Henry Charles Carey (December 15, 1793 – October 13, 1879) was an American publisher, political economist, and politician from Pennsylvania. He was the leading 19th-century economist of the American School and a chief economic adviser to U.S. President Abraham Lincoln and Secretary of the Treasury Salmon P. Chase during the American Civil War.

Carey's central work is The Harmony of Interests: Agricultural, Manufacturing, and Commercial (1851), which criticizes the system of laissez faire capitalism and free trade expounded by Thomas Malthus and David Ricardo in favor of the American System of developmentalism through the use of tariff protection and state intervention to encourage national self-sufficiency and unity. Carey was also a critic of the practice of slavery from an economic perspective. His work on protective tariffs was largely influential on the early Republican Party and United States trade policy through the start of the 20th century, and his views on banking and monetary policy were adopted by the Lincoln administration in its issuance of paper fiat currency as legal tender.

Biography

Early life
Carey was born in Philadelphia, Pennsylvania on December 15, 1793.

His father, Mathew Carey (1760–1839), was a native of Ireland and an influential economist, political reformer, editor, and publisher whose patrons included Benjamin Franklin and the Marquis de Lafayette. He founded a publishing firm, which soon became among the leading firms in Philadelphia and the young United States. Among his many writings was Essays on Political Economy (1822), one of the earliest American treatises favoring Alexander Hamilton's idea of protection and its use in the promotion of American industry.

Carey began working at his father's firm at only twelve years old. At the firm, Carey read most of the books selected for publication, substituting for a formal college education. In 1812, he traveled to Raleigh, North Carolina as part of his business for the firm. He was elevated to partner alongside his father in 1814.

In 1819, he married Martha "Patty" Leslie, the sister of Charles Robert Leslie and Eliza Leslie. They adopted one daughter.

Publisher
In 1821, Carey became the leading partner at Carey & Lea, at the time the largest publishing house in the United States. He took little formal interest in economics, tacitly accepting the market doctrines of Jean-Baptiste Say and of his Philadelphia associates, Condy Raguet, Nicholas Biddle, and Charles Pettit McIlvaine who were active believers in free trade doctrine.

In 1824, Carey established the common method of trade sales, a medium of exchange between booksellers, which lasted through his life.

Economist
In 1835, Carey read the published 1829–30 lectures of Nassau William Senior titled The Rate of Wages and The Cost of Obtaining Money and published his refutation Essay on the Rate of Wages, with an Examination of the Differences in the Condition of the Laboring Population throughout the World. Carey agreed with Senior's principles and main propositions but criticized the Senior's failure to adjust for real wage rates. He remained an advocate of free trade in the essay, writing that "Laissez nous faire is the true doctrine. . . it is now so fully understood that the true policy of the United States is freedom of trade and action, that there will be every day less disposition to interfere with it." Nevertheless, his intensely nationalist tone conflicted with economic orthodoxy; Carey identified the purpose of political economy as the promotion of the happiness of nations and the application of national labor for the comfort of workers.

The same year that Essay on the Rate of Wages was published, Carey retired from active business with a fortune and devoted his time to economics and related work. He began work on a text, The Harmony of Nature, which he did not feel adequate for wider publication but which became central to his later thinking. Setting this work aside, he began Principles of Political Economy in 1837, an expansion of his refutation of Senior. He completed the three-volume work in 1840. This work was largely adapted by the French economist Frédéric Bastiat in his own Harmonie Economiques in 1849, with some later accusing Bastiat of plagiarism. The first volume explained Carey's labor theory of value. Its second volume, a comparative study of credit systems in France, Great Britain, and the United States, reads as a defense of the American free banking system, particularly as practiced in New England, in the wake of the Panic of 1837. It was cited favorably by John Stuart Mill in defense of his own arguments for a similar system in Britain. Carey continued to ground his thinking in standard laissez faire doctrine, writing that "Governments have arrogated to themselves the task of regulating the currency, and the natural effect is that nothing is less regular." He would soon thereafter abandon the doctrine.

Rejection of free trade
Following the Panic of 1837 and the perceived success of the protectionist Tariff of 1842, Carey became an open critic of free trade.

Carey's newfound skepticism was based on his empirical observation of tariff history and his belief that some economic law must exist to explain prosperity under protection and bankruptcy under free trade. By Carey's own account, he initially expected the 1842 tariff would prolong the recession; when it did not, he sought an explanation and became convinced "as with a flash of lightning, that the whole Ricardo-Malthusian system is an error and that with it must fall the system of British free trade." Subsequent scholars have challenged Carey's claim of a sudden change of heart by pointing to his earlier opposition to the English occupations of Ireland and India and his support for Friedrich List and the German Zollverein. He may have also been influenced by his own personal experience; between 1837 and 1840, he invested a portion of his publishing wealth in a paper mill that became completely bankrupt. By the end of 1843, Carey was engaged in a public debate with former Vice President John C. Calhoun, a leading advocate for tariff reduction. In 1845, in a pamphlet entitled Commercial Associations in France and England, Carey began to reject wholesale the "British" economics of Thomas Malthus and David Ricardo altogether and sought to develop a critique of their underlying assumptions. At the same time in England, the Manchester school of liberal capitalism reached the apex of its influence with the repeal of the Corn Laws.

Over the course of ninety days in 1848, Carey expanded on this view by writing Past, Present, and Future, which he said was "designed to demonstrate the existence of a simple and beautiful law of nature, governing man in all his efforts for the maintenance and improvement of his condition... which, nevertheless, has hitherto remained unnoticed." The work argued in favor of a marriage of industry with capital and the necessity of maintaining domestic markets to promote prosperity; it was met with derision from Manchester school economists. The same year, while living in Burlington, New Jersey, Carey founded The Plough, the Loom, and the Anvil, a periodical journal of economic development, with John Stuart Skinner serving as its publisher. Selections of Carey's writings in the journal were compiled into his next work, The Harmony of Interests.

Critique of slavery
Carey was a long-time opponent of American slavery, criticizing it as an economic albatross.

In 1853, prompted by the popularity of Uncle Tom's Cabin, Carey wrote and published The Slave Trade, Domestic and Foreign: Why it Exists and How It May Be Extinguished. The tract was partly written as an accusation of hypocrisy against the English. Uncle Tom's Cabin had been particularly popular among abolitionists in England, who cited it to contrast English liberty to American slavery; Carey sought to expose the English system of pauperism and colonialism as an equally severe or worse form of bondage, introducing famine, exile, and pestilence to its subjects in addition to its restraint on liberty. Nevertheless, The Slave Trade is primarily a criticism of the Southern system of chattel slavery on moral and economic grounds.

New York Tribune
From 1849–57, Carey was a leading editorialist on political economy at Horace Greeley's New York Daily Tribune.

Beginning in 1852, Karl Marx also served as European correspondent for the Tribune. Marx privately referred to Carey as "the only American economist of importance," but was highly critical of Carey's views as obstructive of communist revolution. Marx believed himself to be engaged in a "hidden warfare" against Carey through his own work for the Tribune. Even after both had left the Tribune, Marx remained a critic of Carey for the remainder of his life. In a 1890 study of Carey's thought, Charles Herbert Levermore suggested that Carey's criticisms of David Ricardo and Thomas Malthus may have been a "prophetic vision of the use that Karl Marx and the socialists would make of [their work]."

While at the Tribune, Carey successfully pressed for an open editorial position in support of the Russian Empire in the Crimean War against Great Britain and France, despite the Russian institution of serfdom. This stance was adopted by much of the Northern press and has been partially credited for influencing Russia's reciprocal support of the Union during the American Civil War and the opposition of Great Britain and France.

Carey left the Tribune in 1857, around the same time Greeley came out in support of a reduction in tariffs. Greeley would later run for President in 1872 on an anti-tariff platform. After leaving the Tribune, Carey took two tours of Europe, where he personally met with John Stuart Mill, Count Cavour, Alexander Humboldt, Justus von Liebig, Michel Chevalier, and other leading men. He maintained correspondence with many of his European acquaintances and hosted them as guests when they visited Philadelphia.

Influence on Republican Party
Carey was hugely influential in shaping the nationalist and protectionist economic policy of the early Republican Party, through his roles as a public intellectual, party operative, and advisor to numerous figures. During the American Civil War, Carey was a trusted adviser to both President Abraham Lincoln and Treasury Secretary Salmon P. Chase. He directly assisted in the drafting of Republican tariff legislation from 1857 through the Civil War, and his thought also influenced President Lincoln's banking and finance policy through the passage of the National Bank Act of 1863 and subsequent Treasury policy.

Tariff of 1857

When the Republican Party was founded in popular reaction against the Kansas-Nebraska Act and the extension of slavery, it had no broad economic platform. Attempts to formulate one were met with disapproval, given the possibility they would detract from its anti-slavery mission or divide its supporters. Carey joined the new party in 1856, while still working at the Tribune. He received three votes for Vice President at the 1856 Republican National Convention and served as a fundraiser, soliciting Philadelphia manufacturers for donations without assigning his beliefs to the party as a whole. Immediately after the election, which ended in defeat, Charles A. Dana asked Carey for his support in broadening the party's base, "a principle alone not being sufficient." Carey proposed centering the 1860 platform on his system of economic nationalism built around the protective tariff. When Dana declined to "build up a new Protection party," Carey set out on a crusade for a coherent economic policy.

Through personal friendship with Lewis D. Campbell, chairman of the Ways and Means Committee, and James Hepburn Campbell, Carey heavily influenced the committee's report on tariffs, which was a vigorous defense of protection quoting directly from Harmony of Interests. The committee's bill was opposed by some Republicans, including future Treasury Secretary John Sherman and Benjamin Stanton, who criticized it as "essentially a manufacturers' bill... [which] would not bear the test of scrutiny." The ensuing House debate mostly dealt with slavery; one of the few Representatives to focus on protection was Justin Smith Morrill of Vermont, who would become the leading proponent of Carey's theories during the American Civil War. The tariff rates were reduced in the Democratic Senate, and the compromise bill passed with Republican support, over objections by Morrill and James Campbell.

Panic of 1857 and 1860 election
After the United States entered another economic recession, Republicans began to take a new interest in economic policy. Revived calls for protective tariffs enhanced Carey's standing. Senator Simon Cameron was elevated as Pennsylvania's candidate for President on a protectionist platform, and David Wilmot agreed to stand for Pennsylvania's other Senate seat on the same platform. Cameron's campaign was premised on a proposition that no candidate could win without Pennsylvania, and no candidate could win Pennsylvania without supporting protection.

As Carey's influence in the party grew, he began to draw connections between slavery and international trade. In a public debate of letters with William Cullen Bryant on the causes of the Panic, its relationship to slavery, and the Republican response, Carey argued that, "In [Pennsylvania and New] Jersey, the tariff is the one and almost the only question." He positioned slavery as one phase of an international economic system. "Slavery," he argued, "must stand or fall with free trade." Protection would bring about abolition through industrialization, an end to the plantation economy and cotton exports, and the establishment of a Southern middle class.

By 1860, Republicans outside of Pennsylvania remained reluctant to embrace protection. In most Western states, the party was divided, and Senator Henry Wilson, who previously pledged New England's support, urged Carey to be cautious. Republicans in the United States House, led by Justin S. Morrill and James H. Campbell, passed a protective tariff at Carey's urging, though it languished in the Senate into winter.

The platform ultimately declared, "while providing revenue for the support of the general government by duties upon imports, sound policy requires such an adjustment as to encourage the development of the industrial interests of the whole country." Biographer George Winston Smith claimed Carey personally drafted the plank through Pennsylvania judge William Jessup, the platform chair, while Gustave Koerner later claimed it was developed at the behest of Horace Greeley to avoid alienating free trade proponents. Regardless, Republicans in Pennsylvania, led by Carey, made protection the central issue of the campaign and carried the state in the fall elections. Though Abraham Lincoln, the Republican President-elect and former Whig, publicly expressed ignorance on tariffs and pledged to "endeavor to comprehend it more fully," Lincoln historian Reinhard H. Luthin claims that by the time of his election, Lincoln had almost certainly read Carey's work on the subject.

Advisor to Lincoln and Chase

After his election, Abraham Lincoln sought Carey's advice on whether he should nominate Simon Cameron for Secretary of the Treasury. Lincoln initially sought Carey out for his expertise on Pennsylvania politics and Cameron's reputation for corruption, which Carey confirmed despite their prior alliance. Lincoln soon began to consult with Carey on tariff policy. At the same time, Carey backed Lincoln's alternative for Treasury, Salmon P. Chase. Though Chase did not respond to Carey's letters and had a background as a supporter of free trade, Carey preferred to persuade Chase than trust Cameron. Via a sustained correspondence through the summer of 1861, Chase and Lincoln consulted Carey on the tariff, domestic taxation, and financial matters generally. By July, Morrill reported to Carey that although "[Chase's] Philosophy is Free trade or ad valorems," he was "willing to yield" on tariff policy amid the growing cost of the American Civil War. "I think Chase, considering his antecedents, should receive generous treatment by all our friends," Morrill wrote. "He is doing the best he can practically." Carey also used his influence to secure key appointments in the Treasury Department for protectionists, including his trusted adviser Dr. William Elder as the lead tariff architect in the administration.

In the winter of 186061 amid Southern secession, Morrill and Campbell pressed tariff protection in the lame duck Congress, and Carey personally went to Washington to direct lobbying efforts. John Sherman, now serving as Chair of Ways and Means, was persuaded to the cause. With most free trade advocates leaving Congress as the result of secession, the bill passed with some amendments in the session's final days. George W. Scranton of Pennsylvania also distributed Carey's writings to all members-elect in the incoming Congress; Carey continued to influence tariff policy in Congress throughout the war, and his views remained dominant in the party long after.

National Banking Act and greenbacks

Carey's theories also influenced the National Banking Act of 1863 and the provision of greenbacks and secured bank notes.

In March 1865, Carey published a series of letters written to the Speaker of the House Schuyler Colfax during the Civil War, entitled "The Way to Outdo England Without Fighting Her". In these letters, Carey advocated the continuance of the greenback system to ensure economic sovereignty. Carey also suggested raising the reserve requirements on private banks up to 50%.

After the war, Carey publicly opposed Secretary Hugh McCulloch's proposal to contract the money supply. In a series of public letters, he accused Wall Street banks of artificially inflating the cost of capital and predicted that a swift contraction would lead to chaos, economic paralysis, and political rebellion, particularly among farmers in the West whose mortgage rates would increase. He also opposed the sale of United States bonds overseas, arguing that specie payments could not be resumed until the national debt was held by America creditors, and that payment should be made in silver as well as gold.

Later work and death
In autumn 1872, Carey was a delegate to the convention organized to write a new Pennsylvania Constitution. His commentary during the convention on banking, usury, corporations, and railroads were later published in pamphlet form.

He died at his home in Philadelphia on October 13, 1879.

Views
Carey's views are generally described as nationalist and have been described more particularly as associationist and individualist for his opposition to economic restraints without distinction between private and state monopoly. Carey argued that ultimately, a causal chain could be drawn through "separation of [men], centralization of the mass, subjection of the many to the powerful few, slavery, stagnation, [and] decrease of real civilization." Instead, the chain should be reversed at its start with "association, complexity of interests, decentralization, [and] harmonious increase of power."

Carey's rejection of orthodox English economic theory was borne of a belief that the state, as the coordinating power in society, must intervene to prevent private advantage from working public mischief. Carey argued for developmentalism, positing that state intervention was necessary to remove "the obstacles to the progress of younger communities created by the action of older and wealthier nations."

Carey's philosophy is condensed and summarized in his work The Principles of Social Science, which frames social science and political economy from the perspective of the economic development of the citizen, that is, one belonging to and responsible to a social community. In his Principles of Social Science, Carey appealed to natural law to argue life must be intentionally oriented toward happiness and peace, and suffering is the result of willful ignorance of natural law. One way in which suffering is brought about is by obscuring the "real" man in favor of the "politico-economical man," a two-dimensional monster who "can be made to work, must be fed, and will procreate." Carey therefore defined social science as "the science of laws which govern man in his efforts to secure for himself the highest individuality and the greatest power of association with his fellow men." Political economy is thus the subset of social science that considers the measures that give these natural laws their fullest effect.

Economic nationalism and trade

A common theme in Carey's writing is the limits of international economic association and the necessary of national association, and his best-known policy position was his defense of protective tariffs. He was described by an admirer as "rigid, devoted, and uncompromising" on the issue, and as "a Cato hammering on his one theme." Critics accused Carey of Anglophobia for his hostility to the system of free trade under the British Empire and British theories of political economy in general.

Consistent with the law of comparative advantage, Carey argued global centralization required an international division of labor by which each nation developed only those resources in which it possessed a natural advantage. This system placed despotic power in the hands of those controlling the mediums of exchange; the places these middlemen congregated became the global marketplace. Carey argued this theory was the basis for the British policy of imperialism and free trade, by which the Empire intended to establish a global monopoly on both manufacturing and shipping centered on London, while other nations were resigned to exporting raw materials. To check centralization, Carey thus emphasized the need for human association; in Carey's writing, the natural form of association was the nation, an association of citizens. He suggested that the United States and other nations should interpose protective tariffs between themselves and London, increasing the cost of their raw materials, fostering domestic manufacturing, and depriving British manufacturers of a monopoly on finished goods. This would enable the establishment of a middle class, the abolition of chattel slavery, and the encouragement of patriotic feeling.

Carey emphasized that the final result of industrialization would be the establishment of "perfect free trade" between developed nations, whose range of production would be limited only by absolute natural barriers. His utopian vision was laid out in writing:

"Of the advantage of perfect free trade there can be no doubt. What is good between the states ought to be good the world over. But free trade can be successfully administered only after an apprenticeship of protection. Strictly speaking, taxation should all be direct. Tariff for revenue should not exist. Interference with trade is excusable only on ground of self-protection. A disturbing force of prodigious power pre- vents the loom and spindle from taking and keeping their proper places by the plow and harrow. When the protective regime has counteracted the elements of foreign opposition, obstacles to free trade will disappear and the tariff will pass out of existence. Wars will cease; for no chief magistrate will dare to recommend an increase of direct taxation."

Carey further contrasted this theory of "perfect" free trade to the English system in a letter to Henry Wilson: "Free trade, as ultimated in England, is the most debased ignorance, the most abhorrent cruelty, the most disgusting vice and the most heart-breaking misery that can be seen in any country calling itself civilized and Christian." Despite this stated utopian view, Carey never backed down from his support for high tariffs within his lifetime, believing that the United States had not reached complete economic development.

In addition to his long advocacy for protectionism to obstruct international trade, Carey also opposed the institution of an international copyright law, which he argued would dissolve national boundaries and lead to the formation of publishing monopolies. This would in turn lead to a decline in the quality of literary writing, as the best authors did not write for wide audiences and would derive no benefit from a global market.

Monetary and banking theory
As a corollary to his system of protection, Carey developed a theory of monetary sovereignty built on fiat currency. Carey's monetary views were the basis for the National Banking Act of 1863 and issuance of greenbacks and later popularly associated with the Greenback Party.

He criticized the view of David Hume, Adam Smith, and John Stuart Mill that currency served only as a symbol of wealth and was the least productive part of a nation's capital. Instead, he argued nations should increase monetary reserves by any means; credit money was useful and necessary to the establishment of stable prices and credit growth. National sovereignty would be preserved through a domestic, non-exportable currency to inure domestic markets against fluctuations in the value of precious metals, while the gold dollar should serve as the unit of international exchange. Carey opposed monetary contraction, arguing that increasing business development demanded an increasing currency supply. He accused the financial industry of artificially inflating interest rates and predicted that contraction would lead to political and economic chaos. He was also an early advocate of bimetallism and the remonetization of silver in order to secure a stable national currency, fearing that gold reserves in the United States were too small. His views on these issues were later incorporate in the platform of the Greenback Party, with which he was popularly associated, and the populist movement.

In the realm of private banking, Carey was a lifelong advocate of free banking and believed banks were essential as springs of local business life; he discouraged the general attacks on private banking institutions made by some other "green-backers."

Criticism of Ricardo and Malthus

In Principles of Social Science, Carey delivers a lengthy rebuke of David Ricardo and Thomas Malthus. He sharply distinguishes value, "man's power to command the always gratuitous services of nature," from utility, the measure of man's power over nature. Value is limited by reproduction and declines with the increase of combination among men, while utility grows with the extension of human association. Because value is constantly decreasing, Carey posits the power and wealth of the laborer will tend to increase both absolutely and relative to that of capital as population and association increase; he calls this "the most beautiful of all the laws recorded in the book of science. As rents continually diminish, the farmer or laborer finds it easier to make his living. Further, Carey believed that the history of human civilization demonstrated that human progress was from poorer to richer soils, while Ricardo's law of comparative advantage is dependent on the opposite assumption. Charles Herbert Levermore compares Carey's reasoning to that of Pierre Paul Leroy-Beaulieu a half century later.

Malthus, Carey says, "teaches that a monopoly of the land is in accordance with a law of nature. Admiring morality, he promotes profligacy by encouraging celibacy. ... Desirous to uplift the people, he tells the landowner and the laborer that the loss of the one is the gain of the other. His book is the true manual of the demagogue, seeking power by means of agrarianism, war and plunder." Carey also criticizes Malthus for failing to prove his ratios of production and consumption, given variation in the growth cycle of plants and the diets of humans over time, and for contradicting the Christian belief of the goodness of God, who would be malicious to create a world which could not sustain the proliferation of humanity. Carey also cites Herbert Spencer to argue "the degree of fertility varies inversely [against the development of] the nervous system," which suggests that resource scarcity is a greater restraint in less developed societies and population is self-regulative.

Legacy
Upon his death, Carey's library was donated to the University of Pennsylvania.

A portrait of Carey painted by his brother-in-law Charles Robert Leslie is housed by the Pennsylvania Academy of the Fine Arts.

Carey elected to prestigious societies during his lifetime:

 Elected a member of the American Philosophical Society in 1833
 Elected an Associate Fellow of the American Academy of Arts and Sciences in 1863
 Elected a foreign member of the Royal Swedish Academy of Sciences in 1868

Publications

Within his lifetime, Carey's works were translated into English, French, German, Italian, Swedish, Russian, Hungarian, Japanese, and Portuguese. His works have been compared to those of Friedrich List and Stephen Colwell, a close friend also of Philadelphia.

Carey's publications included:

Books
 Essay on the Rate of Wages, Philadelphia, 1835.
 Harmony of Nature (unpublished), Philadelphia, 1836
 Principles of Political Economy, Philadelphia, 1837–40 (3 volumes).
 Vol II: The Credit System in France, Great Britain and the United States, London, 1838.
 The Past, the Present and the Future, Philadelphia, 1848.
 The Harmony of Interests: Agricultural, Manufacturing and Commercial, New York, 1851.
 The Slave Trade, Domestic and Foreign: Why It Exists & How It May Be Extinguished, Philadelphia, 1853.
 Principles of Social Science, Philadelphia, 1858–60 (3 volumes).
 Manual of Social Science (ed. McKean), 1864.
 The Unity of Law as Exhibited in the Relations of Physical, Social, Mental and Moral Science, Philadelphia, 1873.

Essays and pamphlets
Carey wrote an estimated three thousand pages of pamphlets and articles for the New York Tribune; The Plough, the Loom, and the Anvil; the Philadelphia North American, and other publications. Below is a selection of his work.
What Constitutes Currency? What are the Causes of Unsteadiness in the Currency? and What is the Remedy?, 1840.
Commercial Associations of France and England, 1845.
What Constitutes Real Freedom of Trade?, 1850.
What the North Desires, —.
Two Diseases Raging in the Union: Anti-Slavery and Pro-Slavery, —.
The Prospect, Agricultural Manufacturing, Commercial, and Financial at the Opening of the Year, 1851.
How to Increase Competition for the Purchase of Labor and How to Raise the Wages of Labor, 1852.
Two Letters to a Cotton Planter, —.
Ireland's Miseries and their Cause, —.
The Working of British Free Trade, —.
British Free Trade in Ireland, —.
Letter to a Farmer of Ohio, —.
Three Letters to Hon. R. M. T. Hunter, —.
The Present Commercial Policy of the County, —.
Letters on International Copyright, Philadelphia, 1853, (2nd ed. 1868).
The North and the South, New York, Ann Arbor, Office of the Tribune, 1854.
Coal: Its Producers and Consumers, —.
 American Labor Versus British Free Trade, Philadelphia, 1855.
 The True Policy of the South, –.
 Present Situation and Future Prospects of American Railroads, –.
 Money: A Lecture Delivered before the New York Geographical and Statistical Society, Philadelphia, 1856, (2nd ed. 1860).
 The French and American Tariffs Compared, 1861.
 Contraction or Expansion? Repudiation or Resumption?, Philadelphia, 1866.
 Resources of the Union: A Lecture Before the American Geographical and Statistical Society, 1866.
 The National Bank Amendment Bill, –.
 The Public Debt, Local and National, Philadelphia, –.
 Review of the Decade 1857–67, Philadelphia, —.
 The Finance Minister, the Currency, and the Public Debt, 1868.
 Resumption: How It May Be Profitably Brought About, 1869.
 How protection, increase of public and private revenues, and national independence, march hand in hand together, Philadelphia, 1869.
Review of the Farmer's Question, 1870.
Wealth: Of What Does it Consist?, —.
 A Memoir of Stephen Colwell: Read before the American Philosophical Society, Philadelphia, 1871.
 The International Copyright Question Considered, 1872.
 The Rate of Interest and its Influence on the Relations of Capital and Labor, 1873. (speech to the Pennsylvania Constitutional Convention).
 Capital and Labor, 1874. (Report of the Committee on Industrial Interests and Labor in the Pennsylvania Constitutional Convention).
 The British Treaties of 1871 and 1874, —.
 The Senate Finance Bill, 1875.
 Manufactures: At Once an Evidence and a Measure of Civilization, —.
 To the Friends of the Union Throughout the Union, 1876.
 Appreciation of the Price of Gold: Evidence Before the U.S. Monetary Commission, —.
 The Three Most Prosperous Countries in the World, 1877.
 Resumption: When and How will it End?, —.
 Repudiation: Past, Present, and Future, 1879.

Published correspondence
A number of Carey's publications were selected from his private correspondence with Republican politicians or public polemic letters written for dissemination.
 Letters to the President on the Foreign and Domestic Policy of the Union and Its Effects, as Exhibited in the Condition of the People and the State, Philadelphia, 1858. (letters to James Buchanan).
 Financial Crisis: Their Causes and Effects, Philadelphia, 1860. (letters to William C. Bryant).
 The Way to Outdo England Without Fighting Her: On the Paper, the Iron, the Farmer's, the Railroad, and the Currency Questions, Philadelphia, 1865. (letters to Schuyler Colfax).
 Reconstruction: Industrial, Financial, and Political, Washington, 1867. (letters to Henry Wilson).
 Shall We Have Peace? Peace Financial, and Peace Political?, Philadelphia, 1869. (letters to Ulysses S. Grant).
 Currency Inflation: How it Has Been Produced and How it May Be Profitably Reduced, 1874, (letters to Benjamin Bristow).
 Monetary Independence, 1875. (letter to Moses W. Field).
 Commerce, Christianity, and Civilization, versus British free trade : letters in reply to the London times, Philadelphia, 1876.

References

Notes

Bibliography

 Attribution

Further reading

External links

1793 births
1879 deaths
Scientists from Philadelphia
American people of Irish descent
Fellows of the American Academy of Arts and Sciences
19th-century American economists
Members of the Royal Swedish Academy of Sciences
Economists from Pennsylvania

Henry Charles Carey


Werner Roth may refer to:

 Werner Roth (footballer) (1925–2011), German football player and coach
 Werner Roth (soccer) (born 1948), American soccer player
 Werner Roth (comics) (1921–1973), American comic book artist

Werner Roth


The Bridger Mountains may refer to either of two mountain ranges in the United States:

 Bridger Range (Montana)
 Bridger Mountains (Wyoming)

See also
 Bridger Mountain, West Virginia

Bridger Mountains


Hugh Guthrie est un nom pouvant désigner:

Hugh Guthrie (1866-1939), homme politique canadien en Ontario
 (1879-1946), homme politique socialiste écossais
 (1910-2000), homme politique australien de l'Australie-Occidentale

Voir aussi

Guthrie, Hugh

Hugh Guthrie


Johann Friedrich Dryander (* 23. April 1756 in St. Johann, jetzt Saarbrücken; † 12. März 1812 ebenda) war ein deutscher Maler.

Leben
Dryander wurde 1756 als Sohn des Posamentenmachers Johann Georg Dryander und dessen Frau Catharina Margaretha geboren. Von 1772 bis 1774 war Dryander wie der gleichaltrige Johann Heinrich Schmidt Lehrling des Hofmalers Johann Jakob Samhammer. 1774 zog er mit seinem Lehrer nach Darmstadt. Ab 1778 war Dryander Wandermaler an verschiedenen Höfen in Südhessen, bevor er 1788 Hofmaler am Hofe des Fürsten von Nassau-Saarbrücken in Saarbrücken wurde. Dryander war als Hofmaler vor allem Porträtmaler der besseren Gesellschaft am Hofe und malte neben Fürst Ludwig und seiner Familie auch das gehobene Bürgertum der Stadt. 1789 heiratete er die 24-jährige Catharina Elisabetha Zix. Aus der Ehe gingen zwei Töchter und ein Sohn hervor.

Als die Fürsten von Nassau-Saarbrücken 1793 als Folge der Französischen Revolution ins Exil fliehen mussten, porträtierte Dryander vor allem französische Offiziere. 1795 kam er nach Metz und erkrankte dort an Fleckfieber. 1798 und 1799 lebte er in Frankfurt am Main, bevor er sich erneut in Saarbrücken niederließ.

Seine Werke befinden sich heute im Musée historique Lorrain in Nancy, im Musée des Beaux-arts in Rouen, im Saarlandmuseum in Saarbrücken und im Musée de la Révolution française in Schloss Vizille.

Literatur
 Karl Lohmeyer: Johann Friedrich Dryander: 1756-1812; ein vergessener südwestdeutscher Maler. 1928
 Karl Lohmeyer: Johann Friedrich Dryander, der Malerchronist des bürgerlichen Saarbrückens um 1800. In: Saarheimatbilder 6, 1930
 Roland Augustin, Stefan Heinlein, Sibylle Nöth, Eva Wolf, Ralph Melcher: Johann Friedrich Dryander. Ein Künstler zwischen Fürstenhof und Bürgertum. Stiftung Saarländischer Kulturbesitz, Saarbrücken,  2006, ISBN 978-3932036217

Weblinks

Einzelnachweise

Person (Saarbrücken)
Maler (Saarland)
Deutscher
Geboren 1756
Gestorben 1812
Mann

Johann Friedrich Dryander


Kaj Leo Johannesen (Tórshavn, Islas Feroe, 28 de agosto de 1964) es un político feroés del Partido Unionista y primer ministro de las Islas Feroe desde el 26 de septiembre de 2008 al 2 de septiembre de 2015. Asumió el cargo, sucediendo a Jóannes Eidesgaard, el 26 de septiembre de 2008 y dejó el cargo el 15 de septiembre de 2015, después de que su partido y coalición con Fólkaflokkurin y Miðflokkurin perdieran las elecciones generales el 1 de septiembre de 2015. Johannesen también es un exjugador de fútbol internacional; fue portero del equipo nacional de fútbol de las Islas Feroe. Ha cursado estudios náuticos y es empresario.

Inicios y desempeño profesional
Johannesen nació en la ciudad de Tórshavn en 1964, hijo de Leo Hans Johannesen (fallecido en 1991) y Karin Holm Johannesen, ambos originarios de Mykines. Johannesen ha pasado toda su vida en la capital feroesa. A los 14 años terminó la educación básica y se dedicó a las actividades marítimas. En 1986 se graduó como capitán en la Escuela de Estudios Marítimos de las Islas Feroe. Posteriormente estuvo a cargo de fragatas y barcos pesqueros. En la rama empresarial, empezó trabajando como vendedor de autos. En 1989 fue contratado por Faroe Seafood, empresa pesquera. Entre 1995 y 1997 fue gerente de ventas de Kósin, la mayor planta de procesamiento del pescado en las Feroe. Desde 1997 es socio de la exportadora de pescado Farex.

Carrera deportiva
Desde pequeño, Johannesen se mantuvo activo en los deportes, en especial en el fútbol, donde se desempeñó como guardameta. Jugó en el HB Tórshavn entre 1984 y 2002, club donde ostenta el récord con más de 300 partidos jugados. Con el Havnar alcanzó el campeonato feroés en 1988, 1990 y 1998. También formó parte de la selección feroesa de fútbol entre 1989 y 1995, participando en 4 partidos internacionales en 1991 y 1992, entre ellos en la serie eliminatoria para la Eurocopa de 1992 y para el Mundial de 1994. Varios partidos más los pasó en el banquillo, siendo el portero titular Jens Martin Knudsen.

También formó parte del equipo mayor del club de balonmano Kyndil de Tórshavn. En este equipo jugó 163 partidos y marcó 625 goles.

Política
Se afilió al Partido Unionista en 1988. Antes de la elección de 1990, representó a su partido en un programa electoral de la televisión feroesa, junto a Abraham Hansen, entonces otro miembro de la selección de fútbol.

De 1997 a 2000 fue concejal en el municipio de Tórshavn. En 2002 fue elegido por primera vez como miembro del Løgting, por el distrito de Suðurstreymoy, y desde entonces ha sido reelecto. En 2004 fue elegido nuevo presidente del Partido Unionista, en sustitución de Lisbeth L. Petersen. En el período entre 2002 y 2004, Johannesen fue vicepresidente del comité de control del Løgting, así como miembro del comité de economía; entre 2004 y 2008 fue presidente del comité de asuntos exteriores y miembro del comité de finanzas.

En 2007 fue segundo en la lista de su partido al Folketing (parlamento de Dinamarca).

El 24 de septiembre de 2008 fue designado primer ministro de las Islas Feroe, tras la renuncia de Jóannes Eidesgaard, siendo ocupado su curul en el Løgting por su suplente, Helgi Abrahamsen. El primer gobierno de Johannesen consistió de una coalición de los unionistas con el Partido Popular y el Partido de la Igualdad, que se había mantenido durante el gobierno de Eidesgaard.

Johannesen ha puesto énfasis en fortalecer los lazos de las Islas Feroe con el extranjero, proponiendo una relación más estrecha con la Unión Europea. Como unionista, sin embargo, no apoya una completa independencia con respecto a Dinamarca, y ha definido a la Rigsfællesskabet como "una comunidad amplia". Se muestra contrario a suprimir los subsidios daneses a las Feroe. Las opiniones divergentes al seno de la coalición generó en ocasiones dificultades en la colaboración entre los partidos.

Su segundo gobierno comenzó el 14 de noviembre de 2011, tras el triunfo de su partido en las elecciones. En esta ocasión estableció un gobierno de coalición con el Partido Popular, así como con los minoritarios Partido de Centro y Partido del Autogobierno.

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de las Islas Feroe
Futbolistas del HB Tórshavn
Primeros ministros de las Islas Feroe
One Club Man

Kaj Leo Johannesen


İskandinav Yarımadası, Avrupa'nın kuzeyinde yer alan yarımada.

İskandinav Yarımadasının batı kesiminde Norveç doğu kesiminde ise İsveç yer alır. 1850 km uzunluğundaki yarımadanın yüzölçümü 777.000 km²'dir. Nüfusun büyük bir kısmı yarımadanın güneyinde yaşamaktadır. Yarımadadaki üç büyük şehirden Stokholm ve Göteborg isveç'te, Oslo ise Norveç'tedir. Yarımadanın batı kıyıları çok girintili çıkıntılıdır.

Fiziksel coğrafya tanımının yanı sıra, politik açıdan irdelendiğinde, günümüzde İsveç, Norveç, Finlandiya ve Danimarka ana karalarıyla bu ülkelere bağlı çok sayıda ada ve bunların kapladığı alan İskandinav ülkeleri olarak anılır.

İskandinavya
Avrupa'daki yarımadalar

İskandinav Yarımadası


Biserica Romano-Catolică "Sfântul Anton de Padova" din Ilia este un monument istoric, cultural  și de arhitectură situat pe strada Libertății, numărul 5 în satul Ilia, județul Hunedoara, România.

Prezentarea generală a bisericii:
Lăcașul de cult din strada Libertății, numărul 5 ( lb.hu. Libertatii utca, 5 számú)  a fost biserică parohială romano-catolică de sine stătătoare sute de ani la rând, ea având o comunitate romano-catolică proprie ce o ajutau să reziste, formată în principal din enoriași maghiari, dar și din enoriași români pe loc mediu și câțiva germani. Spre exemplu un recensământ confesional din anul 1901(lb. hu. 1901- év)  realizat de Pretura Maghiară Ilia (lb.hu. A Marosillye Magyar Pretura) arată ca în satul Ilia (lb.hu Marosillye) 161 de familii erau romano-catolice dintr-un total de 200 de familii.

Ca lăcaș de cult Biserica Romano-Catolică Ilia aparține de Arhidieceza Romano-Catolică de Alba Iulia(lb.hu. A Gyulafehérvári Római Katolikus Érsekség), biserica de la Ilia fiind inclusă în Arhidecanatul Romano-Catolic de Hunedoara(lb.hu.  A Hunyadi Római katolikus arhidecanat) ce cuprinde bisericile romano-catolice din tot județul Hunedoara( Hunyad megye), arhidecanat care ține la rândul său de Arhidieceza Romano-Catolică de Alba Iulia ce cuprinde toate bisericile romano-catolice din întreg Ardealul (lb.hu. Erdély).

La începutul anului 2015 biserica a trecut sub egida Mănăstirii Franciscane din Deva, ea fiind aproape și întrucât începând cu anul 1970 numărul enoriașilor romano-catolici din zona Iliei a început să scadă în mod drastic din cauza mortalității crescute  în rândul catolicilor de aici si datorită imbătrânirii  populației romano-catolice  din comuna Ilia și din unele sate aparținătoare ei precum Bacea și Bretea Mureșană unde existau cândva câteva familii romano-catolice, majoritatea romano-catolicilor fiind și  pe atunci totuși in localitatea Ilia. Astfel comunitatea catolică din zonă a decăzut treptat, biserica cândva foarte întreținută de enoriașii săi s-a ruinat acum în lipsa lor iar Mănăstirea Franciscană Deva a preluat biserica in 2015 pentru a o renova cât de cât prin anumite proiecte proprii. Odată cu scăderea numărului credincioșilor catolici, biserica lor nu s-a mai putut autoguverna ca pe vremuri când in Ilia erau multi romano-catolici. Reprezentanții Mănăstirii Franciscane Deva,  mănăstire care este lângă sediul Fundației Umanitare Franciscane ,,Sfântul Francisc de Assisi'' Deva, vrând să facă un bine Comunității Romano-Catolice Ilia au dorit inițial o renovare totală atât interioară cât și exterioară a bisericii însă treptat din lipsă de fonduri, ideea de renovare totală pentru biserica catolica din Ilia s-a restrâns apoi doar  la o simplă renovare interioară a sacristiei. Însă și sacristia s-a mai distrus fiind doar renovata atunci și nemaiîntretinută dupa aceea. În prezent biserica romano-catolică ,,Sfântul Anton de Padova'' Ilia se află într-o stare avansată de degradare atât interioară cât și exterioară, zidurile ei fiind pline de igrasie, geamurile sparte, tencuiala căzută in mare parte etc. De menționat mai este ca demult sute de anii Catolicismul Latin a dominat întreaga zonă a Iliei dar și a comunelor din jur precum Gurasada, Dobra, Brănișca, confesiunea  creștin-ortodoxă fiind în minoritate cu  toți enoriașii săi români. Mai erau pe alocuri și enoriași maghiari ai confesiunii reformat-calvine. Acum însă în regiunea Iliei predomină ortodoxismul bizantin, calvinismul reformat nemaiexistând aici de mulți ani. Astăzi comunitatea romano-catolica din Ilia mai numără foarte puține familii de enoriași. Din pricina acestui fapt liturghiile nu se mai țin în fiecare duminică la biserică căci nici preot catolic titular nu mai exista în zonă, astfel numai o dată în lună, de obicei pe la jumătatea lunii, preotul romano-catolic și călugărul franciscan Csaba Böjte de la Mănăstirea Franciscană Deva ,,Sfânta Fecioară Maria, regină'' (lb.hu. A Devai ,,Szűz Mária, királynő'' Ferences kolosor) unde mai viețuiesc câțiva călugări. El sosește la Ilia pentru a mai săvârșii Sfânta Liturghie la Biserica Catolică Ilia pentru puținii enoriași romano-catolici care au mai rămas în Ilia zilelor noastre. Liturghia este rostită în trei limbi și anume limba latină care este limba oficială a bisericilor romano-catolice, limba maghiară și limba română și germană ocazional. Părintele vine la Ilia în calitate de preot romano-catolic înlocuitor pentru a oficia Sfânta Liturghie Romană în Biserica Romano-Catolică din Ilia. Tot el oficiază și înmormântările și botezurile la nevoie. Părintele se deplasează din Deva spre Ilia cu o mașină în care duce cu el și câțiva copii care sunt ministranți, ei ajutându-l pe fratele Csaba să celebreze liturghiile atât la Ilia cât si la Deva la Mănăstirea Franciscană. De menționat este faptul că acești copii provin din rândul sutelor de  copii nevoiași cărora fundația le oferă o nouă șansă la educație, din cadrul Fundației Umanitare ,,Sfântul Francisc'' Deva (lb.hu.  A Devai ,,Szent Ferenc'' Humanitárius Alapítvány), fundație care îl are ca președinte si fondator pe părintele Csaba, ea având sediul lângă Mănăstirea Franciscană Deva. Preotul acesta mai sosește anual pe data de 13 iunie la biserica Ilia, când este celebrat sfântul Anton de Padova, acesta fiind patronul spiritual al bisericii Ilia.

Istoricul bisericii
Biserica Romano-Catolică de la Ilia a fost construită în plin Ev Mediu de credincioșii romano-catolici ai locului bineînțeles și cu sprijinul Nobilimii Maghiare de credință romano-catolică din Ilia, în acest sens amintind Familia Nobiliară Maghiară Bornemisza. Se știe că pe lângă Biserica romano-catolică Ilia au viețuit pentru un timp îndelungat mai mulți călugări franciscani, membri ai Ordinului Franciscan Minorit din Ungaria, mulți preoți romano-catolici care oficiau sfânta liturghie aici fiind călugări franciscani ce aparțineau deci de acest ordin mănăstiresc romano-catolic, aveau școală confesională romano-catolică care desfășurau diverse activități în jurul bisericii, pe atunci această biserică era o instituție de sine stătătoare de care depindeau multe alte Bisericii Romano-Catolice de pe Valea Mureșului (lb.hu.Maros folyó) și  de la poalele respectiv  zona Munților Metaliferi (lb.hu. Erdélyi Érchegység ) Biserica  a fost închinată Sfântului Anton, un mare sfânt franciscan al Bisericii Romano-Catolice de pretutindeni. Franciscanii însă nu mai sunt amintiți în zona Iliei de pe la 1850, ei îmbătrânind și murind. Biserica însă avea pe atunci mulți enoriași romano-catolici și sosiseră pentru biserică preoți romano-catolicii simpli care nu mai erau  neapărat și călugări franciscani.

Foarte puține informații concrete se mai cunosc astăzi despre această biserică medievală din unele acte vechi sau din diverse documente respectiv registre ale bisericii, cronici. Cert însă este faptul că protectorul acestei bisericii este Sfântul Anton de Padova, dovadă clara în acest sens fiind Icoana Sfântului Anton de Padova (lb.hu. ,,Páduai Szent Antal'' ikon)    situata in retablul altarului principal al bisericii catolice,icoană romano-catolică în stil baroc barocă ce îl reprezintă pe Sfântul Anton de Padova țindu-l in brațe pe Pruncul Isus.

Obiective din curtea bisericii

Mormântul lui Melchior Margai
În peretele vestic al bisericii Romano-Catolice din Ilia se află inclus în zidul gros exterior un mormânt romano-catolic și anume Mormântul lui Melchior Margai (lb.hu. Márgai Melchior Sírkő)  În stânga e peretelui  vestic al bisericii se poate observa  o placă funerară care datează din anul 1581, lucru ce ne demonstrează in mod cert că aici este vorba de un mormânt feudal săpat tocmai in partea exterioară a zidului de piatră masivă al bisericii. Dacă se citește cu atenție inscripția latinească de pe acestă criptă funerară se poate observa că in 1581 aici a fost depus trupul unui anume Margai Melchior (lb. lat. Melchior Margai) de origine maghiaro-polonă, fiul cel mic al unui anume nobil tot de orginie polonă numit Margai Melchioris (lb.lat.Melchioris Margai), acest lucru fiind unul dintre primele precizate aici:  "Hic tumultatus est Melchior Margai  iunio filius egregy odam Melchioris Margai Senioris magistri curiæ serenissimi Regis Poloniæ ac Principis Transilvaniæ..." . Citind  mai jos mesajul inscripției aflăm că acest Margai Melchior  a murit la varsta de 14 luni "...aetatis suae 14 mense...". Tatăl copilului era poloez și deținea câteva terenuri în zona noastră.

Troițele
Discutăm despre doua troițe (lb.hu.keresztek) prezente și anume: Troița romano-catolică de lemn din Ilia (lb. A Marosillyei római katolikus fakereszt) și Troița romano-catolică de fier din Ilia (lb.hu. A Marosillyei római katolikus vaskereszt). În Curtea Bisericii Romano-Catolice ,,Sfântul Anton de Padova'' Ilia, nu departe de intrarea  principală dinspre Piața ,,Sfântul Anton de Padova'' Ilia respectiv dinspre Strada Libertății(în trecut Strada Regina Maria), mai precis în partea dreaptă se află o troiță sub formă ca de statuie romano-catolică ce are în componență un  înalt postament dreptunghiular neted realizat din ciment turnat și o cruce mare realizată din lemn de gorun ce îl înfățișează pe Domnul Nostru Isus Cristos răstignit, corpul său ce părea a fi ca cel real fiind realizat din metal, pictat cu culorile specifice și apoi prins de cruce care la rândul ei este bine poziționată în acel postament . Tot pe această troiță se mai poate observa și o plachetă realizată tot din metal,  a fost prinsă de troiță și poartă scrisă cu  culoarea neagră  antica inscripția biblică latinească I.N.R.I.(Iesus Nazarenus Rex Iudaorem - tradus în limba română: Isus Nazarenianul Regele Iudeilor). Această troiță a fost ridicată în anul 1879 de către un meșter tâmplar  priceput ce locuia în satul Ilia.

Mai târziu în anul 1901 lângă această troiță existentă, mai precis în partea dreaptă a acesteia a fost ridicată încă o troiță, o nouă troiță ce are în componență un  mic postament octogonal realizat din ciment turnat și o cruce mai mică realizată din fier ce înfățișează giulgiul în care conform povestirii biblice antice, Domnul Nostru Isus Cristos a fost înfășurat de Sfânta Fecioară Maria și de Sfântu Iosif după ce tot ei l-au coborât de pe cruce, urmând apoi ca tot ei să-l pună pe Isus în mormânt. Giulgiul troiței este realizat tot din fier, a fost vopsit în culoarea albă și imita bine tenta de material. Această troiță a fost ridicată de familia unui meșter zidar ce locuia în Ilia. Odată cu construirea celei de-a doua troițe,cea de fier, tot familia zidarului respectiv a adăugat  și primei troițe, celei din  lemn,  un acoperiș de tablă, sus, în două ape  pentru a fi  bine protejată de ploi și astfel să reziste mai mult. Un an mai târziu, adică în anul 1902, tot această familie a zidarului a adăugat și  troiței de fier un brâu neted la postament pentru un aspect mai plăcut. Astfel cele două troițe din Curtea Bisericii Romano-Catolice ,,Sfântul Anton de Padova'' Ilia erau plăcute la vedere și apreciate de public.

Cele două troițe din Curtea Bisericii Romano-Catolice Ilia  de atunci, adică din anul 1902, nu au mai suferit nici o intervenție păstrându-se relativ bine de-a lungul timpului. În fiecare duminică dimineața înainte ca clopotele bisericii catolice Ilia să bată anunțând ziua de sărbătoare, mereu preotul romano-catolic al satului Ilia aprindea câte o lumânare de tip candelă pe postamentul fiecărei troițe iar apoi înainte de începerea  Sfintei Liturghii, femeile romano-catolice ale  satului atât cele tinere cât și cele vârstnice aduceau  mici buchete flori de grădină și le așezau frumos tot pe postamentul troițelor pe lângă candela aprinsă înainte de preot. Bărbații și copiii băieți și fete însoțeau femeile însă în timp ce femeile și copiii ce le asistau se opreau la troițe cu flori, bărbații doar se închinau în dreptul troițelor după care intrau în biserică să își ocupe locul. Toate acestea în semn de prețuire a bisericii catolice și a anexelor ei. Apoi  veneau și femeile cu copiii și participau cu toții în interiorul bisericii la Sfânta Liturghie unde preotul îi aștepta.

Timpul trecea liniștit în Ilia. Însă noi intervenții au apărut la cele două troițe din curtea bisericii romano-catolice Ilia odată cu sosirea anului 1970, în vară când întreg satul Ilia se afla sub ape întucât râul Mureș ce strabate periferia satului a ieșit din matca sa datorită precipitațiilor abundente ce căzuseră neîntrerupt peste sat timp de aproape trei săptămâni , ajungându-se ca după  acele ploi  și unele sate precum satul Bacea sau Bretea Mureșană și Săcămaș din apropierea Iliei să fie parțial inundate mai ales în zonele agricole cu diverse culturi. Ilia a fost inundată foarte repede întrucât în această zonă râul Mureș nu era prevăzut cu diguri de protecție pentru că până atunci nu fusese cazul. Aceste inundații venite ,acum după aproape o lună de secetă ce secase aproape toate fântânile Iliei, au afectat serios infrastructura localității mai ales la zidurile și fundațiile în centru, fiind într-o zonă joasă. Astfel au fost avariate după atâta vreme și cele două troițe din curtea bisericii romano-catolice Ilia. După vreo lună și jumate apele au început să se retragă căci nu mai ploase de la inundații, râul Mureș și-a reintrat în matcă iar locuitorii Iliei profitând acum de vremea însorită au ridicat pe lângă râul Mureș, pe partea cu satul, un dig de apărare relativ înalt din nisip și pământ pentru ca asemenea incidente nefericite să nu se mai repete în comună. Apoi tot locuitorii Iliei au început să își refacă locuințele afectate de ape, clădirile de bază ale localității precum primăria , hotelul, aprozarele, cinematograful recent zidit, biserica, școala, spitalul orășenesc Ilia,  vechea casă de cultură care fusese cazino, banca, sinagoga evreiască care azi nu mai există ca ziduri ci doar fundația ei , căci nici evrei nu mai sunt de mult timp la Ilia, cimitirul evreiesc din Ilia fiind acum pustiit tot din cauza plecării lor în Israel, etc.

Astfel s-au făcut lucrări de reabilitare și la cele două troițe însă nu de mare amploare ca la clădirile din centru spre exemplu. Lucrările de reabilitare la cele două troițe au constat în reconsolidarea cu un nou strat de ciment a celor două postamente din beton întrucât, ele fuseseră fisurate în adâncime de acțiunea dură a apei, restul componentelor troițelor fiind intacte. Astfel troițele au avut iar un aspect frumos. Lucrările de reconsolidare ale troițelor au fost realizate de sacristierul bisericii romano-catolice Ilia.

Din anul 1970, aceste nu au mai fost atinse, ele din nou reușind să se conserve relativ bine în timp.

Asta până în anul 1977, dacă atât ele cât și întreaga comună au scapat cu bine de Marele Cutremur ce s-a resimțit atunci în toată țara, în zona Iliei înregistându-se doar câteva crăpături minore la zidurile unor case. Totuși au mai întâlnit alte obstacole. Aici este vorba de noul val de inundații ce a cuprins localitatea Ilia deoarece un segment destul de lung al digului de protecție s-a dizlocat peste noapte de restul corpului de susținere al digului din cauză că din nou râul Mureș a ieșit din matcă. Aceste inundații au fost provocate de această dată de topirea zăpezilor întrucât inundațiile s-au produs primăvara când zăpezile abundente din iarnă începeau să se topească. De menționat este că în iarna aceea ninsese mult în zonă căci nu fusese anotimp friguros.

Astfel noul val de inundații au inudat iar toată localitatea Ilia pentru o lună și jumătate, timp în care nivelul apei ajunsese la jumătatea pereților caselor și clădirilor din întreaga Ilie infiltrând în ziduri  igrasia, toate străzile erau sub ape. Din nou și  și satele din jurul Iliei au fost grav afectate, apele ajungând din Ilia până în centrul unor sate precum satul Bacea, Săcămaș, Cuieș sau Bretea Mureșană și au deteriorat serios unele case. Astfel au fost grav avariate de această dată și troițele bisericii catolice din Ilia. Cu timpul apele  s-au retras, râul Mureș și-a reintrat în matcă iar segmentul de dig dislocat a fost reconstruit apoi întregul dig de apărare a fost înălțat cu un nou strat de nisip de catre locuitorii Iliei. Apoi locuitorii comunei iar au reînceput refacerea locuințelor și a clădirilor avariate ale Iliei.

După aceste inundații însă  din lipsă de interes, nimeni nu s-a mai ocupat de troițele din curtea bisericii romano-catolice, care acum după inundații și de timp  aveau fundamentele fisurate, crucea de lemn era putrezită pe alocuri, corpul lui Isus realizat din metal era acum ruginit aproape total, la fel și acoperișul, placheta și crucea de fier cu giulgiul.  Tragic este  faptul că și astăzi  ele se găsesc tot în acea stare avansată de degradare ca și biserica catolică și fosta școală catolică maghiară.

Crucea preotului romano-catolic László Domokos
Această cruce este realizată din marmură neagră și marchează locul în care îsi doarme somnul de veci preotul László Domokos( funcțiee notată pe cruce în maghiară: plébános). Acesta a murit în anul 1959 la data de 22 noiembrie 1959(... 1959 nov. 22)  iar crucea a fost donată de comunitatea romano-catolică din Ilia pentru mormântul său. Crucea a fost  montată  la mormântul preotului de către un meșter zidar din localitate după  puțin timp de la moartea părintelui Domokos. Mai precis crucea a fost montată la data de 30 noiembrie 1959 adică după doar 5 zile de la moartea preotului. Această mobilizare rapidă a comunității romano-catolice din Ilia acelor vremuri se datorează faptului că preotul László Domokos a fost foarte iubit de întreaga comunitate romano-catolică din Ilia. Tot aceluiaș fapt se datorează și faptul că preotul  László Domokos nu a fost depus în cimitirul romano-catolic din localitate și anume în Cimitirul Romano-Catolic "Pacea" Ilia situat pe str. Unirii, nr 43, ci s-a hotărât ca trupul neînsuflețit al părintelui Domokos să fie depus tocmai în curtea bisericii Romano-Catolice Ilia, langă biserică.

Crucile franciscanilor

În Cimitirul  Romano-Catolic ,,Pacea''  Ilia  erau înmormântați de mult timp  călugării franciscani și enoriașii romano-catolici ai Iliei iar mai apoi doar preoții romano catolici și enoriașii lor, totuși ultimii căugări franciscani ai Iliei au fost înmormântați în curtea Bisericii Romano-Catolice Ilia, ca dovadă  concretă a acestui fapt în curtea bisericii catolice pe lângă crucea preotului romano-catolic László Domokos mai există și alte două cruci vechi  din piatră masivă, fiecare cu câte o inscripție latinească. O cruce este situată chiar lângă mormântul preotului László Domokos iar cealaltă este situată în spatele bisericii Catolice. Peste ambele timpul și-a pus amprenta, ele fiind fisurate și scorojite.

Franciscanii au sosit în zona Iliei deoarece familiile nobiliare maghiare ale locului la fel ca alte multe familii nobiliare maghiare de credință romano-catolică din anumite zone din Ardeal mai sponsorizau pe lângă unele biserici locale și unele mănăstiri romano-catolice din Regatul Ungariei tot prin anumite donații în semn de profundă credință față de biserica romano-catolică și  față de națiunea din care făceau parte și anume cea maghiară. În schimb, aceste mănăstiri mai trimiteau călugări franciscani în acele zone ardelenești pentru a ajuta la diverse activități bisericești și pentru a menține alături de comunitate catolicismul în acele zone.

Romano-Catolicismul ca religie a pătruns cu mult timp înainte în Ardeal numit și Transilvania prin Sfântul Rege Ștefan I al Ungariei (lb.hu. Szent István I magyar király) ce a primit el însuși botezul de la Papalitate.

Se știe că undeva la finele Evului Mediu European la Biserica Romano-Catolică din Ilia au sosit din Regatul Ungariei câțiva călugări franciscani minoriți care s-au așezat pe lângă biserica catolică și desfășurau anumite activități precum oficierea unor liturghii sau asistarea preotului paroh catolic la oficierea unor liturghii, predau limba latina și muzica religioasă la școala confesională din Ilia unde ajutau preotul la predarea matematicii elementare pe atunci acesta fiind și învățător dar și sfătuitor în pretura din Ilia.  Franciscanii însă nu se amestecau în treaba preturii de aici. Dintre acești călugări doar o mică parte s-au întors după zeci de ani în Regatul Ungariei la câteva mănăstiri franciscane de unde veniseră  iar majoritatea acestora au rămas în Ilia continuându-și  vechile activități. Cei rămași la Ilia s-au apucat și de creșterea vitelor vaci și cai ca ba chiar de cultivarea unor legume precum morcovi, roșii etc ce serveau pe post de hrană. Se știe că locul pentru construirea grajdiurilor a fost donat bisericii catolice din Ilia de către nobili maghiari înstăriți ai locului care pe atunci erau renumiți în tot Ardealul pentru bogățiile lor și care dețineau vaste domenii cu case, lacuri, conace și păduri în zona Iliei ele fiind moștenite, primite sau construite de nobili. La fel și locul pentru culturile de legume a fost donat tot de nobilii maghiari ai locului către biserică. Franciscanii din Ilia însă o dată cu trecerea timpului au îmbătrânit și au murit fiind înmormântați  pe rând în cimitirul romano-catolic Ilia. Într-un final pe lângă biserică au rămâs doar doi călugări, care văzându-se acum bătrâni, și ei l-au rugat pe preotul de atunci să nu îi înmormânteze în cimitir ca pe restul călugărilor și ca pe toți enoriașii catolici, ci pe ei să îi înmormânteze când vor muri aici în lângă biserica pe lângă care au viețuit aproape jumătate din viață, când au sosit fiind toți destul de tineri. După moartea ultimilor franciscani din Ilia nu au mai venit niciodată alții aici să viețuiască ci doar la unele sărbători și atunci în trecere. Tot după moartea lor preotul ca și înainte cu mult timp de venirea franciscanilor în Ilia, era unicul învățător și slujea singur liturghiile, mai era și cu funcția din cadrul Preturei Maghiare din Ilia  însă a continuat pentru mult timp pe lângă aceste funcții vechi și ceea ce inițiaseră franciscanii aici și anume creșterea vacilor și cailor dar și cultiarea legumelor. Astăzi Grădina de legume a Bisericii Romano-Catolice din Ilia (lb.hu. A Marosillye római katolikus templomai zöldségkert) nu mai există și nici Grajdiul pentru vite a Bisericii Romano-Catolice din Ilia (lb.hu. A Marosillye római katolikus templomai istálló)  căci s-au distrus complet, nemaiîngrijindu-le nimeni, dar se cunoaște faptul că  gradina era amplasată  pe locul unde în prezent sunt grădini private la care ai acces din actuala stradă a Unirii, acestea aparținând acum  de casele de pe această stradă iar grajdiul era situat tot pe strada Unirii mai la intreare în localitate, pe locul grajdiului fiind acum un teren agricol privat.  De menonat aici este faptul că există și astăzi clădirea fostei Preturi Maghiare Ilia care era ca un sfat al locului pe atunci. Clădirea Preturei Ilia a fost lăsată mult timp în paragină duă desființarea preturei din lipsă de consilieri maghiari. Clădirea fostei Preturi Ilia a adăpostit în perioada comunistă Internatul  Liceului Ilia, internat deicat copiilor  navetiști. Iar astăzi clădirea fostei preturi adăpostește  laboratorul de biologie, un hol și centrul de informare(C.D.I) al Liceului Teoretic,,Silviu Dragomir'' Ilia. În interiorul preturei maghiare  Ilia majoritatea membrilor trebuiau să fie de religie romano-catolică.

Școala Confesională Romano-Catolică Ilia cu tradiție în predarea limbii maghiare
Școala Confesională Romano-Catolică din Ilia (lb.hu. A Marosillyei római katolikus vallási iskola)  este situată în curtea Bisericii Romano-Catolice ,,Sfântul Anton de Padova'' Ilia în imediata apropiere a Bisericii Catolice. Ea  este o școală confesională romano-catolică cu tradiție în predarea limbii maghiare și a funcționat secole la rând ca o instituție de învățământ primar inițial pentru populația maghiară din Ilia iar mai târziu și pentru românii și germanii din Ilia, însă majoritatea elevilor erau de etnie maghiară.  La această unitate de învățământ veneau și copii de pe satele apropiate de Ilia, sate precum Bacea, Sârbi, Bretea, Cuieș, acolo nefiind școli pe atunci, ele zidindu-se acolo mult mai târziu și erau de limbă română ca și noua școală de la Ilia. Cursurile școlare erau ținute în limba maghiară, la fel și în cazul scrisului se punea accent pe cel maghiar. Aici erau câțiva  profesori instruiți însă și preotul era învățător al școlii. Mult timp a fost singura școală din localitate și din zonă, ba chiar din ținut.  Se știe că se preda matematica elementară, limba maghiară, religia romano-catolică, și muzica religioasă de rit romano-catolic. Toate orele se țineau la școală cu excepția orelor de muzică ce se țineau pe o vreme în biserică căci avea orgă la balcon în față.  De menționat este faptul  că pe lângă muzică  și slujba religioasă în biserică pe o vreme se țineau și concerte de colinde până s-a construit casa de cultură. Pe o vreme însă frații franciscani sosiți la Ilia se ocupau de educația copiilor împreună cu preotul.  Ea s-a desființat odată cu diminuarea și îmbătrânirea populației romano-catolice din comuna Ilia, astfel treptat impozanta clădire a fostei școli s-a deteriorat considerabil. La Ilia s-a înființat școală de limbă română numită Școala ,,Medie-Mixtă'' Ilia cu 8 clase  care este strămoașa actualului liceu român din localitate, liceul funcționând mereu în clăirile ei. Școala română din Ilia s-a înființat din necesități educaționale după ce cea maghiară nu a mai funcționat, la fel e și pe satele zonei situația, școlile de la satele din zonă fiind de 4 clase.

Casa Parohială Romano-Catolică Ilia

Casa Parohială Romano-Catolică Ilia (lb.hu. A Marosillyei római katolikus paplak) se află tot în curtea Bisericii Romano-Catolice ,,Sfântului Anton de Padova'' Ilia și este foare veche. În acest edificiu au locuit preoții care au slujit în biserică, iar pe o vreme și câțiva frați franciscani minoriți ce viețuiau pe lângă biserica catolică  Ilia. După ce comunitatea nu a mai avut preot titular această casă s-a degradat foarte mult.

Obiective de lângă biserică

Piața ,,Sfântul Anton de Padova" Ilia
Piața ,,Sfântul Anton de Padova" Ilia (lb.hu. A Marosillye  "Páduai Szent Antal" -tér) este situată în fața Bbisericii Romano-Catolice ,,Sfântul Anton de Padova" Ilia, la intersecția străzilor Libertății și Ștefan cel Mare(lb.hu. Stefan cel Mare utca) și  strada Aurel Vlaicu (lb.hu. Aurel Vlaicu utca). Pe vremea când în Ilia nu era asfalt și drumul era pavat cu pietre cubice piața era mai atractivă, astăzi ea însă și-a cam pierdut din frumusețe, nemaiîngrijind-o nimeni ca pe vremuri.

Cimitirul Romano-Catolic ,,Pacea" Ilia
Cimitirul Romano-Catolic ,,Pacea" (lb.hu. A Marosillyei ,,Béke" római katolikus temető), nu este situat în incinta curții Bisericii Romano-Catolice ,,Sfântul Anton de Padova" Ilia în apropierea acesteia, ci acest cimitir este situat puțin mai departe de biserică. Cimitirul este situat pe strada Unirii la numărul 43 (lb.hu. Unirii utca az 43 számú) având lângă el Cimitirul Evreiesc Ilia. Acest cimitir este foarte vechi, el deținând cruci și morminte vechi chiar și de 200 de ani ale enoriașilor romano-catolici ai Iliei, unii preoți romano-catolici ai comunității și primii călugări frasnciscani care au sosit în Ilia din estul Ungariei. Acesta la fel ca toate edificiile ce țin de Biserica Romano-Catolică Ilia este acum sub egida Mănăstirii Franciscane Deva. În ultimul timp și acesta a cam fost lăsat în paragină întrucât enoriașii în vârstă nu mai au putut să se ocupe cum trebuie de el.

Proiecte de reabilitare a bisericii
Deși în ultimele două decenii comunitatea romano-catolică din Ilia s-a diminuat considerabil iar in tot acest timp Biserica Romano-Catolică s-a degradat si ea considerabil, totusi in zilele noastre comunitatea romano-catolică din Ilia nu dorește ca biserica sa se degradeze de tot. Problema este că nu mai există fonduri pentru a se mai renova biserica întrucât comunitatea s-a diminuat.

Însă începând cu primăvara anului 2009 Funtația Teleki László(lb.hu. Teleki László Alapítvány) din Budapesta, Ungaria (lb.hu. Magyarország), o fundație cu un caracter istoric a demarat un amplu proiect de conservare și reabilitare a mai  multor Biserici Romano-Catolice, Biserici Reformate-Calvine și Biserici Reformate-Unitariene de patrimoniu istoric maghiar, secuiesc și ardelenesc din satele comunităților maghiare, secuiești și ceangăiești însemnate din întreg Bazinul Carpatic. Acest proiect se numește ,,Rómer Flóris". Proiectul fundației demarat din fondurile fundațiiei a cuprins se pare și localitatea Ilia. Astfel în primăvara anului 2017 o echipă de muncitori constructori si tâmplari cu unelte aferente  trimiși din partea Fundației  Teleki László au sosit în Ilia pentru a începe proiectul de reabilitare  Bisericii Romano-Catolice ,,Sfântul Anton de Padova'' Ilia. Acesti muncitori au început proiectul ce viza Biserica Catolică Ilia de la nivelul acoperișului  vechi ce își făcuse bine datoria la vremea sa însă acum  era foarte degradat din cauza trecerii timpului în sensul că prezenta țigle sparte, contrafișe rupte și șubrede, căpriori deplasatați și deformati din cauza apei de la nenumărate ploi care pătrundea prin acoperiș în interiorul bisericii lăsând multă igrasie pe tavanul bisericii și chiar pe zidurile exterioare și interioare ale acesteia, etc.

Astfel că muncitorii au înlocuit toți acesti căpriori, popii acoperișului și desigur clemele acestuia cu unele noi și rezistente realizate în Ungaria din lemn de brad, cele vechii fiind putrezite, deformate și fisurate din cauza infiltrarii apei prin unele țigle sparte. În 3 săptămâni din 03 mai de la pornirea lucrărilor până în 28 mai când lucrările s-au încheiat, acești muncitori maghiari au înlocuit complet absolut toate elementele ce țin de partea lemnoasă  a acoperișului bisericii(scheletul acoperișului) ce ține de sala principală, altar și sacristie, acoperișul turnului fiind realizat din tablă. La acoperișul turnului însă nu s-au demarat lucrări deocamdată deși și acesta necesită o amplă reabilitare căci prezintă fisuri ba chiar bucăți de tablă lipsă cazute în timp din cauza ploii și a ruginirii masive. Pe lângă întocuirea tuturor elementelor din lemn ce țin de acoperișul bisericii pentru a sporii rezistența acoperișului, echipa de muncitori ai fundației maghiare a înlocuit și toate țiglele sparte din acoperișul bisericii cu țigle noi și colțare noi prinse cu adeziv, toate aduse tot din Ungaria pentru ca apa să nu mai poată pătrunde în podul bisericii și în interiorul ei desigur. iar țiglele vechi  și colțarele acestora care au mai fost încă bune, au fost repuse pe acoperiș, cele sparte împreună cu tot lemnul vechi și uzat al acoperișului fiind îndepărtate. Totodată echipa de mucitori a fundației maghiare a înlocuit și toată ștocătura pentru ca stolurile de porumbei să nu mai poată pătrundă în podul bisericii pentru a face mizerie, a lăsa pene și deteriora noul acoperiș, muncitorii curățând de mizeria lăsată în urmă de porumbei tot podul bisericii ce ține de sala principală, altar și sacristia bisericii.  După aceea au urmat alte reabilitării. Acoperișul bisericii este construit pe trei planuri principale și anume acoperișul turnului realizat in patru ape(părți), cel al sălii principale realizat in doua ape și al altarului realizat tot in doua ape, toate fiind în linie dreaptă precum construcțiile în sine. Însă acoperișul bisericii catolice Ilia prezintă și un plan secundar reprezentat de acoperișul sacristiei realizat numai într-o singura apă el fiind situat într-o parte laterală ca sacristia. Fiecare acoperiș amintit este situat la un nivel diferit unul de celălalt ca înălțime ca si incaperile ce le adăpostesc. Astfel se pornește de la acoperisul turnului care este cel mai înalt, apoi urmează acoperișul sălii principlale iar apoi cel al altarului si în final acoperișul sacristiei ca înălțime. Toate cele trei planuri principale ale acoperișului bisericii catolice din Ilia este flancat de o cruce a cărei mărimi scade de la cea de pe turn spre cea de la altar. Acestea au fost vechi și ruginite  de la ploi iar pe lângă aceste aspecte amintite crucii originale din turn îi căzuse o parte din  braț, ea fiind lovită de un trăznet ivit dintr-o ploaie torențială care a ocupat brusc cerul Iliei pe data de 23 iulie 2009. Toate aceste crucii  menționate anterior au fost înlocuite de muncitori cu unele noi  din fier pentru ca ele să indice populației căci clădirea respectivă este Casa Domnului. De asemenea noii cruci din turn i-sa adăugat și un nou paratrasnet cu împământare pentru a ține fulgerul și trăznetele la distanță de biserică, cel vechi fiind  degradat.  Lucrările  s-au desfășurat în ordinea înlțimii acoperișurilor pentru a se lucra ordonat și precis.Toate materialele provin din Ungaria din orașul Pécs iar muncitorii sunt  tot din Ungaria de la Visegrád.

A fost  apoi înlocuit desigur și tot sistemul de streașini și cetârne a bisericii ca apa să nu se mai prelingă pe zidurile bisericii, ansamblul vechi de streașini și cetărne fiind găurit și plin de sedimente. Cel nou este din tablă zincată.

Acoperișul de tablă a turnului nu a fost înlocuit deși fiind vechi, echipa a considerat că mai poater rezista ceva timp până se încep noi lucrări la Biserica Catolică de la Ilia.

A ieșit în final ca rezultat al municii intense un acoperiș nou dar cu noi elemente dar care păstrează forma și dimensiunile celui vechi originale. Toate elementele reînlocuite respectă dimensiunea, aspectul și forma celor originale vechi de câteva secole, echipa realizând astfel nu numai o reabilizare a acoperișului, nu doar o reînoire a acestuia ci și o atentă conservare a sa, nedorindu-se stricarea sau degradarea arhitecturii ecleziastice originale ci reîmprospătarea sa. Acestea au fost lucrări exterioare, la interiorul bisericii nu s-a început nici o lucrare deocamdată, însă fundația promite comunității căci în viitorul apropiat se vor executa lucrări de zidărie atât lucrări exterioare cât și interioare.

Biografie

 ,,Márton Áron-az erdély püspöke'', Pr. OFM Ferenc Béla, editura Erdély Katolikus Egyházy, Alba Iulia, 2009.
 ,,Biserici medievale catolice din Ardeal''(  ,,Az feudalizmus katolikus erdély templomai'') ediție bilingvă româno-maghiară, Pr. Urbán János, prof. Ruzsa Imre, Mircea Bogotă, editura Szent István király, Miercurea Ciuc, 2012.
 ,,Magyar az Marosillei fallu'', prof. Arpad Kovaks, prof. Géza Atilla, editura Corvin, Deva, 2012.
 ,,Istoria catolicismului latin la Ilia''(,,A latinus katolicizmus története az Marosillyei-ban''), ediție bilingvă româno-maghiară, Dr. conf. Fehér Miklós, prof. Leonida Gheorghe, Ioan Păuliș, editura Corvin, Deva, 2008.

Legături externe
http://szentferencalapitvany.org/

http://www.telekialapitvany.hu/joomla/index.php?lang=hu

Galerie de imagini

Biserici romano-catolice din România
Biserici cu hramul Sfântul Anton de Padova

Biserica Sfântul Anton de Padova din Ilia


قائمة بالبطولات الفرنسية لعام 1949 (المعروفة الآن باسم دورة رولان غاروس) :

الكبار

فردي رجال

 فرانك باركر هزم  بدج باتي, النتيجة:6-3 1-6 6-1 6-4

فردي سيدات

 مارغريت دو بونت هزمت  نيلي أدامسون, النتيجة:7-5 6-2

مراجع

باريس في 1949
أحداث مايو 1949 الرياضية
دورات رولان غاروس
دورات رولان غاروس حسب السنة
رياضة فرنسية في 1949
كرة المضرب في 1949
كرة مضرب فرنسية في 1949
أحداث مايو 1949 الرياضية في أوروبا

البطولات الفرنسية 1949 (كرة مضرب)


Rosedal es un barrio de la ciudad de Córdoba, en Argentina. Se ubica en la zona suroeste y cuenta con un total de treinta y una manzanas. Sus límites oficiales son al sur con la calle Lagunilla, al norte con la avenida Fuerza Aérea Argentina (también conocida como Ruta 20), al oeste con la calle Zapaleri y al este con la calle Padre Lozano. Anteriormente se lo conocía con el nombre de Barrio Robino. Aumentó su población junto al crecimiento tecnológico y fabril de la Fuerza Aérea Argentina, cuyas principales instalaciones están cerca del barrio, a unos 3 km.

Sobre todo, creció con el auge de la Fábrica Militar de Aviones en la década de 1950, por lo que aumentó su demanda de mano de obra. Hoy el colindante, y más nuevo, Rosedal Anexo es considerado parte del mismo Rosedal, por lo tanto, el límite sur y el límite sudeste del barrio, se ha desplazado hasta el gran Parque de la Vida.

Transporte
Además de los recorridos locales, circulan colectivos interurbanos de las líneas Sarmiento, FonoBus, entre otras interurbanas y de larga distancia, ya que la avenida Fuerza Aérea se convierte en la Autopista Justiniano Posse (más conocida como Autopista Córdoba-Carlos Paz), e inclusive con la Avenida de Circunvalación.

Plazas
 Plaza República de Venezuela (calles Espora, Uritorco y Andrés Chazarreta)

Escuelas
 Escuela Primaria Remedios de Escalada de San Martín(Espora esq. Gabriela Mistral)
 Jardín de Infantes Gabriela Mistral (Andrés Chazarreta 2280)

Rose

Barrio Rosedal


The Source (Source Telecomputing Corporation) was an early online service, one of the first such services to be oriented toward and available to the general public. The Source described itself as follows:

The Source was in operation from 1978 to 1989, when it was purchased by rival CompuServe and discontinued sometime thereafter. The Source's headquarters were located at 1616 Anderson Road, McLean, Virginia, 22102.

History
The Source was founded in 1978 as Digital Broadcasting Corporation by Bill von Meister, with support from Jack R. Taub, a businessman who had been very successful publishing the Scott catalogue of postage stamps. Initially the idea was to transmit email using an unused subcarrier piggy-backed onto FM radio signals. Instead, the two hit on the idea of an "information utility," using cheap overnight excess capacity in minicomputers and data networks to make online information available to dial-up subscribers. Dialcom Inc., located in Silver Spring, MD was the backbone of The Source and supplied all of the networking, computing power and software development until the sale of The Source to The Reader's Digest Association. Robert Ryan was the President and CEO of Dialcom for fifteen years and concurrently served as the founding President of The Source and remained in that role for three years and then decided to return full-time to Dialcom. Having secured publishing rights and put in place the necessary software, the system was announced at Comdex in June 1979. At a launch in New York the following month, Isaac Asimov declared it to be "the start of the information age." Prices were initially US$100 for a subscription, then $2.75 per hour off-peak. However, the project had already run up large debts, and soon began running out of money. Taub sold an 80% controlling stake to The Reader's Digest Association to keep the company afloat. Von Meister initiated legal action, and received a $1 million pay-off. He went on to found Control Video Corporation, which ultimately evolved into AOL.

Reader's Digest had high expectations for The Source, and established for the company its own purpose-built installation of Prime minicomputers in McLean, Virginia. However, subscriber numbers were slow to build, and (unlike the leaner set-up at rival CompuServe) this facility became an expensive and under-used overhead to maintain. Losses continued to mount, and chief executives came and went. Rumors abounded of an impending sale, but eventually Control Data Corporation put up $5 million in 1983 in return for stock options, and came in as an operating partner.

As the microcomputer boom continued, subscriptions reached a peak of 80,000 members, but later fell back (compared to 500,000 at CompuServe by 1989). During much of its existence The Source charged a start-up fee of about $100 and hourly usage rates on the order of $10 per hour. In 1984, the registration fee was $49.95, and The Source charged $20.75 per hour between 7:00 a.m. and 6:00 p.m. Monday through Friday, and $7.75 per hour on nights, weekends and holidays for 300 bits-per-second service. For service at 1200 bits per second there was a $5.00 per hour surcharge during weekday hours, and a $3.00 per hour surcharge at all other times. To place these costs for data services into an historical context, The Source's base nighttime and weekend rate of  per hour in 1984 was approximately twice the federal minimum hourly wage in this same time period, placing the ability to access data with a personal computer in the hands of businesses and wealthy households only. Just as the expense of books gave rise to the library, the advent of data services provided by school and public library computers was a natural progression during this period in history.

The Source provided news sources, weather, stock quotations, a shopping service, electronic mail, a chat system, various databases, online text of magazines, and airline schedules. It also had a newsgroup-like facility known as PARTICIPATE (or PARTI), which was developed by Participation Systems of Winchester, Massachusetts. PARTICIPATE provided what it called "many to many" communications, or computer conferencing, and hosted "Electures" on The Source, such as Paul Levinson's "Space: Humanizing the Universe" in the spring of 1985.

Intended for use with 300 and 1200 bits-per-second dial-up telephone connections, The Source was text-based for most of its existence.

External links
 David Carlson's Virtual World - The Online Timeline
 Article on The Source at The Online Timeline
 The Source Keeps Trying, InfoWorld, 5 November 1984. Including a box on the service's early history.
 YouTube video from Bits and Bytes Episode 5, demonstrated The Source and interviewed some of its employees

CompuServe
Technology companies established in 1979
Technology companies disestablished in 1989
Pre–World Wide Web online services
Products and services discontinued in 1989

The Source (online service)


Roudy Stanley Penn, né le  à Port-au-Prince, est un politologue et ambassadeur de la République d'Haïti en République de Chine– Taïwan.

Biographie
Né le 27 novembre 1983, Roudy Stanley Penn est diplômé de la Scuola Superiore Sant'Anna (Italie) d'un Master en Administration et Politiques Électorales, il a également obtenu une Licence en Sciences Politiques de l'Institut Supérieur des Sciences Économiques, Politiques et Juridiques (Haïti). Après le séisme du 12 janvier 2010, il était l'un des initiateurs de "Jeunesse Montante", puis "Jeune Candidat" qui avait pour objectif de promouvoir la participation et l'engagement des jeunes en politique. En novembre 2013, il a publié un ouvrage intitulé "Plaidoyer pour l'abaissement de l'âge de l'éligibilité et de nomination aux postes politiques"

Il a été Porte-parole du Conseil Électoral Provisoire (CEP) en décembre 2015 et a remis sa demission en avril 2016. En 2017, il a lancé  "PoliticoTech" une firme de consultation politique qui dans un premier avait honoré  annuellement quelques personnalités physiques et morales pour leur apport au renforcement de la démocratie. L'Association Volontaire pour la Démocratie (AVD), le 2 août  2018 , lui a décerné la distinction "Jeune remarquable" à l'occasion de l'investiture du Jeune Président de la République et l'installation du Gouvernement Jeunesse. Cette distinction  comme  pouvant inspirer la jeune génération.

En novembre 2019, Roudy Stanley  animait une rubrique radiophonique de cinq minutes sur les ondes de la Radio Caraïbes dans le cadre d'un partenariat entre PoliticoTech et la Radio Caraïbes. Le 14 novembre 2020, Le Secrétariat national à la Jeunesse et au Sport du parti Fusion des Sociaux-Démocrates haïtiens lui a décerné une Plaque d'honneur dans le cadre d'une journée de formation en faveur de plus d'une cinquantaine de jeunes venant des coins et recoins du pays.

Nommé le 29 avril 2021 par la chancellerie haïtienne, ambassadeur d'Haïti en République de Chine (Taiwan) Roudy Stanley Penn, a présenté une copie de ses lettres de créance. au ministre des Affaires étrangères, Joseph Wu [吳釗燮], le 19 mai 2021 à Taipei.

Ouvrages

 Plaidoyer pour l'abaissement de l'âge de l'éligibilité et de nomination aux postes politiques

Distinctions

  2 août  2018 , "Jeune remarquable", par l'Association Volontaire pour la Démocratie (AVD)
14 novembre 2020, Plaque d'honneur  décernée par le Secrétariat national à la Jeunesse et au Sport du parti Fusion des Sociaux-Démocrates haïtiens.

Notes et références

Naissance en novembre 1983
Ambassadeur du XXIe siècle
Ambassadeur d'Haïti à Taïwan
Diplomate haïtien du XXIe siècle
Personnalité politique haïtienne du XXIe siècle

Roudy Stanley Penn


Philip Hartman (* 16. Mai 1915 in Baltimore; † 28. August 2015) war ein US-amerikanischer Mathematiker, der sich mit Analysis und Statistik beschäftigte.

Leben

Hartman machte 1934 seinen Bachelorabschluss und wurde 1938 bei Francis Murnaghan an der Johns Hopkins University promoviert (Mean motions and almost periodic functions). Er war 1935 bis 1938 Junior Instructor an der Johns Hopkins University und 1938 bis 1946 Instructor am Queens College in New York. 1947 wurde er Associate Professor und 1953 Professor an der Johns Hopkins University. 1965 bis 1969 und 1974/75 stand er der Mathematik-Fakultät vor. 1980 emeritierte er.

Hartman war Gastprofessor an der University of California, Los Angeles, der University of Warwick, der Universität Pisa und der New York University.

Er war bekannt als Autor eines Lehrbuchs über gewöhnliche Differentialgleichungen. Ein nach ihm und dem russischen Mathematiker D. M. Grobman (1959) benannter Satz beschreibt das Verhalten eines dynamischen Systems nahe einem hyperbolischen Fixpunkt. Nach dem Satz von Hartman-Grobman ist das Verhalten des dynamischen Systems gleich dem seiner Linearisierung nahe dem Fixpunkt.

Hartman veröffentlichte unter anderem mit Aurel Wintner und Louis Nirenberg.

1950/51 war er Guggenheim Fellow. Er war Ehrenmitglied der American Mathematical Society.

Er heiratete 1949 und hat zwei Kinder.

Zu seinen Doktoranden zählt Charles C. Pugh.

Er sollte nicht mit dem Biologen Philip E. Hartman (1926–2003) verwechselt werden, der ebenfalls Professor an der Johns Hopkins University war.

Schriften
 Ordinary Differential Equations, Wiley 1964 (2. Auflage, SIAM 1987, 2002)

Siehe auch
Satz von Hartman-Wintner
Hartman-Watson-Verteilung

Einzelnachweise

Mathematiker (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (CUNY Queens College)
Hochschullehrer (Johns Hopkins University)
US-Amerikaner
Geboren 1915
Gestorben 2015
Hundertjähriger
Mann

Philip Hartman


Dan Zamfirescu (n. 21 decembrie 1933, București) este un istoric literar și bizantinolog român.  A publicat cercetări istorice și filologice serioase ce au contribuit la cunoașterea culturii și literaturii române vechi, dar a lansat în același timp ipoteze exagerate cu privire la importanța acestor valori culturale în ansamblul culturii europene. Este considerat unul dintre cei mai importanți ideologi ai protocronismului românesc.

Biografie
A studiat la Liceul "I. L. Caragiale" din București (1944-1952) și la Institutele Teologice din Sibiu (1952-1954) și București (1954-1956), urmând apoi cursuri de doctorat în specialitatea Bizantinologie (1956-1959). Își continuă studiile la Facultatea de Limbi slave din București (1961-1966), unde obține în 1971 titlul de doctor în filologie.

După absolvirea cursurilor de doctorat la Institutul Teologic din București a lucrat în redacția revistelor Patriarhiei și la Biblioteca Patriarhiei (1959-1960), la Asociația Slaviștilor (1961-1968), în redacția revistei Contemporanul (1968-1973). A fost ziarist "liber profesionist" în anii 1973-1989, fiind un colaborator al Securității, cu care a încheiat un angajament în 1973. A debutat ca ziarist în 1962 în paginile revistei Luceafărul, colaborând apoi cu articole și studii despre cultura românească veche și modernă și despre spiritualitatea ortodoxă românească la Gazeta literară, România literară, Ateneu, Scînteia, Scînteia tineretului, România liberă, Săptămîna, Flacăra, Viața studențească ș.a.

În 1990 devine director al Editurii Roza Vânturilor, care va publica lucrările unor scriitori ca Nichifor Crainic și Mircea Eliade, prefațate de Dan Zamfirescu. În anul 1994 devine profesor la Facultatea de Teologie-Litere a Universității din Târgoviște. A fost ales membru al Academiei Oamenilor de Știință din România (AOSR), Secția de științe istorice și arheologice.

Ideolog al protocronismului
Raportul final al Comisiei Prezidențiale pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România redactat în 2006 sub conducerea istoricului Vladimir Tismăneanu îl înscrie pe Dan Zamfirescu printre "exponenții protocronismului", alături de Paul Anghel, Eugen Barbu, Corneliu Vadim Tudor, Doru Popovici, Ilie Purcaru, Ilie Bădescu, Ion Lăncrănjan, Pompiliu Marcea, Ion Dodu Bălan, Dinu Săraru, Adrian Păunescu, Mihai Ungheanu, Nicolae Dan Fruntelată și Artur Silvestri.

Dan Zamfirescu a fost un promotor al protocronismului românesc, el publicând în noiembrie 1967, în revista Contemporanul, un articol intitulat "Tradiția ca «durată» a istoriei și culturii naționale", care a reprezentat un prim semnal al protocronismului și, după cum afirma autorul său cu prilejul reeditării articolului în 2003, "a dat semnalul reintroducerii noțiunii și ideii de «tradiție», tratate cu adversitate implacabilă sub dictatura «realismului socialist»". Ideea protocronistă românească a fost lansată de Edgar Papu prin articolul "Protocronismul românesc" din revista Secolul XX (1974), reluat în volumul Din clasicii noștri. Contribuții la ideea unui protocronism românesc (1977). Ideologia protocronistă a atras un număr semnificativ de intelectuali printre care Alexandru Duțu, Mihai Drăgan, I. Constantinescu, Adrian Marino, Nicolae Balotă, Mihai Ungheanu, Marin Mincu,
Dan Zamfirescu și Ovid. S. Crohmălniceanu.

În opinia lui Dan Zamfirescu, protocronismul era "o nouă conștiință despre locul și rolul culturii românești în trecut și prezent", ce promova asumarea "unei noi misiuni, universale, a geniului creator românesc, pe măsura amplitudinii istoriei contemporane".

Demersul protocronist a fost deturnat de la aspectul său cultural către cel propagandistic, trivializând orice valență culturală a ideii de protocronism până la căderea în ridicol. Articolele publicate în Luceafărul, Săptămîna, Scînteia tineretului și Suplimentul literar și artistic al Scînteii tineretului de Dan Zamfirescu, Artur Silvestri, Corneliu Vadim Tudor,
Eugen Barbu, Dan Ciachir, Ion Coja, Mariana Brăescu, Fănuș Băileșteanu, Ioan Alexandru, Eugen Florescu, Ion Lăncrănjan ș.a. au susținut fervent acest propagandism protocronism. Dan Zamfirescu a fost unul dintre publiciștii propagandiști care au contribuit la popularizarea sintagmei "Epoca de Aur" pentru perioada de conducere a României de către Nicolae Ceaușescu. El a fost unul dintre cei mai servili propagandiști ai dictatorului comunist, după cum susține criticul literar Gheorghe Grigurcu.

Preocupările protocroniste ale lui Dan Zamfirescu au continuat și după Revoluția din decembrie 1989, fiind publicate volume noi. El a primit Premiul Național al Fundației România Mare în 1992, fiind elogiat de Corneliu Vadim Tudor ca "un scriitor genial", "de o rectitudine morală extraordinară". Revista România Mare are, în opinia lui Dan Zamfirescu, misiunea de a salva "neamul de la dezastrul sufletesc programat".

Opinii protocroniste
Dan Zamfirescu a promovat în scrierile sale idei istorice discutabile, uneori fără acoperire documentară și  mai întotdeauna scoase din context. Astfel, potrivit scrierilor sale, cultura română are o vechime de 600 de ani, conștiința națională românească exista încă din secolele XV-XVI, monahul copist moldovean Gavril Uric a fost "un om uriaș" și "un român de vocație universală", în timp ce voievodul muntean Neagoe Basarab este considerat "un geniu la egalitate cu Erasmus și Machiavelli, ba chiar peste ei". Istoria românilor este în opinia sa plină de exemple în care țările române au salvat Europa de invazia turcilor precum Bătălia de la Rovine (considerată "o lovitură hotărâtoare a culturii române") sau de luptele lui Ștefan cel Mare.

O parte dintre aceste idei apar în lucrarea Războiul împotriva poporului român (1993).

Interpretările exagerate ale istoriei culturii și literaturii române l-au determinat pe Dan Zamfirescu să susțină că Ion Creangă ar fi egal sau mai mare decât clasicii universali Homer, William Shakespeare și Johann Wolfgang von Goethe, istoricul literar considerând că Ivan Turbincă, "personajul care domină istoria lumii în secolul nostru", ar fi "mai contemporan decât Hamlet, Faust, Don Quijote și Alioșa Karamazov".

Distincții
A fost decorat în februarie 2004 cu Ordinul Meritul Cultural în grad de Comandor, Categoria G - "Cultele", "în semn de apreciere deosebită pentru activitatea susținută în domeniul cultelor, pentru spiritul ecumenic și civic dovedit și pentru contribuția avută la întărirea legăturilor interconfesionale, de bună și pașnică conviețuire între toți oamenii".

Opera
 Studii și articole de literatură română veche, București, 1967;
 România - pămînt de civilizație și sinteză. Articole și reportaje, București, 1969;
 Literatura română veche (1402-1647). Introducere, ediție îngrijită și note de G. Mihăilă și Dan Zamfirescu, 2 vol., București, 1969;
 Învățăturile lui Neagoe Basarab către fiul său Theodosie. Text ales și stabilit de Florica Moisil și Dan Zamfirescu. Cu o nouă traducere a originalului slavon de G. Mihăilă. Studiu întroductiv și note de Dan Zamfirescu și G. Mihăilă, București, 1970;
 Atitudini, București, 1970;
 Spre noi înșine. Eseuri despre problemele culturii române actuale, București, 1971;
 Neagoe Basarab: 1512-1521. La 460 de ani de la urcarea sa pe tronul Țării Românești, București, 1972 (coord. științific);
 Neagoe Basarab și învățăturile către fiul său Teodosie. Probleme controversate, București, 1973;
 Permanența patriei, București, 1975;
 Istorie și cultură, București,  1975;
 Independență și cultură, București, 1977;
 Via magna, București, 1979;
 N. Iorga. Etape către o monografie, București, 1981;
 Contribuții la istoria literaturii române vechi: : cronica lui Mihai Viteazul, București, 1981;
 Accente și profiluri (1963-1983), București, 1983;
 Un om pentru istorie, București, 1985;
 O carte fundamentală a culturii europene, broșura însoțitoare a ediției Dobrotoljubie: La Philocalie slavonne de Païssy Velichkovsky; Réproduction anastatique intégrale de l'édition princeps, Moscou, 1793, soignée et presentée par Dan Zamfiresco, Ed.  Roza Vânturilor, București, 1990 (s-a tipărit și în limbile engleză și ucraineană);
 Ortodoxie și romano-catolicism în specificul existenței lor istorice, București, 1992;
 Războiul împotriva poporului român, București, 1993;
 Fenomenul Caritas sau mântuirea românilor prin ei însisi, București, Editura Roza Vanturilor, 1993;
 Regele și Mareșalul, București, 1994;
 Lucian Blaga si conditia culturii romanesti, București, 1995;
 Mircea cel Mare, factor hotarator in configurarea politico-istorica a Sud-Estului european, in colab. cu Fanus Neagu, Virgil Joita, București, Editura Roza Vanturilor, 1995;
 Cultura romana, o mare cultura cu destin universal, București, Editura Roza Vanturilor, 1996;
 Paisianismul - Un moment romanesc in istoria spiritualitatii europene, Editura Roza Vanturilor, 1996;
 A treia Europa: alternativa realista la iluziile sinucigase, București, Editura Roza Vanturilor, 1997;
 Cultura româna: sinteza europeana, Bucuresti, Litera International, 2002;
 Istorie și cultură, vol. I-II, București, Editura Roza Vanturilor, 2003;
 Locul si rolul culturii romane in Europa si in lume: discurs de receptie, rostit la 28 ianuarie 2005 in Sala de festivitati a Universitatii "Valahia" din Targoviste, Editura Roza Vanturilor, 2006;
 Spre o noua contraofensiva spirituala, București, Editura Roza Vanturilor, 2006;
 Istoria Romanilor vazuta de Neagu Djuvara: fals stiintific sau tradare de tara?, București, Editura Roza Vanturilor, 2012;
 O noua viziune asupra istoriei culturii bulgare din secolele XIV-XVIII, București, Editura Roza Vanturilor, 2013;
 Cartea romaneasca de invatatura a Sfantului Ierarh Varlaam, București, Editura Roza Vanturilor, 2013;
 Marile Minee de lectura de la Tarnovo ale Patriarhului Eftimie, București, Editura Roza Vanturilor, 2015;
 Impotriva distrugerii Romaniei, București, Editura Roza Vanturilor, 2017;
 Mircea cel Mare. Domnul ortodoxiei biruitoare. Argumente pentru canonizare, București, Editura Roza Vanturilor, 2019;
 Apărarea prin Biserică, Mitropolitul Moldovei Gheorghe al IV-lea (1722-1729) și istoria cărții românești din secolele XVI-XVIII, București, Editura Roza Vanturilor, 2019;

Note

Bibliografie
 Georgeta Antonescu, "Zamfirescu Dan", în vol. Aurel Sasu, Dicționar biografic al literaturii române M-Z'', vol. II, Ed. Paralela 45, București, 2004, pp. 860–861. ISBN 973-697-758-7

Nașteri în 1933
Istorici literari români

Dan Zamfirescu (scriitor)