".

"Colecțiunea răposatului ban M. Ghica se însemnează mai ales sub aspectul deplorabil al pânzelor și în această privință am putea zice că ea posedă toate calitățile lucrului vechi, pentru că nu numai pânzele au trebuit să sufere maltratarea prin afumături și mânzălele din partea contrafăcătorilor, dar înecul Dâmboviței, părăsirea lor prin pivnițele somptuoasei case din alți timpi și alte maltratări prin agățarea pânzelor în câte un cui al caselor trântite unul peste altul, au mai ajutat o toană la învechirea lor...... Șireții negustori pretind întotdeauna că tablourile lor sînt furate de prin marile colecții, cum de pildă acel portret al Mariei Tereza, fals bineînteles, dar oferit la București după Revoluția din 1848, despre care se șoptea că ar fi fost furat din Ungaria, ca și unele tablouri venețiene, care și ele intraseră în colecția lui Mihail Ghica".

Autorul primului articol din ziarul Poporul a avertizat faptul că după Războiul franco-german vor sosi la București altă serie de falsuri salvate din Franța! Concluzia articolului era un sfat dat colecționarilor de artă prin care aceștia erau îndemnați  să nu achiziționeze lucrări ale unor autori consacrați, ci opere contemporane, astfel își vor înzeci profiturile și nu vor cădea în plasa comercianților. Ca urmare, Nicolae Vătămanu în cartea sa Odinioară în București publicată în anul 1974 a făcut apel la autoritățile române din acea vreme pentru realizarea unui studiu serios asupra operelor care au rămas prin muzeele din România cu proveniență din colecția lui Ghica.

În cel de-al doilea articol, au fost atacați furtunos Gheorghe Tattarescu și Theodor Aman și au fost menajați Karl Storck și Constantin I. Stăncescu (prietenii lui Grigorescu). În continuare s-a făcut vorbire despre Școala de Belle-Arte din București cum că aceasta era o iluzie frumoasă, dar o tristă realitate. Referirea la Aman era zdrobitoare prin dezvăluirea realității că acesta nu trecea pe la școală și nu chema elevii acasă la el "ca să nu-i murdărească parchetul". Despre Tattarescu a spus că știa să zugrăvească doar sfinții din biserici.

Nicolae Vătămanu a atras atenția asupra  prieteniei dintre Bassarabescu și Grigorescu, socotind că Nae a avut rolul de a-i pune la dispoziția artistului paginile ziarului unde-și desfășura activitatea și în acest mod Grigorescu și-a putut expune public gândurile și părerile care-l animau în acei ani.

Colecționar și director de muzeu
Există informații documentare care spun că Nae Bassarabescu era un modest numismat, gust pe care-l dobândise în preajma lui Cezar Bolliac. Prin vreun capriciu boieresc sau tocmai prin prisma calității sale de numismat, Bassarabescu a fost numit de către Nicolae Kretzulescu în funcția de director al Muzeului Național. A îndeplinit această funcție pentru o perioada scurtă de timp deoarece a fost înlocuit cu Grigore Tocilescu.

Înființătorul chioșcurilor din București
Cum Nae Bassarabescu lucra în domeniul presei, el și-a dat seama destul de reprede că ziarele nu dispuneau de un mijloc permanent și rapid de difuzare. Pe atunci, publicațiile se foloseau de distribuitorii proprii care umblau pe toate străzile și strigau în gura mare apariția unui nou număr. De asemenea ei efectuau și distribuirea poștală a ziarelor la abonați acasă. Ambele moduri prezentau inconveniente în sensul că la marginea orașelor ziarele nu ajungeau și în centru se epuizau rapid în orele din preajma apariției. Poșta nu distribuia gazetele decât în ziua următoare a publicării lor. De aceea exista obișnuința ca în titlul ziarului să se scrie data de a doua zi.

În Occident funcționau deja chioșcurile de vânzare a gazetelor și Nicolae Vătămanu a presupus că Nae Bassarabescu a văzut sau a auzit de o astfel de modalitate de distribuție. Prin intermediul chioșcurilor se asigura o răspândire mai mare și pe o durată extinsă pe tot parcursul unei zile. În momentul în care liberalii au venit la putere, el a cerut ca recompensă a activității sale la gazeta Poporul, concesionarea înființării unui chioșc de ziare. A ales locul cel mai frecventat la intersecția Podului Mogoșoaiei cu Bulevardul Academiei (astăzi vis-a-vis de Capșa). O astfel de cerere s-a înscris în uzanțele acelor vremuri. Ca urmare, a obținut concesionarea pentru o perioadă de șapte ani. La acest prim chioșc s-a adăugat un al doilea aflat peste drum (astăzi vis-a-vis de Intercontinental la fostul Restaurant Dunărea).

Așa cum era obiceiul pe atunci, după prânz lumea ieșea la promenadă pe Podul Mogoșoaiei. În acel moment apăreau și ziarele zilei. Era de bon ton ca cel care cumpăra o gazetă s-o primească de la chioșcar împăturită în șase, astfel încât să se vadă numai manșeta. Afacerea lui Bassarabescu a mers foarte bine, fapt care i-a adus titlul de Înființătorul chioșcurilor. Ca urmare, Nae a cerut Primăriei o nouă concesiune pentru zece chioșcuri pentru un termen de cinci ani, oferind pentru concesionare suma de 750 de lei. Cererea a născut o dispută în Primărie care a împărțit consiliul în două tabere. Au apărut încă doi concurenți care au oferit pentru primele două chioșcuri de pe bulevard suma de 400 de lei. Bassarabescu a mărit suma la 1000 de lei pentru zece chioșcuri. În final, concurența a oferit 1000 de lei doar pentru primele două chioșcuri. Nae Bassarabescu a fost susținut de doctorul Sergiu, C.A. Rosetti și D. Geani. În discursul lor, ei au menționat că Nae urma să înființeze punctele de distribuție la marginea orașului, respectiv la Obor, pe Văcărești, la Capul Podului (astăzi Piața Victoriei) și în alte locații periferice. Mai mult ei au fost de părere că aceste chioșcuri vor înfrumuseța orașul. Împotriva lui Bassarabescu era doctorul Nicolae Manolescu care a susținut că diferența de chirie între participanții la licitația de concesiune era prea mare. Ca urmare, Consiliul Primăriei a respins cererea lui Nae.

După patru ani, Nae Bassarabescu a solicitat prelungirea concesiunii pentru o sumă modică de 200 de lei. Manolescu a intervenit din nou și a demonstrat consilierilor că în intervalele de timp în care Bassarabescu nu a avut concesiunea, primăria a câștigat 1410 lei. Cererea lui Nae a fost din nou respinsă.

Nae Bassarabescu a rămas istoriei presei românești, ca cel datorită căruia simpaticile edicule de pe străzile și bulevardele Bucureștiului au contribuit la distribuirea presei acelor timpuri, cât și la modernizarea orașului.

Note
  Desenul Familiarii cafenelei Guichard a fost obținut de către Virgil Cioflec din colecția lui Alfred Bernath și se află astăzi la Muzeul de Artă din Cluj.  Personajele au fost identificate de Bernath printr-o legendă scrisă de acesta. Fiecare dintre cei figurați în această schiță, au jucat câte un rol mai mult sau mai puțin important în viața lui Nicolae Grigorescu. Petru Verussi fusese și el, începând din anul 1864, elevul lui Sébastien Cornu.  Grigorescu l-a cunoscut la Paris. Portretul lui Verrusi a fost publicat de Alexandru Vlahuță în biografia pe care a dedicat-o artistului. Urechia, Grigore Grandea și Nae Bassarabescu au scris în publicațiile vremii despre Grigorescu.  Față de Urechia, pictorul a avut o prietenie sinceră, dovadă că unele dintre lucrările de o importanță majoră din creația sa s-au aflat în colecția acestuia. În anul 1962, toate aceste lucrări erau în posesia Primăriei Bucureștiului (Sfatul Popular) și în colecția  doctorului I.N. Dona, fiul uneia dintre cumnatele istoricului. Astfel, în anul 1870 Grigorescu i-a făcut cadou lui Urechia tabloul, în ulei, intitulat Adunarea Națională, datat în 11 ianuarie 1870. Inginerul Gheorghe Duca apare și într-o schiță pe care a publicat-o Cioflec în biografia Grigorescu.

Referințe

Bibliografie
Nicolae Vătămanu: Odinioară în București, Editura Eminescu, București, 1975, pag. 122-129. Cartea a fost reeditată în anul 2007 la Editura Domino, ISBN 978-973-1838-03-8 și în anul 2014 la Editura Vremea, ISBN 973-645-634-3.
Surse folosite de Nicolae Vătămanu:
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
 George Oprescu și Remus Niculescu: Nicolae Grigorescu, vol. I București, 1961, p. 163, 176, 177
 Ulysse de Marsillac: Guide de voyageur à Bucarest, București, 1873, p. 37, 39

Legături externe
 Cronică literară: www.viataromaneasca.eu - Bucureștii doctorului Vătămanu - articol de Mihai Sorin Rădulescu, accesat 13 august 2017
Nașteri în 1842
Decese în 1906
Numismați români
Ziariști români
Nicolae Grigorescu

Nae Bassarabescu


La Maddalena (galurski: A Madalèna, sardinski: S Madalèna) je grad i općina (comune) u pokrajini Sassariju u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 19 metara i ima 11 246 stanovnika. Prostire se na 52,01 km². Gustoća naseljenosti je 216 st/km².

Izvori

Gradovi na Sardiniji

La Maddalena


Charles Brantley Aycock (November 1, 1859 – April 4, 1912) was the 50th governor of the U.S. state of North Carolina from 1901 to 1905. After starting his career as a lawyer and teacher, he became active in the Democratic Party during the party's Solid South period, and made his reputation as a prominent segregationist.

He became known as "the Education Governor" for his advocacy for the improvement of North Carolina's public school systems, and following his term in office, he traveled the country promoting educational causes.

Early life
Charles B. Aycock was born in Wayne County, North Carolina, as the youngest of the 10 children of Benjamin and Serena Aycock. His family lived near the present-day town of Fremont, North Carolina, then known as Nahunta. Though his father died when he was 15, his mother and older brothers recognized his abilities and determined that he should go to college. Aycock attended the University of North Carolina (today the University of North Carolina at Chapel Hill) and joined the Philanthropic Society, a debate and literary society at the university. After graduating in 1880 with first honors in both oratory and essay writing, he entered law practice in Goldsboro and supplemented his income by teaching school. His success in both fields led to his appointment as superintendent of schools for Wayne County and to service on the school board in Goldsboro.

His political career began in 1888 as a presidential elector for Grover Cleveland, when he gained distinction as an orator and political debater. From 1893 to 1897, he served as U.S. attorney for the Eastern District of North Carolina.

Personal life
Aycock married Varina Woodard, daughter of Baptist lay minister and farmer William Woodard and Delpha Rountree Woodard, in 1881. They had three children together: Ernest Aycock, Charles Brantley Aycock, Jr., and Alice Varina Aycock. His two sons from this marriage died in childhood. His daughter from this marriage went on to marry the writer Clarence Hamilton Poe. Aycock's wife died on July 9, 1889. On January 7, 1891 he married his late wife's sister, Cora Lily Woodard. They had seven children: William Benjamin Aycock, Mary Lily Aycock, Connor Woodard Aycock, John Lee Aycock, Louise Roundtree Aycock, Frank Daniels Aycock, and Brantley Aycock.

White supremacy campaigns
In 1898 and 1900, Aycock was prominent in the Democratic Party's "white supremacy" campaigns. Aycock's involvement with the Wilmington insurrection of 1898 is chronicled in an official state commission report. "Planned violence to suppress the African American and Republican communities grew into unplanned bloodshed. The frenzy over white supremacy victory, incessantly repeated by orators such as Alfred Moore Waddell and Charles Aycock, simply could not be quieted after an overwhelming and somewhat anticlimactic election victory." Aycock was reportedly not present in Wilmington the day of the insurrection.

In 1899, the heavily Democrat state legislature of North Carolina passed a suffrage amendment to the state constitution. This amendment added a poll tax and literacy test, as well as a grandfather clause to avoid disenfranchising poor white voters. Aycock supported the amendment, and urged legislatures to submit it to a popular vote in an August election - moved up from November. In the same election, Aycock ran for governor against Republican Spencer B. Adams. On the campaign trail, his supporters displayed one of the rapid-fire guns from the Wilmington insurrection of 1898 and Aycock regularly appeared with Red Shirts.

In the 1900 North Carolina gubernatorial election, the suffrage amendment was confirmed and Aycock was elected governor. He reportedly won 60% of the vote, but this was in part due to voter fraud. In several counties the number of votes for Aycock exceeded the number of eligible voters by several hundred.

Governor
As governor, Aycock became known as the "Education Governor" for his support of the public school system. It was said that one school was constructed in the state for every day he was in office. He was supposedly dedicated to education after watching his mother make her mark when signing a deed. Aycock felt that no lasting social reform could be accomplished without education. He supported increased salaries for teachers, longer school terms, and new school buildings; "690 new schoolhouses erected, including 599 for whites and 91 for blacks."

While credited for an expansion of schools for black students, Aycock is also noted as having advocated that black students be properly educated through curriculum and care
tightly controlled by North Carolina whites, to "benefit the black race to fit them into a subordinate role."

Historian Morgan Kousser has demonstrated that Aycock's progressive attitude toward black education was based on white Democrats' desire to ensure that the disfranchisement of black voters would not be reversed by federal government intervention. Kousser observed, "Some scholars have made a great deal of the opposition of 'progressive' Governor Charles B. Aycock and state school superintendent James Y. Joyner to the movement for a constitutional amendment in North Carolina to limit black school expenditures to the amount paid by Negroes in taxes. It is true that Aycock threatened resignation if such a law passed and that, speaking to the legislature in 1903, he condemned the proposed measure as 'unjust, unwise and unconstitutional.' Yet in the same address he put greater stress on his view that the act was impolitic than he did on its injustice. The law would invite a challenge in federal court, he believed, and 'if it should be made to appear to the Court that in connection with our disfranchisement of the negro we had taken pains for providing to keep him in ignorance, then both amendments [the literacy test and racial separation of taxes] would fall together.' In other words, the disfranchisement of the almost unanimously Republican blacks, which was virtually priceless to the Democrats, would be bartered for the temporary gain of a few extra dollars of the school fund."

Aycock did other progressive measures as governor such as building roads, increasing taxes on corporations, creating new regulations on railroads, and passing child labor and temperance laws. Aycock fought against lynching as governor, but expanded the state's convict leasing program, a de facto form of slavery.

"The Negro Problem"

On December 18, 1903, while governor, Aycock went to Baltimore to give a speech to 300 people at the North Carolina Society. His speech, "The Negro Problem," outlined his thoughts on keeping blacks separate, subservient, and locked out of representative government by circumventing the Fifteenth Amendment, which guarantees the right to vote. Aycock's may have been a response to the book The Negro Problem, written by prominent black scholars, including W.E.B. DuBois and Booker T. Washington, in which they consider the web of economic, political, and social problems faced by blacks in their collective history as slaves and second-class citizens after Emancipation. The book had been released about two months before Aycock's speech.

The speech is one of Aycock's most well known, and controversial:
I am proud of my State … because there we have solved the negro problem … We have taken him out of politics and have thereby secured good government under any party and laid foundations for the future development of both races. We have secured peace, and rendered prosperity a certainty.

I am inclined to give to you our solution of this problem. It is, first, as far as possible under the Fifteenth Amendment to disfranchise him; after that let him alone, quit writing about him; quit talking about him, quit making him "the white man's burden," let him "tote his own skillet"; quit coddling him, let him learn that no man, no race, ever got anything worth the having that he did not himself earn; that character is the outcome of sacrifice and worth is the result of toil; that whatever his future may be, the present has in it for him nothing that is not the product of industry, thrift, obedience to law, and uprightness; that he cannot, by resolution of council or league, accomplish anything; that he can do much by work; that violence may gratify his passions but it cannot accomplish his ambitions; that he may eat rarely of the cooking of equality, but he will always find when he does that "there is death in the pot." Let the negro learn once for all that there is unending separation of the races, that the two peoples may develop side by side to the fullest but that they cannot intermingle; let the white man determine that no man shall by act or thought or speech cross this line, and the race problem will be at an end.

These things are not said in enmity to the negro but in regard for him. He constitutes one third of the population of my State: he has always been my personal friend; as a lawyer I have often defended him, and as Governor I have frequently protected him. But there flows in my veins the blood of the dominant race; that race that has conquered the earth and seeks out the mysteries of the heights and depths. If manifest destiny leads to the seizure of Panama, it is certain that it likewise leads to the dominance of the Caucasian. When the negro recognizes this fact we shall have peace and good will between the races.

But I would not have the white people forget their duty to the negro. We must seek the truth and pursue it. We owe an obligation to "the man in black"; we brought him here; he served us well; he is patient and teachable. We owe him gratitude; above all we owe him justice. We cannot forget his fidelity and we ought not to magnify his faults; we cannot change his color, neither can we ignore his service. No individual ever "rose on stepping stones of dead" others "to higher things," and no people can. We must rise by ourselves, we must execute judgment in righteousness; we must educate not only ourselves but see to it that the negro has an opportunity for education. As a white man I am afraid of but one thing for my race and that is that we shall become afraid to give the negro a fair chance. The first duty of every man is to develop himself to the uttermost and the only limitation upon his duty is that he shall take pains to see that in his own development he does no injustice to those beneath him. This is true of races as well as of individuals. Considered properly it is not a limitation but a condition of development. The white man in the South can never attain to his fullest growth until he does absolute justice to the negro race. If he is doing that now, it is well for him. If he is not doing it, he must seek to know the ways of truth and pursue them. My own opinion is, that so far we have done well, and that the future holds no menace for us if we do the duty which lies next to us, training, developing the coming generation, so that the problems which seem difficult to us shall be easy to them.

Later life
After leaving the governor's office in 1905, Aycock resumed his law practice. He was persuaded to run for the Senate seat held by fellow Democrat Furnifold M. Simmons in 1912. But before the nomination was decided, Aycock died of a heart attack while making a speech to the Alabama Education Association in Birmingham on April 4, 1912.

The subject of Aycock's speech was 'Universal Education'. After he had talked for a few minutes, Aycock spoke the words: 'I have always talked about education—.' Here he stopped, threw up his hands, reeled backward, and fell dead.

Legacy

In Greensboro, North Carolina, the auditorium at UNC Greensboro, as well as a street, a neighborhood, and a middle school were all named for him. Dormitories at UNC-Chapel Hill and East Carolina University campuses were named after him, although ECU decided to rename the dorm in 2015. UNC-Chapel Hill followed suit in 2020, renaming the dormitory for Hortense McClinton, the first black faculty member at the school. In Pikeville, North Carolina, there is a high school named after him as well. There is an Aycock Elementary School in Henderson.

The Aycock Elementary School in Asheville was closed over thirty years ago and has been used as the campus for Asheville City Preschool and, more recently, Asheville Primary School (public Montessori); the plaque bearing the Aycock name was removed in 2020.

Aycock High School in Cedar Grove graduated its last class in 1963. Additionally, a small street in the Chapel Hill neighborhood of Governors Club is named after him, along with numerous other Governors of North Carolina.

In 1965, a junior high school in Raleigh, North Carolina was named after him, although it was absorbed into William G. Enloe High School in 1979. A street in Raleigh's Five Points neighborhood was also named for him.

In the 1933 textbook The Story of North Carolina, Aycock is described as "one of the best friends that colored people had." For most of the 20th century, Aycock was characterized by state historians and politicians as an admirable figure, reflected in the choice to have a statue of him as one of the two submitted by the state to the National Statuary Hall Collection. In recent years, that viewpoint has been challenged:
Often overlooked was Aycock's role as a leading spokesman in the white supremacy campaigns of 1898 and 1900, which were marked by widespread violence, voter intimidation, voter fraud and even a coup d'état of the government of Wilmington … The campaigns had far-reaching consequences: blacks were removed from the voter rolls based on literacy tests, Jim Crow customs were encoded into law, and the Democratic Party controlled Tar Heel politics for two-thirds of the 20th century.

In 2011, the N.C. Democratic Party dropped Aycock's name from its annual fundraiser after calls from both Democratic and Republican lawmakers brought attention to Aycock's white supremacy ties. Aycock had been included in the fundraiser's name since 1960.

On June 17, 2014, Duke University removed his name from a residence hall.

On February 20, 2015, East Carolina University trustees voted to remove Aycock's name from a residence hall after a months-long debate with faculty, students, staff and alumni. The trustees directed the university to represent Aycock's name in another campus location, where founders and other university supporters would be recognized.

As of early 2015, UNC Greensboro was also reviewing proposals to remove Aycock's name from campus buildings. On February 18, 2016, UNCG's board of trustees voted unanimously to remove his name from the auditorium.

On August 25, 2015, the Guilford County school board voted 9–2 to rename Aycock Middle School in Greensboro, dropping the Aycock name.

On August 15, 2017, the Greensboro City Council voted to rename the Aycock Historic District, which included the formerly named Aycock Middle School (now Swann Middle School) to Dunleath Historic District.

On February 28, 2018, North Carolina governor Roy Cooper requested from the Architect of the Capitol replacement of Aycock's statue with one of evangelist Billy Graham, pursuant to legislation signed in 2015. The statue will be replaced once sufficient private funds for Graham's statue are raised.

On April 24, 2018, Greensboro City Council unanimously voted to rename North and South Aycock Street, which runs from West Florida Street to Wendover Avenue, to North and South Josephine Boyd Street after Josephine Boyd, the first black student to attend the all-white Greensboro High School (now Grimsley High School) in 1957.

On May 4, 2021, Raleigh City Council voted to rename Aycock Street to Roanoke Park Drive following a neighborhood petition.

Bibliography

References

External links
Aycock Birthplace from the North Carolina Department of Cultural Resources
North Carolina Election of 1898 from University of North Carolina
Education, the South's First Need a 1905 magazine article by Aycock

1859 births
1912 deaths
Neo-Confederates
Burials at Historic Oakwood Cemetery
Democratic Party governors of North Carolina
School board members in North Carolina
Political violence in the United States
Racial segregation
United States Attorneys for the Eastern District of North Carolina
People from Wayne County, North Carolina
19th-century American politicians
People from Goldsboro, North Carolina
Wilmington insurrection of 1898 conspirators
History of racism in North Carolina
African-American history of North Carolina
University of North Carolina at Chapel Hill alumni

Charles Brantley Aycock


Natrijev jodid je kemijski spoj natrija i joda. U prirodi se javlja u obliku bijelog kristalnog praha ili soli. Kemijska formula natjieva jodida glasi NaI. Industrijski se dobiva dodavanjem jodovih aninona natrijevom hidroksidu.

Osobine
Natrijev jodid ima kristalnu strukturu u kojoj se pravilno izmijenjuju natrijevi kationi i jodovi anioni. U prirodi se javlja u čvrstom agregacijskom stanju, ali zahvaljujući visokom udjelu joda u spoju može sublimirati, odnosno i čvrstog stanja izravno prijeći u plinovito. Zbog visokog tališta i vrelišta teško prelazi u tekuće agregatno stanje. Relativna atomska masa natrijeva jodida iznosi 149,89.

NaI najbolje se otapa u vodi i to povišenjem temperature otapala. Tako se na 25 °C na 100 grama otapala otopi 184 grama, dok se na 100 °C, dakle na temperaturi vrelišta vode, u 100 grama vode otopi 302 grama natrijeva jodida. Osim u vodi, najbolje se otapa i u amonijaku (162 g/L), metanolu (62,5 -83 g/L) i mravljoj kiselini (61,8 g/L), ali na temperaturama između 20 i 25 stupnjeva celzijusa. S druge strane, slabo se otapa u dimetilformamidu i diklormetanu.

Upotreba
Zahvaljujući znatnom udjelu joda u spoju, natrijev jodid koristi se kao lijek protiv gušavosti. Jod iz spoja smanjuje širenje štitnjače utjecanjem na rad njezinih hormona na način da šalje poruku hipofizi kako bi smanjila povećanu proizvodnju hormona i poslala veće količine tiroksina. Natrijev jodid osim sprječavanja gušaosti potiče rad žlijezda slinovnica i time proizvodnju pljuvačke, a istovremeno sprječava nakupljanje radioaktivnog joda u štitnjači i time štiti od zračenja.

U medicini se u vrlo malim koliničinama koristi za liječenje sljedećih bolesti:

 za liječenje gušavosti;
 u blago radioaktivnom obliku za sprječavanje oboljenja štitnjače;
 kao anestetik prije kirurškog zahvata;
 za liječenje astme i nekih plućnih oboljenja;
 za krvarenje na rožnici i kod neprozirnosti iste;
 kod konjuktivitisa li manjih očnih upala uzrokovanih vjetrom, pijeskom ili sl.;
 kao dio kompleks-terapije u liječenju sifilisa.

Natrijev jodid može izazvati alergijsku reakciju kod osoba alergičnih na jod. Ne smije se koristiti u liječenju bubrega, akni i sličnih izraslina na koži, u trudnoći i kod liječenja sušice (tuberkuloze).

Kao lijek, NAI unosi se uglavnom oralno, a u teškim slučajeima izravno u vene (intravenozno). Ako se pije kao tableta, pije se s mlijekom ili nekom zjenom za mlijeko kod osoba alergičnih na mliječni šečer (laktozu). U bolnicama se zna unositi i putem injekcije, odnosno ubrizgavanjem u krv. Predoziranje natrijevim jodidom može dovesti do jodizma, čiji su simptomi jako lupanje srca, snažna osjetljivost na svjetlo, groznica, razdražljivost i nesanica.

Izvori

Spojevi natrija

Soli

Natrijev jodid


is a town located in Aki District, Kōchi Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 2,530 in 1309 households and a population density of 391 persons per km².The total area of the town is .  Over 1000 of the residents are over the age of 65. Tano is the smallest town by area on the island of Shikoku, and it is second in population density in Kōchi Prefecture, following Kōchi City.

Geography
Tano is located in southeastern Kōchi Prefecture on the island of Shikoku, with a coastline the Pacific Ocean to the south.

Neighbouring municipalities
Kōchi Prefecture
 Nahari
  Yasuda
 Kitagawa

Climate
Tano has a Humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cool winters with light snowfall.

Demographics
Per Japanese census data, the population of Tano has been decreased steadily since the 1960s, and is now less than it was a century ago.

History
As with all of Kōchi Prefecture, the area of Tano was part of ancient Tosa Province. The name of Aki District appears in Nara period . During the Heian period, Takada Hokkyo, a noble of the imperial court established a  shōen landed estate at Tano. During the Edo period, the area was part of the holdings of Tosa Domain ruled by the Yamauchi clan from their seat at Kōchi Castle. The area was part of a maritime transportation hub, especially for the shipment of lumber, which was a major revenue source for Tosa Domain. During the Bakumatsu period, 23 samurai were executed on September 5, 1864, on the bank of the Nahari River for petitioning for the release of Takechi Hanpeita.The village of Tano was established with the creation of the modern municipalities system on October 1, 1889. It was raised to town status on May 1, 1920.

Government
Tano has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral town council of eight members. Tano, together with the other municipalities of Aki District, contributes one member to the Kōchi Prefectural Assembly. In terms of national politics, the town is part of Kōchi 1st district of the lower house of the Diet of Japan.

Economy
Tano's economy is centered on commercial fishing, agriculture, and small-scale food processing.

Education
Tano has one public elementary school and one public middle school operated by the town government and one public high school operated by the Kōchi Prefectural Board of Education.

Transportation

Railway
Tosa Kuroshio Railway - Asa Line

Highways

Local attractions
Tano Cho Total Sun Dried Salt Making Experience Facility    A salt making facility that uses only solar and wind power to create salt, including salt that is infused with various ingredients to make specialty flavors.
Hachiman Shrine and Overpass Road   A Hachiman shrine that was established during the 7th year of the Kan'ei era (1631), and utilizes an overpass bridge that was part of the Yanase railroad as the shrines entranceway.
Tateoka No. 2 Plank Road  Remains of a plank road that was used to transport lumber via the Yanase railroad, which is part of a series of railroad remains throughout the Chugei region.
Oka Palace Residence    The former residence of the Oka family, the wealthiest of a group of merchants in Tano that specialized in trade and transport throughout the Chugei region.
Grave of the Twenty-Three Samurai    The gravesite of the Twenty-Three samurai two supported Takechi Hanpeita and the Tosa Kinnou Party (Tosa Imperial Loyalist Party)
Former Residence of Osachi Hamaguchi    Former residence of the 17th Prime Minister of Japan.

References

External links

Tano official website

Towns in Kōchi Prefecture
Populated coastal places in Japan

Tano, Kōchi


Universitatea din Erfurt (în ) este o universitate publică situată în Erfurt, capitala landului german Turingia. Ea a fost fondată în 1379 și închisă în 1816, apoi reînființată în 1994, la trei ani de la Reunificarea Germaniei. Prin urmare, ea susține că ar fi atât cea mai veche, cât și cea mai nouă universitate din Germania. Instituția se identifică ca o universitate reformatoare deoarece absolventul său cel mai faimos a fost Martin Luther, inițiatorul Reformei Protestante, care a studiat acolo din 1501 până în 1505. Astăzi, este un centru focalizat pe multidisciplinaritate, internaționalitate și mentorat.

Universitatea include Centrul Max Weber de studii sociale și culturale, Centrul Gotha de Cercetări Culturale și Sociale și Școala de Politici Publice Willy Brandt.

Bibliotecă de Cercetare Gotha, care conține una dintre cele mai mari colecții de manuscrise de la începutul epocii moderne din Germania, este parte a universității. Biblioteca Universității păstrează, de asemenea, Bibliotheca Amploniana, o colecție de aproape 1000 de manuscrise medievale colectate de savantul Amplonius Rating de Berca (c.1363-1435), care a fost rector al universității.

Istoric

1379-1816
Universitatea din Erfurt a fost fondată în 1379 în Sfântul Imperiu Roman, pe teritoriul actualului stat modern Germania. Când orașul Erfurt a devenit parte a Prusiei în 1816, guvernul a închis universitatea după mai mult de 400 de ani de funcționare.

1994–prezent
Orașul Erfurt a fost inclus în Republica Democrată Germană (Germania de Est) din 1949 până în 1990. În decembrie 1993, guvernul landului Turingia, Landtagul statului Turingia, a votat reînființarea universității. Universitatea a fost reînființată la 1 ianuarie 1994. Cursurile au început în semestrul de iarnă al anului universitar 1999/2000. La scurt timp după aceea, rectorul care s-a ocupat de reînființarea universității, Peter Glotz, un politician din Partidul Social Democrat, a părăsit universitatea. Poziția de rector a fost preluată de Wolfgang Bergsdorf.

Facultăți și instituții
Universitatea din Erfurt are cinci facultăți și trei institute academice:
 Facultatea de Educație
 Facultatea de Teologie Catolică
 Facultatea de Arte/Filosofie
 Facultatea de Administrație (Drept, Economie și Științe Sociale), singura de acest tip din Germania
 Centrul Max Weber de Studii Sociale și Culturale Avansate
Institutele universitare sunt:
 Școala de Educație din Erfurt
 Centrul Gotha de cercetări sociale și culturale
 Școala de Politici Publice Willy Brandt, fosta Școală de Politici Publice din Erfurt (ESPP), care este finanțată parțial prin taxele de școlarizare.

Personalități

Prima universitate (1392-1816)
 Martin Luther, teolog
 Ulrich von Hutten, poet și rerformator religios adept al luteranismului
 Johannes Gutenberg, tipograf (prezență contestată)
 Christoph Martin Wieland, poet
 Konrad von Megenberg, istoric
 , călugăr cartusian, teolog

Universitatea reînființată (din 1996)
 Jörg Rüpke, clasicist și istoric al religiilor
 Alexander Ebner, politolog
 Andreas Mausewein, politician
 Alf Lüdtke, istoric
 Peter Glotz, politician și specialistă în științe sociale
 Kai Brodersen, istoric specialist în epoca antică
 Martin Mulsow, istoric
 Wolfgang Schluchter, sociolog
 Hans Joas, sociolog
 Florian Hoffmann, filozof politic
 Max Otte, economist
 Jakob von Weizsäcker, politician și economist

Referințe

Legături externe

Erfurt
Erfurt
Educația în Turingia

Universitatea din Erfurt


Terria je četvrti studijski album kanadskog progresivnog metal glazbenika Devina Townsenda. Diskografska kuća HevyDevy Records objavila ga je 27. kolovoza 2001.

Pozadina
Budući da je smatrao da je prethodnim albumom Physicist "privukao gomilu dreka", Townsend je odlučio iskoristiti priliku i snimiti intimniji i iskreniji album. Jedno je jutro, tijekom putovanja Kanadom sa svojom grupom, Townsend doživio nadahnuće te je odlučio skladati "introspektivan" album posvećen domovini. Skladao je i snimio Terriju, "vrlo ilustrirani album struje svijesti" na kojemu je bubnjeve svirao Gene Hoglan, bas-gitaru Craig McFarland, a klavijature Jamie Meyer. Naslovnicu albuma načinio je Travis Smith, koji smatra svoje uratke na Terriji i Katatonijinom albumu Last Fair Deal Gone Down svojim najboljim radovima. Skladba "Tiny Tears" dobila je ime po istoimenoj Godfleshovoj skladbi s njegova debitantskog studijskog albuma Streetcleaner iz 1989.

Glazbeni stil
Terriju su određeni kritičari nazvali "melodičnim i atmosferičnim [albumom]" s elementima popa i ambijentalne glazbe uz Townsendovu tipičnu žestinu. Terria sadrži glazbene teme istraživane na Townsendovim prethodnim albumima kao što je Ocean Machine: Biomech. Međutim, suzdržanija je od Biomecha i "koristi se tišinom kao dijelom glazbe". Townsend je naveo Weenov White Pepper kao nadahnuće za album.

Na skladbi "Canada" pojavljuje se usporeni uzorak dječjeg govora; u pitanju je isti uzorak koji je bio korišten na pjesmi "S.Y.L." sa Strapping Young Ladova albuma Heavy as a Really Heavy Thing.

Popis pjesama

Objava
Album je u kolovozu 2001. objavila Townsendova neovisna diskografska kuća HevyDevy Records. U Kanadi ga je objavio HevyDevy, u Japanu Sony, dok ga je u Europi i Sjevernoj Americi objavio InsideOut. Također je bila objavljena i ograničena inačica albuma s dvama CD-ima koja je sadržavala bonus pjesmu "Universal", videosnimku Townsendova koncerta u Japanu i audiokomentare o albumu.

Recenzije
Sputnikmusic je dodijelio albumu četiri zvjezdice od njih pet i opisao ga "nesavršenim, ali nenadmašnim i, ako mu dozvolite, očaravajućim albumom." Michael Edele, recenzent internetskog časopisa laut.de, izjavio je da je album "na nekim mjestima... prokleto glomazan", da Townsenda nije briga za standardne strukture pjesama i da je Terriju "teško nadmašiti". Michael Rensen, kritičar glazbenog časopisa Rock Hard, komentirao je da Townsend "ima idealan osjećaj za atmosferu, dinamiku i promjene raspoloženja i [kad govori o] svojoj domovini Kanadi, [i kad govori o] turbulentnom unutarnjem životu". Rensen je poput Edelea usporedio album s američkom grupom Tool.

Osoblje

Devin Townsend
 Devin Townsend – vokali, gitara, klavijature, glazbeni uzorci, produkcija, inženjer zvuka, miksanje
 Gene Hoglan – bubnjevi
 Craig McFarland – bas-gitara bez pragova
 Jamie Meyer – klavijature, klavir, inženjer zvuka
Dodatni glazbenici
 Mark Gordon – izvedba (na pjesmi "Humble")
 Matteo Caratozzolo – izvedba (na pjesmi "Humble")

Ostalo osoblje
 Shaun Thingvold – inženjer zvuka, miksanje
 Travis Smith – naslovnica, ilustracije, omot albuma
 Gloria Frasier – fotografija
 Scott Ternan – inženjer zvuka
 Lee Preston – inženjer zvuka

Izvori

Albumi iz 2001.
Albumi Devina Townsenda

Terria


Arinna, Hitit İmparatorluğu'nda bir şehirdi. Hitit güneş tanrıçasının en önemli kült merkezi Arinna kentiydi. Söz konusu güneş tanrıçasının adı tam olarak bilinmediği için, genellikle "Arinna'nın güneş tanrıçası" olarak anılırdı.

Arinna'nın tam olarak nerede olduğuna dair çeşitli varsayımlar vardır ancak Arinna'nın bugünkü Alacahöyük olduğu düşünülmektedir.

III. Hattusili, Urhi - Teşup'u tahttan indirip kendisini kral ilan ettikten sonra, eşi tavananna Puduhepa ile koruyucu tanrıçalarına şükranlarını ifade eden dualar yazdırmışlardır: "Ey, Arinna'nın Güneş Tanrıçası, Hanımım, bütün ülkelerin kraliçesi, Yer ve Gök Tanrıçası."

Hititlerin tanrılar aleminde; kadın elemanı simgeleyen tanrıçalarına özel bir yer verildiği, Arinna'nın Güneş Tanrıçasının ise devletin ve orduların koruyucusu olduğu, aynı zamanda Ana Tanrıça özelliğini de taşıdığı izlenmektedir.

Hitit kentleri
Çorum ilindeki arkeolojik sitler
Hitit mitolojisi

Arinna


Trg Mučenika () je trg sa spomenicima u Napulju, južna Italija, smješten na spoju Via Domenico Morelli i Santa Caterina, jedan blok sjeverno od istočnog kraja velikog obalnog parka poznatog kao Villa Comunale. Trg je izvorno bio posvećen Santa Maria a Cappella, ali je dobio patriotski značaj kada se Italija ujedinila 1861. godine.

Spomenik mučenicima
Spomenik u središtu ovog trga izgrađen je oko stupa koji je već stajao za vrijeme vladavine Burbona, kada se trg zvao Piazza della Pace . Stup je prenamijenjen, a na vrhu sada stoji brončani kip koji prikazuje Vrlinu mučenika, a dizajnirao ga je Emanuele Caggiano . Četiri lava stoje na uglovima kvadratne baze, a svaki predstavlja napuljske domoljube koji su umrli tijekom određenih anti-burbonskih revolucija.

Iza ovog posljednjeg lava je ploča koja kaže:

Izvori

Martiri

Piazza dei Martiri (Napulj)


Kiel University, officially the Christian-Albrecht University of Kiel, (, abbreviated CAU, known informally as Christiana Albertina) is a public research university in the city of Kiel, Germany. It was founded in 1665 as the Academia Holsatorum Chiloniensis by Christian Albert, Duke of Holstein-Gottorp and has approximately 27,000 students today. It is the largest, oldest, and most prestigious university in the state of Schleswig-Holstein.

Until 1866, it was not only the northernmost university in Germany but at the same time the 2nd largest university of Denmark. Faculty, alumni, and researchers of Kiel University have won 12 Nobel Prizes. Kiel University has been a member of the German Universities Excellence Initiative since 2006. The Cluster of Excellence The Future Ocean, which was established in cooperation with the GEOMAR Helmholtz Centre for Ocean Research Kiel in 2006, is internationally recognized. The second Cluster of Excellence "Inflammation at Interfaces" deals with chronic inflammatory diseases. The Kiel Institute for the World Economy is also affiliated with Kiel University. The university has a great reputation for its focus on public international law. The oldest public international law institution in Germany and Europe – the Walther Schuecking Institute for International Law – is based in Kiel.

History
Kiel University was founded under the name Christiana Albertina on 5 October 1665 by Christian Albert, Duke of Holstein-Gottorp. The citizens of the city of Kiel were initially quite sceptical about the upcoming influx of students, thinking that these could be "quite a pest with their gluttony, heavy drinking and their questionable character" (German: mit Fressen, Sauffen und allerley leichtfertigem Wesen sehr ärgerlich seyn). But those in the city who envisioned economic advantages of a university in the city won, and Kiel thus became the northernmost university in the German Holy Roman Empire.

After 1773, when Kiel had come under Danish rule, the university began to thrive, and when Kiel became part of Prussia in the year 1867, the university grew rapidly in size. The university opened one of the first botanical gardens in Germany (now the Alter Botanischer Garten Kiel), and Martin Gropius designed many of the new buildings needed to teach the growing number of students.

The Christiana Albertina was one of the first German universities to obey the Gleichschaltung in 1933 and agreed to remove many professors and students from the school, for instance Ferdinand Tönnies or Felix Jacoby. During World War II, Kiel University suffered heavy damage, therefore it was later rebuilt at a different location with only a few of the older buildings housing the medical school.

In 2019, it was announced it has banned full-face coverings in classrooms, citing the need for open communication that includes facial expressions and gestures.

Faculties
Christian-Albrechts-Universität currently consists of the following eight faculties:
Faculty of Theology
Faculty of Law
Faculty of Business, Economics and Social Sciences
Faculty of Medicine
Faculty of Arts and Humanities
Faculty of Mathematics and Natural Sciences
Faculty of Agricultural Science and Nutrition
Faculty of Engineering

Notable people

Alumni
See also :Category:University of Kiel alumni
 Franz Boas (1858–1942), anthropologist
 Alice Bota (born 1979), journalist
 Georg von Dadelsen (1918–2007), musicologist, Neue Bach-Ausgabe
 Gerhard Domagk, bacteriologist, Nobel laureate
 Andre Franke, geneticist
 Johanna Hellman (1889–1982), surgeon
 Mareile Höppner, television presenter
 Doris König, current judge of the Federal Constitutional Court of Germany
 Wolfgang Kubicki, politician, vice chairman of the FDP in Germany, from 1992 to 1993 and since 1996 he is faction leader of the FDP in the Landtag, the parliament of Schleswig-Holstein, member of the Bundestag
Oswald Pohl (1892–1951), Nazi SS officer executed for war crimes
 Viktoria Schmidt-Linsenhoff (1944–2013), German art historian and professor
 Gerhard Stoltenberg, politician, former prime minister of Schleswig-Holstein, former finance minister of Germany
 Peer Steinbrück, politician, former prime minister of North Rhine Westphalia, former finance minister of Germany
 Erich Walter Sternberg, composer
 Sibylle Kessal-Wulf, current judge of the Federal Constitutional Court of Germany, Germany's highest court
 Surya Hermawan, lecturer at Petra Christian University, Indonesia

Academics

Nobel Prize winners

Rankings

Kiel University is recognized in several university ranking systems. According to the 2024 QS World University Rankings, the institution is globally positioned at 530 and holds the 33rd place nationally. In the 2024 THE World University Rankings, it is placed within the 301–350 bracket worldwide and ranks between 32nd and 33rd nationally. The ARWU World Rankings for 2023 presents the university within the global 201–300 range, while its national rank is within the 10th to 19th positions.

Academic publishing

 The Ethnographisch-Archaeologische Zeitschrift (EAZ) is an interdisciplinary journal dedicated to the study of human societies from prehistory to the present day by bridging archaeology, anthropology, and philosophy and addressing topics like social inequality, climate change, and indigenous sovereignty. The EAZ was founded in 1960 as the successor to the publication series Ethnographisch-Archäologische Forschungen, which was published from 1953 to 1959. First published at Humboldt University Berlin in 1960, the EAZ later moved to Leipzig in 2010, and since 2023 it is published at Kiel University.

Points of interest
 Botanischer Garten der Christian-Albrechts-Universität zu Kiel, the university's botanical garden

Gallery

Holstein Study Award
CAU's most renowned award is the Holstein Study Award (Holsteiner Studienpreis), which is awarded to the university's top three students each year since 2001. The award's criteria include extraordinary academic achievements, a broad intellectual horizon and political or social involvement. It is endowed with a prize money of €500 for the 2nd and 3rd prize and €1000 for the 1st prize. The Holstein Study Award is funded by the association 'Iuventus Academiae Holsatorum'. The award's expert jury includes professors of various faculties and the prizes are awarded by the university's president or vice-president in a formal ceremony in the top floor of the skyscraper on campus.

See also
 List of early modern universities in Europe
 Lists of universities and colleges

References

External links

 Kiel University International Affairs
 Students' Association at Kiel University

Universities and colleges in Schleswig-Holstein
University
Educational institutions established in the 1660s
1665 establishments in the Holy Roman Empire

Kiel University


Anton Andrejevitj Mirantjuk (, ; født 17. oktober 1995 i Slavjansk-na-Kubani, Rusland), er en russisk fodboldspiller (midtbane). Han spiller for den russiske ligaklub Lokomotiv Moskva. Han er tvillingebror til Aleksej Mirantjuk.

Landshold
Mirantjuk har (pr. juni 2018) spillet seks kampe for det russiske landshold. Han debuterede for holdet 7. oktober 2017 i en venskabskamp mod Sydkorea. Han blev udtaget til den russiske trup til VM 2018 på hjemmebane.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Rusland
Fodboldspillere fra Lokomotiv Moskva
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018

Anton Mirantjuk


Pong er spilakassaleikur framleiddur af Atari og upprunalega gefinn út árið 1972, en síðar hefur hann verið gefinn út í öðrum tegundum tölva. Í leiknum er spilaður tvívíður borðtennis séð ofan frá borðsins þar sem tveir spilarar keppast við að slá bolta þannig að hann fari framhjá spaða andstæðingsins.

Tölvuleikir

Pong


මෙය නෝර්වීජියානු ඩීජේ ශිල්පී ඇලන් වෝකර් ලද සම්මාන සහ නිර්දේශ ලැයිස්තුවකි.

සම්මාන

ආශ්‍රේයයන්

වෝකර්, ඇලන්


Børge Madsen (født 7. februar 1909 i København, død 21. december 1978 samme sted) var en dansk forfatter. Han voksede op i København i et indremissionsk hjem. Han fik studentereksamen med udmærkelse fra Svanholm Gymnasium i 1927, og startede samme år på teologistudiet i København, hvor han sammen med studiekammerater udgav tidsskriftet Teologisk Forum. Senere opgav han dog studiet og opholdt sig derefter i en periode i England og Tyskland. I 1929 gennemgik han behandling for manio-depressivitet på Skt. Hans Hospital, og havde i 1930erne flere ophold på psykiatrisk afdeling. Han debuterede i 1933 med romanen Jeg er salig , der blev positivt bemærket og vakte forhåbninger hos kritikere. Der hengik dog ti år inden disse forhåbninger blev indfriede med "Komponisten" i 1945 - formentlig Madsens mest kendte roman. Han ernærede sig i perioder som pianist, bl.a. i et omrejsende cirkus og skrev mange kærligheds- og kriminoveller til ugeblade under en lang række forskellige engelske pseudonymer. Børge Madsen var gift med Vibeke Vipsen Marianne Bølling, deres datter, Kedda Madsen, debuterede selv som forfatter i 1963.

Udgivelser
 Jeg er salig, 1933
 Mindreværdige, 1934
 Ung Vin, 1944
 Komponisten, 1945
 En Kærlighedsnovelle, 1946
 Skriget og andre noveller, 1952
 Carneval, 1962
 Jeg gik mig over sø og land, 1963
 Hvor bliver duksen af?, 1967
 Ord. 1933-1970, 1970
 Trods alt, 1979

Hæder
 Emma Bærentzens Legat, 1947
 Astrid Goldschmidts Legat, 1947
 Drachmannlegatet, 1949
 Forfatterne Harald Kiddes og Astrid Ehrencron-Kiddes Legat, 1966

Noter

Dansksprogede forfattere fra Danmark

Børge Madsen