Rudolf Steinbach (* 14. April 1903 in Barmen; † 23. Dezember 1966 in Aachen) war ein deutscher Architekt und Hochschullehrer.

Leben
Steinbach absolvierte die Barmer Kunstgewerbeschule und das Polytechnikum Friedberg, von 1929 bis 1930 war als Gasthörer an der Technischen Hochschule Stuttgart. Danach betätigte er sich als freier Architekt in Heidelberg. Während des Zweiten Weltkriegs war er mit Rudolf Schwarz, Emil Steffann und Alfons Leitl an Wiederaufbauplanungen in Lothringen beteiligt. Nach 1945 wirkte er wieder als freier Architekt in Heidelberg, war Mitarbeiter der von Alfons Leitl herausgegebenen Zeitschrift Baukunst und Werkform und beteiligte sich insbesondere an der dort ausgetragenen, von Rudolf Schwarz ausgelösten Bauhaus Debatte 1953. Von 1951 bis 1966 lehrte Steinbach als Professor und Nachfolger von Otto Gruber Baukonstruktion in der Architekturfakultät der RWTH Aachen; bis zur Berufung von Wolfgang Döring in 1972 leitete Horst Kohl, der Oberassistent und Büropartner von Steinbach, die Baukonstruktionslehre der Architekturabteilung an der RWTH Aachen.

Werk
Der Schwerpunkt von Steinbachs Tätigkeit lag in Heidelberg und im katholischen Milieu. Er errichtete dort mehrere Wohnhäuser, baute kriegszerstörte Baudenkmale (württembergische Schlösser und Kirchen, Alte Brücke, Abtei Neuburg)  im Sinne einer geschichtsbewussten, lebendigen Denkmalpflege wieder auf und um wie zum Beispiel die kriegszerstörte Kirche Johannisberg (Rheingau), die er von 1946 bis 1951 gemeinsam mit Rudolf Schwarz auf ihren romanischen Ursprung zurückführte. Er wirkte an zahlreichen Kirchenneubauten von Schwarz mit  (St. Albert in Andernach, St. Anna in Düren). Mit Horst Kohl errichtete Steinbach das Gemeindezentrum St. Lambertus in Düsseldorf und die Kirche St. Antonius in Wuppertal-Barmen (Wettbewerb 1960, Fertigstellung 1973); mit Kohl und Gernot Kramer baute er die Feuerwache Aachen, das FIR (Verein): Forschungsinstitut für Rationalisierung der RWTH Aachen (1. Preis im Bauwettbewerb 1953), das Reiffmuseum Aachen (Sitz der Architekturfakultät der RWTH Aachen) um und als ein Bewunderer islamischer Baukunst mit Kramer 1964–1971 die Bilail-Moschee für muslimische Studenten und Studentinnen der RWTH Aachen.

1961 hielt Steinbach den Vortrag Bauen wir für eine Demokratie? auf einer Tagung der Evangelischen Akademie Berlin, den Ulrich Conrads 1969 als Schallplatte 2/Bauwelt Archiv unter dem Titel "Die unendliche Barackei" veröffentlichte und auf der Rückseite mit dem Text "Erinnerungen an Rudolf Steinbach" versah: "(...) Er verstand die Steine. Er sagte, wo sie hinwollten. Seine Anweisungen gingen scheinbar spurlos in Bauwerke ein, oft in die anderer. Er nahm noch ernst, was niemand mehr gelten lassen will als Aufgabe des Architekten: das Aufscheinen-lassen von Schönheit.(...)".

Steinbach war ein maßgeblicher Vertreter der geschichtsbewussten Baugestaltungs- und Werklehre der Aachener Schule, was auch in seiner Würdigung des "verehrten Freundes und Meisters" Schwarz zum Ausdruck kommt, in dessen Werk er vor allem die "Klarheit" und "den letzten Verzicht auf überflüssige, uns überlieferte, doch nicht mehr eigene und selbsterlebte Form" schätzte. Er wohnte im Gartenhaus Mantels, einem Bauwerk des Barockbaumeisters Johann Joseph Couven auf dem Lousberg in Aachen, und schätzte das Wohnen im barocken Grundriss.

Einzelnachweise

Literatur
 Walter Schmitthenner: Rudolf Steinbach 1903–1966. Daten seines Lebens, seiner Werke, seiner Freunde. Selbstverlag, 1990.
 Rudolf Steinbach: Die Alte Brücke in Heidelberg und die Problematik des Wiederaufbaus. In: Ulrich Conrads (Hrsg.): Die Städte himmeloffen. Reden und Reflexionen über den Wiederaufbau des Untergegangenen und die Wiederkehr des Neuen Bauens 1948/49. Birkhäuser, Basel / Stuttgart 2002, S. 171ff.

Weblinks

 https://link.springer.com/chapter/10.1007%2F978-3-663-04545-8_2

Architekt (Deutschland)
Kirchenbaumeister
Hochschullehrer (RWTH Aachen)
Person (Heidelberg)
Deutscher
Geboren 1903
Gestorben 1966
Mann

Rudolf Steinbach


An Festuca vihorlatica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Májovský. An Festuca vihorlatica in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca vihorlatica


Les manutentions civiles étaient des établissements industriels de fabrication du pain au XIXe siècle.

Étymologie
La manutention est définie par le dictionnaire de la langue française d'Émile Littré de 1877 comme étant "l'établissement où se forme le pain pour la troupe". Le qualificatif de civile appliqué à la manutention transfert la définition vers la fabrication de pain pour les populations civiles et se trouve utilisé dans une enquête commandée par le Conseil d'État en juin 1859 sur la boulangerie.

Histoire
Le pain constitue au XIXe siècle la nourriture principale de la population, ce qui explique la réglementation sur les boulangeries de 1791 qui permet aux municipalités de fixer administrativement le prix du pain. Le décret impérial du 6 novembre 1813 réglemente les conditions d'exercice du métier de boulanger dans les grandes villes. Dans les années 1850, le prix du blé est au plus haut à la suite de mauvaises récoltes. Des sociétés de manutention civile se créent dans plusieurs villes de France pour concurrencer les petites boulangeries et abaisser le prix du pain.

À l'inverse, il a été question de remplacer la fabrication du pain des troupes, exclusivement réalisée par la manutention sous tutelle du ministre de la guerre en 1850, par la manutention civile.

Objectif de la manutention civile
, tel qu'annoncé par E. Barrabé dans son rapport précité.

Les statuts de plusieurs sociétés privées créées vers 1850 ont pour objet de "produire le pain au plus bas prix possible dans toutes les communes de l'Empire français", ou de " fabriquer le pain d'après les procédés économiques qui consistent à réunir dans le même établissement la meunerie et la boulangerie afin de fournir à la consommation un pain de qualité supérieure et à un prix inférieur à celui de la taxe administrative".

À Lyon et à Fontainebleau, ont été créées également vers 1855 des sociétés qui associent dans une même usine la production de farine, la fabrication et la cuisson du pain permettant des économies d'échelle et d'énergie en recourant à la houille moins chère que le bois utilisé par les boulangeries.

Sort des sociétés de manutention civile
Bien que de nombreuses sociétés privées aient été créées notamment dans la région lyonnaise et dans le Nord, beaucoup ont eu une existence éphémère. Certaines ont été créées à l'initiative de fabricants de machines ou de négociants connaissant mal les habitudes des consommateurs, expliquant leur déclin rapide.

La liberté d'installation des boulangeries par le décret de 1863 a certainement rétablit une concurrence de nature à limiter les augmentations du prix du pain par les boulangeries et de ce fait retiré à la manutention civile industrielle le principal intérêt de sa constitution.

Notes et références

Boulangerie en France

Manutention civile


Kong: Insula Craniilor (titlu original: Kong: Skull Island) este un film american din 2017 regizat de Jordan Vogt-Roberts și scris de Dan Gilroy, Max Borenstein și Derek Connolly pe baza unei povestiri de John Gatins. Filmul este un restart al francizei King Kong și este al doilea film din franciza MonsterVerse a celor de la Legendary Entertainment. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Tom Hiddleston, Samuel L. Jackson, John Goodman, Brie Larson, Jing Tian, Toby Kebbell, John Ortiz, Corey Hawkins, Jason Mitchell, Shea Whigham, Thomas Mann, Terry Notary și John C. Reilly.

Prezentare

O echipă de oameni de știință și soldați ai Războiului din Vietnam călătoresc spre o insulă virgină din Pacific unde dau peste o creaturi înfricoșătoare și marele Kong...

Distribuție

|-
| Tom Hiddleston || James Conrad
|-
| Samuel L. Jackson || Preston Packard
|-
| Brie Larson || Mason Weaver
|-
| John C. Reilly || Hank Marlow
|-
| John Goodman || Bill Randa
|-
| Corey Hawkins || Houston Brooks
|-
| John Ortiz || Victor Nieves
|-
| Jing Tian || San
|-
| Toby Kebbell || Jack Chapman
|-
| Jason Mitchell || Mills
|-
| Shea Whigham || Cole
|-
| Terry Notary || King Kong
|}

Producție
Filmările au avut loc în perioada 19 octombrie 2015 - 18 martie 2016 în nordul Vietnamului. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 185 milioane $.

Primire
A avut încasări de 537 milioane $.

Note

Legături externe

  by Tim Holland (rating 4/5)
 Official Monarch Themed website

Vezi și
Godzilla

Filme din 2017
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Jordan Vogt-Roberts
Filme relansate
Filme SF din anii 2010
Filme fantastice din anii 2010
Filme cu monștri
Filme IMAX
Filme Kaiju
Scenarii de Max Borenstein
Filme de aventură americane
Filme SF americane
Filme fantastice americane
Filme epice
Filme cu lumi pierdute

Kong: Insula Craniilor


Laza Cnejevici (n. 7 aprilie 1936, Sângeorge, Timiș – d. 6 decembrie 2015, Timișoara) a fost un mare rapsod al cântecului bănățean.

Biografie
Laza Cnejevici s-a născut la Sângeorge (județul Timiș), în 7 aprilie 1936. A fost cantautor, solist vocal, instrumentist, profesor și căutător de talente. S-a făcut remarcat prin prmovarea muzicii populare sârbești și cel bănățean.
Laza a învățat să cânte în timpul liceului sârbesc din Timișoara. În 1954 a intrat la "Limbi străine", la București, însă a renunțat după un trimestru și s-a întors la Timișoara. Tot în acel an s-a înființat Ansamblul sârb de cântece și jocuri, unde a fost selectat ca acordeonist. Acesta avea să fie instrumental său de suflet.
A absolvit Facultatea de Muzică din Timișoara. În anii 60 a cântat în Ansamblul Zora, iar apoi a devenit instrumentist și solist în Ansamblul Timișul.
A susținut turnee în America și Canada alături de Irina Loghin, Dan Spătaru, Stela și Arșinel, Doru Octavian Dumitru, Mirabela Dauer, Oana Sârbu, Silvia Dumitrescu, Horia Moculescu și mulți alții.
Laza Cnejevici a compus în 2002 imnul echipei de fotbal Poli Timișoara, "Alb-violeții din Banat".
Activează ca profesor la Școala Populară de Artă din Timișoara încă de după absolvirea facultății, până în anul 2014, când iese la pensie.
A înregistrat zece discuri înainte de 1989, iar după Revoluția a mai scos opt casete și CD-uri.

Decesul
A murit pe 6 decembrie 2015, la vârsta de 79 de ani.

Interpreți de muzică populară românească
Nașteri în 1936
Decese în 2015

Laza Cnejevici


Sancar, Kahramankazan - Ankara ili Kahramankazan ilçesine bağlı mahalle
 Sancar, Orta - Çankırı ili Orta ilçesine bağlı köy
 Sancar, Yenişehir - Diyarbakır ili Yenişehir ilçesine bağlı mahalle
 Sancar, Seyitgazi - Eskişehir ili Seyitgazi ilçesine bağlı mahalle
 Sancar, Yeşilli - Mardin ili Yeşilli ilçesine bağlı mahalle
 Sancar, Alaçam - Samsun ili Alaçam ilçesine bağlı mahalle

Sancar


Kosmos 2135, sovjetski vojni navigacijski i komunikacijski satelit iz programa Kosmos. Vrste je Parus.

Lansiran je 26. veljače 1991. godine u 4:53 s kozmodroma Pljesecka, s mjesta 133/3. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Kosmos-3M 11K65M. Orbita mu je 923 km u perigeju i 1020 km u apogeju. Orbitne inklinacije je 82,83°. Spacetrackov kataloški broj je 21130. COSPARova oznaka je 1991-013-A. Zemlju obilazi u 104,51 minutu. Pri lansiranju bio je mase 810 kg.

Iz misije je ostao još jedan dio koji je ostao kružiti u niskoj orbiti.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1991 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page Parus (GLONASS-M, 11F627) (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2135


Guvernul Croației (în ), formal Guvernul Republicii Croației (în ), abreviat formal ca Guvernul croat (în ), reprezintă, conform Constituției, puterea executivă în Croația împreună cu președintele.

Guvernul se compune dintr-un lider numit prim-ministru (în , abreviat ca premier în ) nominalizat de președintele Croației.

Guvernul Croației se află în clădirea Banski dvori din Zagreb, în piața Trg svetog Marka, unde se mai află  Biserica Sf. Marcu și Parlamentul Croat (Sabor) (vedeți imaginea din dreapta).

Primul Guvern al Croației moderne a fost creat la 30 mai 1990, cu Stjepan Mesić ca prim-ministru.

Din 19 octombrie 2017, Guvernul Croației este condus de prim-ministrul Andrej Plenković.

Istorie
După Declarația de Independență a Croației, Stjepan Mesić a fost primul prim-ministru, Cabinetul său fiind aprobat la 30 mai 1990. Până la 25 iulie 1990, Cabinetul Stjepan Mesić s-a numit legal al 14-lea Consiliu Executiv al Republicii Socialiste Croația (Četrnaesto Izvršno vijeće Sabora Socijalističke Republike Hrvatske).

De la sfârșitul guvernării comuniste, Republica Croația a avut 14 guverne conduse de 12 prim-miniștri. Nouă guverne au fost formate de Uniunea Democrată Croată, trei de Partidul Social Democrat din Croația, unul condus de un prim-ministru independent și un guvern de unitate națională (format în timpul vârfului Războiului de Independență al Croației).

Prim-ministrul actual, Andrej Plenković, este în funcție din 19 octombrie 2016 și conduce un guvern format de Uniunea Democrată Croată.

Lista cabinetelor

Note

Legături externe
 http://www.vlada.gov.hr/ Site-ul oficial

Fondări în 1990
Guvernul Croației
Politica Croației

Guvernul Croației


Virginia Louise Sorensen, née Eggertsen le  et morte le , également connue sous le nom de Virginia Sorenson, est une écrivaine régionaliste américaine. Son rôle dans l'Utah et la littérature mormone la place dans la « génération perdue » des écrivains mormons. Elle reçoit la médaille Newbery en 1957 pour son roman pour enfants, .

Biographie
Virginia Sorensen est née le  de Helen ElDiva Blackett et Claud E. Eggertsen à Provo, dans l'Utah, mais a grandi à Manti et à American Fork (Utah). Ses parents descendent de pionniers mormons ; sa mère s'est identifiée comme une scientiste chrétienne, tandis que Sorensen a décrit son père comme un . Pour cette raison, ses écrits oscillent entre les mormons et la vie traditionnelle de l'ouest américain. Pour ces raisons, elle raconte sur ses frères et sœurs et elle-même : « Nous nous sommes tous sentis obligés d'être particulièrement bons et brillants parce que nos parents n'étaient pas des membres actifs de l'église ». Dès son plus jeune âge, elle écrit de la poésie et raconte des histoires à ses amis et à sa famille.

Elle étudie à l'Université Brigham-Young, où elle rencontre son premier mari, Frederick C. Sorensen, qui enseigne l'anglais dans un lycée local. Elle est diplômée de BYU avec un bachelor en journalisme. Le couple déménage plusieurs fois au cours de leurs 25 années de mariage en raison du travail de son mari. Alors qu'elle vit à Terre Haute, dans l'Indiana, où Frederick est professeur à l'actuelle Université d'État d'Indiana, Sorensen publie son premier roman, . Son éditeur, Alfred Knopf, écrit dans la couverture du livre : « J'ai rarement présenté un nouveau romancier avec la confiance que j'ai en l'auteur de ce livre remarquable. Il marque les débuts, je crois, d'un grand écrivain américain ». Le roman aborde l'histoire de la polygamie mormone avec un réalisme qui a été mal accueilli dans l'Utah, malgré le succès du roman ailleurs en Amérique. « Elle cherchait à lui plaire... les contemporains mormons, mais a été surprise de trouver ses efforts entachés de suspicion », a écrit sa biographe, Mary L. Bradford.

Sorensen écrit plusieurs livres sur le thème des mormons. Malgré cela, elle a dit d'elle-même : « En tant qu'écrivain et en tant que personne, je peux honnêtement dire que je ne m'intéresse pas particulièrement aux mormons ». En tant qu'auteur régionaliste, elle s'est principalement inspirée des lieux où elle vivait et a souvent basé ses personnages directement sur des personnes qu'elle connaissait ou avait rencontrées. Son premier livre pour enfants, , est né de ses efforts pour aider son comté d'Alabama à obtenir un bibliobus, et son , lauréat de la médaille Newbery en 1957, est basé dans la région d'Érié, en Pennsylvanie, où elle vivait à ce moment. Son recueil de nouvelles, , est décrit par  comme « essentiellement un recueil d'essais personnels plutôt que de nouvelles », mais Sorenson a réaffirmé que le recueil est fictif. De 1966 à 1967, Sorensen est écrivaine en résidence à l'Université de Central Oklahoma (alors appelée ), où elle rencontre Alex Waugh.

Vie privée
Sorensen a eu deux enfants avec son premier mari : Frederick Sorensen Jr. et Elizabeth Hepburn. En 1958, elle divorce de Frederick et en 1969, elle épouse l'auteur Alec Waugh au Rocher de Gibraltar. Elle s'est ensuite convertie à l'anglicanisme à la demande de Waugh. Sorensen et Waugh vivent principalement au Maroc mais retournent aux États-Unis lorsque la santé d'Alec commence à décliner en 1980. Après la mort de son second mari, elle déménage en Caroline du Nord, où elle meurt le  à l'âge de 79 ans. Ses cendres sont enterrées au cimetière de Provo, à côté de sa mère et de sa sœur.

Récompenses et distinctions
Sorensen reçoit deux bourses Guggenheim, une en 1946 pour étudier une tribu d'Amérindiens mexicains pour son roman , et une en 1954 pour étudier au Danemark l'histoire des colons de la vallée de Sanpete. En 1957, elle reçoit la médaille Newbery pour Miracles on Maple Hill.

En 1991, elle reçoit le titre de membre honoraire à vie de l' (Association des lettres mormones).

Œuvres

Pour adultes

Pour enfants

Adaptation
Son roman  est adapté en téléfilm en 1996 : La fin d'un rêve (). Réalisé par Graeme Clifford, on trouve Rob Estes et Jennie Garth dans les rôles principaux.

Références

Liens externes

Naissance en février 1912
Naissance à Provo (Utah)
Étudiant de l'université Brigham-Young
Romancière américaine du XXe siècle
Lauréat de la médaille Newbery
Décès en décembre 1991
Décès dans le comté de Henderson (Caroline du Nord)
Décès à 79 ans

Virginia Sorensen


Indian poetry and Indian literature in general, has a long history dating back to Vedic times. They were written in various Indian languages such as Vedic Sanskrit, Classical Sanskrit, Telugu, Tamil, Odia, Maithili, Kannada, Bengali, Assamese, Urdu, and Hindi. Poetry in foreign languages such as English also has a strong influence on Indian poetry. The poetry reflects diverse spiritual traditions within India. In particular, many Indian poets have been inspired by mystical experiences. Poetry is the oldest form of literature and has a rich written and oral tradition.

Indian poetry awards
There are very few literary awards in India for poetry alone. The prestigious awards like Jnanapeeth, Sahitya Akademi and Kalidas Samman etc. are given away to writers of both prose and poetry. Most of the awards have gone to novelists. Few poets have received these awards.

Jnanpith Award
The following poets have won the Jnanpith award for their poetry: Firaq Gorakhpuri for his Gul-e-Naghma (1969), Viswanatha Satyanarayana for his Sreemadraamaayana Kalpavrukshamu in Telugu (1970), Amrita Pritam for her Kagaz te Kanvas (1981), Qurratulain Hyder for her Akhire Sab ke Humsafar, Singireddi Narayana Reddi for his Viswambhara in Telugu (1988), O. N. V. Kurup for his contribution to Malayalam poetry (2007) and Ravuri Bharadhwaja for his novel Paakuduraallu (Telugu) (2012).

Ananda Puraskar and Rabindra Puraskar
Ananda Bazar Patrika have instituted the annual Ananda Puraskar for Bengali literature. There is also Rabindra Puraskar. But these awards have usually gone to novelists. The rare poets to have won these awards include Premendra Mitra for Sagar Theke Phera (1957), Buddhadeb Basu for Swagato Biday (1974), Aruna Mitra for Suddhu Rater Shabda (1979), Joy Goswami for Ghumeichho (1990), Srijato for Uranto Sab Joker (2004) and Pinaki Thakur for Chumbaner Kshato (2012).

Sahitya Akademi Awards
Sahitya Akademi gives away annual prizes for both original works of poetry in the recognised Indian languages, as well as outstanding works of translation of Indian poetry. The award winners for English poetry include Jayanta Mahapatra for Relationship (1981), Nissim Ezekiel for Latter-Day Psalms (1983), Keki N. Daruwalla for The Keeper of the Dead (1984), Kamala Das for Collected Poems (1985), Shiv K. Kumar for Trapfalls in the Sky (1987), Dom Moraes for Serendip (1994), A. K. Ramanujan for Collected Poems (1999) and Jeet Thayil for These Errors are Correct (1912). Prominent Akademi awardees for poetry in other Indian languages include H. S. Shivaprakash (Kannada) and K. Satchidanandan (Malayalam). Other eminent Sahitya Akademi award-winning poets include Amrita Pritam (Punjabi) for Sunehe (1956), V. K. Gokak (Kannada) for Divya Prithvi (1960), G. Sankara Kurup (Malayalam) for Viswadarshanam (1963), Kusumagraj (Marathi) for Natsamrat (1974), Kaifi Azmi (Urdu) for Awara Sajde (1975), Sunil Gangopadhyay (Bengali) for Sei Somoy (1984), Kanhaiyalal Sethia (Rajasthani) for Lilatamsa (1984), Hiren Bhattacharyya (Assamese) for Saichor Pathar Manuh (1992), Gunturu Seshendra Sarma (Telugu) for Kaala Rekha (1994), Srinivas Rath (Sanskrit) for Tadaiva Gaganam Shaivadhara (1999) and Pratibha Satpathy (Odia) for Tanmaya Dhuli (2001).

Eighteen poets have won Sahitya Akademi Awards in Telugu language.

Indian Literature Golden Jubilee Poetry Awards
On the occasion of its Golden Jubilee, Sahitya Akademi awarded the following prizes for outstanding works of poetry in translation from Indian languages.

Rana Nayar for his translation of the verses of the Sikh saint Baba Farid from Punjabi.
Tapan Kumar Pradhan for English translation of his own Odia poem collection Kalahandi
 Paromita Das for English translation of Parvati Prasad Baruwa's poems in Assamese.

The Golden Jubilee Prize for Life Time Achievement was won by Namdeo Dhasal, Ranjit Hoskote, Neelakshi Singh, Abdul Rashid and Sithara S.

All India Poetry Champions
The Poetry Society (India) gives annual awards solely for poetry. The following poets have won the annual prizes instituted by the Poetry Society (India) in collaboration with British Council and Ministry of Human Resource Development (India):

 1988: Vijay Nambisan for "Madras Central"
 1990: Rukmini Bhaya Nair for "Kali"
 1991: Rajlukshmee Debee Bhattacharya for "Punarnava"
 1993: Shampa Sinha for "Siesta"; Tarun Cherian for "A Writer's Prayer"
 1994: Anju Makhija for "A Farmer's Ghost"; Smita Agarwal for "Our Foster Nurse of Nature is Repose"
 1995: Tabish Khair for "Birds of North Europe"; Gopi Krishnan Kottoor for "The Coffin Maker"
 1997: Ranjit Hoskote for "Portrait of a Lady"; Gopi Kottoor for "Digging"
 1998: K. Sri Lata for "In Santa Cruz, Diagnosed Home Sick"
 2000: Shahnaz Habib for "Of Hypocrisy and Cheekbones"; Revathy Gopal for "I Would Know You Anywhere"
 2013: Mathew John for "Another Letter from Another Father to Another Son"; Tapan Kumar Pradhan for "The Buddha Smiled"

Western thinkers and poets interested in Indian poetry
In the 19th century, American Transcendentalist writers and many German Romantic writers became interested in Indian poetry, literature and thought. In the 20th century, few Western poets became interested in Indian thought and literature, and the interest of many of those was minor: T. S. Eliot studied Sanskrit at Harvard, but later lost interest. Buddhism brought Allen Ginsberg and Gary Snyder to India, but they became more interested in Tibetan and Japanese forms of the religion. Mexican poet and writer Octavio Paz developed a strong, lasting interest in Indian poetry after living in the country as part of the Mexican diplomatic mission (and as ambassador in the 1960s). Paz married an Indian woman, translated Sanskrit kavyas, and wrote extensively about India.

See also

 List of Indian poets
 The Poetry Society (India)
 Indian literature
 List of Indian English poetry anthologies
 Journal : Indian Literature
 Sahitya Akademi Award
Kavishala

References

External links
 The National Academy of Letters

Poetry by country

Indian poetry


Plusieurs localités du Cameroun portent le nom de Doualare ou Doualaré :

 Doualare (Lagdo), un village du département de la Bénoué ;
 Doualaré (Maroua), un quartier de Maroua.

Doualare


Charles Marques (Macapá, 27 de maio de 1969), é um policial civil, pastor evangélico e político brasileiro. Foi deputado estadual pelo Amapá de 2010 a 2019.

Carreira política
Charles Marques nasceu em Macapá, sendo criado também em Santana. Concorreu ao cargo de deputado estadual em três eleições (1998,2002 e 2006), em ambas, não conseguiu os votos necessários. Em 2010, com a saída do deputado Ricardo Soares, indicado a uma cadeira no TCE do Estado, Charles assume a vaga. É reeleito em 2010 com 5.524 votos.  Nas eleições de 2012, candidata-se a prefeitura de Santana, tendo o advogado Cabral Tork como vice, porém foram derrotados. Foi reeleito deputado estadual  com 5.704 votos. Nas eleições de 2018 consegue 2.578 votos, não conseguindo renovar o mandato.

Naturais de Macapá
Deputados estaduais do Amapá
Membros do Avante (partido político)
Membros do Democracia Cristã (Brasil)
Membros do Partido Comunista do Brasil
Policiais do Brasil
Pastores do Amapá

Charles Marques


Ștefan Panaitescu (n. 10 iunie 1872 - d. ?) a fost unul dintre ofițerii Armatei României, care a exercitat comanda unor mari unități și unități militare, pe timp de război, în perioada Primului Război Mondial și operațiilor militare postbelice.

A îndeplinit funcția de comandant de brigadă în anul 1918.

Cariera militară
Ștefan Panaitescu a ocupat diferite poziții în cadrul unităților de infanterie ale armatei române, avansând până în anul 1915 la gradul de maior. A fost locotenent-colonel în 1916, colonel în 1917 și general de brigade în 1918

În perioada Primului Război Mondial a îndeplinit funcția de Șef de Stat Major al Diviziei a 13-a Infanterie, comandant al Brigăzii 7 Infanterie și comandant al Brigăzii 29 Infanterie și al Brigăzii 40 Infanterie

În cadrul acțiunilor militare postbelice, a fost șef de stat major al Comandamentului Trupelor din Transilvania.

A fost decorat cu Ordinul "Mihai Viteazul", clasa III, pentru modul cum a acționat în calitate de șef de stat major al Comandamentului Trupelor din Transilvania în operațiile militare postbelice.
"Pentru destoinicia cu care a pregătit în mod minuțios și judicios, toate lucrările pregătitoare laofensiva din aprilie 1919, pentru deosebita activitate desfășurată pe tot timpul acțiunei."
Înalt Decret no. 2189 din 6 iunie 1919

Decorații
  Ordinul "Coroana României", în grad de ofițer (1912)
  Medalia Bărbăție și Credință, cu distincția "Campania din Bulgaria 1913" (1913)
  Ordinul "Mihai Viteazul", clasa III, 6 iunie 1919

Note

Bibliografie
 Drăgănescu Constantin, Campaniile din 1848/1849 și 1919 în Transilvania și Ungaria, Tipografia "Isvorul", București, 1930
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Mărdărescu Gheorghe, Campania pentru desrobirea Ardealului și ocuparea Budapestei (1918-1920), Editura Cartea Românească, București, 1921
 Preda Dumitru; Alexandrescu Vasile; Prodan Costică, În apărarea României Mari. Campania armatei române din 1918-1919, Editura Enciclopedică, București, 1994

Vezi și
Ordinea de bătaie a Armatei României în Transilvania, iulie 1919

Nașteri în 1872
Comandanți români din operațiile militare postbelice (1918-1920)
Decorați cu Ordinul Coroana României
Decorați cu Ordinul Mihai Viteazul clasa II, în timpul acțiunilor militare postbelice (1918-1920)

Ștefan Panaitescu


ولاية الدقم هي إحدى ولايات محافظة الوسطى في سلطنة عمان. تقع الدقم في وسط محافظة الوسطى من جهة الساحل، تجاورها ولاية «محوت» من الجهة الشمالية، وولاية «الجازر» من الجهة الجنوبية، وولاية «هيماء» غرباً من جهة الصحراء، وشرقها بحر العرب. يبلغ عدد سكانها 11 ألف نسمه، يتوزعون في 11 قرية تقريباً. كانت سابقاً – قبل عام 1991م نيابة تابعة لولاية هيماء إلا أن المرسوم السلطاني (6/91) والذي يقضي بإنشاء المنطقة الوسطى تبعه قرار وزاري إنشاء هذه الولاية ضمن ولايات أربع تشكل منها المنطقة الوسطى حالياً.

ونظراً لامتداد سواحلها على شاطئ بحر العرب لمسافة 120 كيلومتراً، فإن معظم سكانها يعملون بالصيد. إلا أن «فترة الخريف» –هكذا يطلقون عليها في ولاية الدقم – وهي الأشهر الثلاثة التي تبدأ من يونيو لتنتهي في سبتمبر. خلالها تنخفض درجة الحرارة إلى ما دون 25 درجة ويصبح المناخ غير موات لنزول البحر، ففما يضطر معه الصيادون إلى الرحيل بإتجاه ولايات المنطقة الداخلية، وخاصة ولاية أدم، حيث يعملون هناك بالزراعة خلالة موسم جمع التمور، وتلك التي يسمونها برحلة الصيف. وأثناء عودتهم إلى ديارهم المنتشرة على سواحل الدقم – يحملون مخزوناً من التمور يكفيهم بقية العام.

هذا هو نمط حياتهم هناك منذ سنوات طويلة، إلا أن المسافة التي يقطعونها ما بين ولاية الدقم الحالية وولايات المنطقة الداخلية في أدم أو نزوى كانت تستغرق في السابق قبل عام 1970م خمسة أيام متواصلة على ظهور الركاب – الإبل أو الحمير – وكانت تستغرق أثناء العودة حوالي عشرة أيام، نظراً لأنها محلمة بالتمور في رحلة العودة من الداخلية إلى الدقم. وأما الآن وبعد عصر النهضة المباركة، فلا تتعدى هذه الرحلة الخمس ساعات كحد أقصى.

الشواطيء في الدقم
أبرز شواطئ «الدقم» الرائعة بنظافتها وزرقة مياهها الصافية ونقاء رمالها الناعمة وهوائها الذي يتميز بميله إلى البرودة الخفيفة، هو شاطئ «الشوعير» الذي يبعد عن مركز الولاية بحوالي 20 كيلومتراً تقريباً، وقد تبعثرت على مسافات متفرقة منه بيوت الصيادين الخالية التي تنتظر أهلها حين عودتهم من موسم الهجرة إلى الشمال.

شاطئ أخر يتهافت عليه هواة ما يمكن تسميته «بسياحة المخيمات» وهو شاطئ رأس مدركة، حيث يأتون إليه بسياراتهم من البلدان الخليجية المجاورة، قادمين من ولاية «عبري» بمنطقة الظاهرة، حيث يقضون بضعة أيام في هذا الطقس الرائع بين إخوانهم من أبناء عمان في تلك المنطقة التي تتخذ شكل المثلث الذي يواجه رأسه مياه بحر العرب، وتمتد قاعدته وضلعاه على أرض الشاطئ التي تصلح جميعها للإستثمار السياحي الناجح. ويبعد شاطئ «رأس مدركة» عن مركز ولاية الدقم بحوالي 80 كيلومتراً.

الحرف والصناعات التقليدية
سكان ولاية الدقم يمارسون الصيد بالدرجة الأولى، ثم الرعي وبعض المشغولات اليدوية، ويمارسون صناعة الغزل والنسيج معتمدين على الخامات المحلية من صوف الأغنام وغيرها.

الخدمات الحكومية
وقد امتدت أيادي النهضة المباركة التي يقودها السلطان قابوس المعظم منذ عام 1970م إلى تلك الولاية، إذا كانت معاناتهم البالغة القسوة في السابق هي مشكلة المياه الصالحة للشرب، إلا أن ذلك لم يعد يؤرقهم كثيراً الآن، حيث توجد أربعة محطات لتحلية المياه بولاية الدقم، منها ثلاث تنتج كل منها 50 ألف مترمكعب يومياً، وتنتج الرابعة 100 ألف متر مكعب يومياً، يتم توزيعها «بالتناكر» على المواطنين مجاناً في مختلف أنحاء الولاية. وفي مجال الرعاية الصحية، هناك مستشفى «الدقم» الذي يقع في مركز الولاية ويخدم جميع أطرافها وهو يضم حوالي 13 سريراً، تستوعب كافة احتياجات العلاج الداخلي كما يوجد به قسم للأطفال، إلى ذلك هناك مركز صحي عند وادي «هيتام» في الطريق من الدقم إلى ولاية الجازر يسمى «مستشفى هيتام». وإلى جانب هذه الخدمات الضرورية، هناك عدد من المكاتب الحكومية التي تتولى توفير الرعاية للمواطنين بمختلف مناطق الولاية ol .

مراجع

وصلات خارجية
 المنطقة الوسطى - وزارة الإعلام العمانية

ولاية الدقم
مدن سلطنة عمان

ولاية الدقم


Die 78. French Open 1979 waren ein Tennis-Sandplatzturnier der Klasse Grand Slam, das von der ITF veranstaltet wurde. Es fand vom 28. Mai bis 11. Juni 1979 in Roland Garros, Paris, Frankreich statt.

Titelverteidiger im Einzel waren Björn Borg bei den Herren sowie Virginia Ruzici bei den Damen. Im Herrendoppel waren Gene Mayerd und Hank Pfister, im Damendoppel Mima Jaušovec und Virginia Ruzici und im Mixed Renáta Tomanová und Pavel Složil die Titelverteidiger.

Herreneinzel

 Setzliste

Dameneinzel

 Setzliste

Herrendoppel

 Setzliste

Damendoppel

 Setzliste

Mixed

 Setzliste

Weblinks
 Offizielle Webpräsenz

French Open 1979


Nonaspe es una estación ferroviaria situada en el municipio español de Nonaspe, en la provincia de Zaragoza, comunidad autónoma de Aragón. La estación dispone de servicios de pasajeros de Media Distancia.

Situación ferroviaria
La estación se encuentra en el punto kilométrico 479,9 de la línea férrea de ancho ibérico que une Miraflores con Tarragona, entre las estaciones de Fabara y de Fayón-Puebla de Masaluca, a 156 metros de altitud. El tramo es de vía única y está electrificado.

Historia
La estación fue inaugurada el 15 de diciembre de 1893 con la apertura del tramo Caspe-Fayón de la línea férrea que unía Samper vía Reus con Roda de Bará por parte de la Compañía de los ferrocarriles de Tarragona a Barcelona y Francia o TBF. Unos años antes, en 1891 TBF había logrado un acuerdo de fusión con MZA que no se haría efectivo hasta 1899 y que permitía a MZA conectar Barcelona con Madrid vía Zaragoza. Aun así TBF mantuvo cierta autonomía dentro de la nueva compañía, autonomía que conservaría hasta 1936. En 1941, la gestión de la estación pasó a manos de RENFE tras nacionalizarse el ferrocarril en España.

Desde enero de 2005 Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias, mientras que Renfe Operadora explota la línea.

La estación
El edificio para viajeros es un sencillo edificio de dos alturas, planta rectangular y disposición lateral a las vías. Posee dos andenes —uno lateral y otro central— y tres vías.

Se encuentra a escasos 900 m de las primeras casas de la población, cruzando el río Matarraña por un puente.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
Renfe Operadora presta servicios de Media Distancia gracias a trenes Regional y Regional Exprés en los trayectos:

Referencias

Enlaces externos
 Media Distancia Aragón en la web de Renfe.

Nonaspe
Nonaspe
Nonaspe
Nonaspe

Estación de Nonaspe


Campionatul Mondial de Handbal Feminin din 2023 va fi a XXVI-a ediție a turneului organizat Federația Internațională de Handbal (IHF) și va avea loc între 29 noiembrie și 17 decembrie 2023, în Danemarca, Norvegia și Suedia. Acestea au primit statutul de țări gazde pe 28 ianuarie 2017, fiind prima dată în istoria competiției când Campionatul Mondial va fi organizat în trei țări. Pe 18 octombrie 2018, la sfârșitul unui congres desfășurat la Doha, în Qatar, Federația Internațională de Handbal a anunțat că, începând cu ediția din 2021, turneul final al Campionatului Mondial va fi extins la 32 de echipe, față de 24 anterior.

Procesul de selecție
Cele trei țări au concurat cu Ungaria pentru dreptul de a organiza Campionatul Mondial de Handbal Feminin din 2023. Federația Internațională a hotărât ca votul pentru selectarea țării care va găzdui competiția să aibă loc în timpul Campionatului Masculin din 2017, în cursul unei întruniri a Consiliului IHF desfășurate la Paris, în Franța, pe 28 ianuarie 2017.

Cele două candidaturi concurente au propus ca gazde ale competiției următoarele orașe și săli:

În introducerea candidaturii comune a celor trei țări, prezentatoarea și reporterul sportiv Ulla Essendrop a subliniat îndelungata tradiție handbalistică din cele trei țări, inclusiv experiența acestora în găzduirea în trecut a mai multor evenimente sportive internaționale majore.

Delegațiile daneză, norvegiană și suedeză au confirmat puternicul sprijin pentru candidatură acordat de comunitățile handbalistice și de guvernele celor trei state, au garantat desfășurarea în cele mai sigure condiții a acestui eveniment sportiv și au asigurat cooperarea deplină cu autoritățile relevante pentru implementarea unei proceduri de vize eficiente pentru toate delegațiile și toți oficialii participanți.

Dreptul de organizare a Campionatului Mondial de Handbal Feminin din 2021 a fost acordat Danemarcei, Norvegiei și Suediei, prin votul secret al membrilor Consiliului IHF.

Sălile
Campionatul mondial din 2023 se va desfășura în șase săli din șase orașe gazdă.

Turneele de calificare

1. Dacă echipele din Oceania (Australia sau Noua Zeelandă) care participă în Campionatul Asiatic se clasează în top 5, ele se vor califica la Campionatul Mondial. Dacă se clasează pe locul 6 sau mai jos, în locul lor se vor acorda wildcard-uri.

Echipele calificate

1 Bold indică echipa campioană din acel an
2 Italic indică echipa gazdă din acel an

Marketing
Logo-ul și sloganul oficial au fost dezvăluite pe 30 august 2022. Prezintă culorile albastru, roșu, și galben, reprezentând culorile steagului gazdelor Suediei, Norvegiei și Danemarcei, cu cercurile simbolizând o minge care zboară prin aer cu o viteză rapidă. În aceeași zi a fost dezvăluit și sloganul: "Aim to Excite". Logo-ul a fost proiectat de agenția daneză Urgent-Agency.

Tragerea la sorți
Tragerea la sorți a avut loc pe 6 iulie 2023, de la ora locală 15:30, în Göteborg.

Distribuția în urnele valorice
Distribuția în urnele valorice a fost anunțată pe 3 iulie 2023.

Grupele preliminare
Programul partidelor a fost anunțat pe 1 martie 2023.

În urma tragerii la sorți in 6 iulie 2023 au rezultat următoarele grupe preliminare:

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Grupa E

Grupa F

Grupa G

Grupa H

Cupa Președintelui

Grupa I

Grupa a II-a

Meciul pentru locul 31

Meciul pentru locul 29

Meciul pentru locul 27

Meciul pentru locul 25

Grupele principale
Echipele vor avansa în grupele principale păstrându-și punctele obținute în grupele preliminare împotriva celorlalte echipe calificate în această fază.

Grupa I

Grupa a II-a

Grupa a III-a

Grupa a IV-a

Fazele superioare

Tablou

Sferturile de finală

Semifinalele

Locurile 5-8 din play-off

Semifinalele pentru locurile 5-8

Meciul pentru locul șapte

Meciul pentru locul cinci

Finala mică

Finala

Clasamentul final
Locurile de la 1 la 8 și de la 25 la 32 vor fi decise prin play-off sau meciuri eliminatorii. Perdanții sferturilor de finală se vor clasa pe locurile 5-8 în clasamentul general, în funcție de locurile din grupele principale și de punctele și golaverajul obținut. Echipele care termină pe locurile trei în grupele principale se vor clasa pe locurile 9-12 în clasamentul general, echipele care termină pe locurile patru în grupele principale se vor clasa pe locurile 13-16 în clasamentul general, echipele care termină pe locurile cinci în grupele principale se vor clasa pe locurile 17-20, iar echipele care termină pe locurile șase în grupele principale se vor clasa pe locurile 21-24. În caz de egalitate la puncte, se va lua în considerare golaverajul din grupele principale, apoi numărul de goluri marcate. Dacă echipele vor fi în continuare la egalitate, se vor lua în considerare punctele câștigate în grupele preliminare, urmate de golaveraj și apoi de numărul de goluri marcate în acea rundă.

Referințe

Legături externe

2023 în handbal
2023
Handbal în Danemarca
Handbal în Norvegia
Handbal în Suedia
Evenimente sportive viitoare


Morro Redondo é uma comunidade remanescente de quilombo, população tradicional brasileira, localizada no município brasileiro de Seabra, na Chapada Diamantina, na Bahia. A comunidade de Morro Redondo é formada por uma população de 67 famílias, distribuídas em uma área de 5.068,9163 hectares. O território foi certificado como remanescente de quilombo (reminiscências históricas de antigos quilombos) em 2017, pela Fundação Cultural Palmares.

Esta comunidade teve o Relatório Técnico de Identificação e Delimitação publicado em 2012(etapa da regularização fundiária), mas ainda está com a situação fundiária em análise (não titulada) no INCRA.

Tombamento
O tombamento de quilombos é previsto pela Constituição Brasileira de 1988, bastando a certificação pela Fundação Cultural Palmares:<p>

Portanto, a comunidade quilombola de Morro Redondo é um patrimônio cultural brasileiro, tendo em vista que recebeu a certificação de ser uma "reminiscência histórica de antigo quilombo" da Fundação Cultural Palmares no ano de 2017.

A origem
O Morro Redondo foi território foco de garimpo, exploração mineral de ouro e pedras preciosas. Segundo o relatório antropológico, no século XVIII, escravos africanos da etnia Bantos e Jêje foram levados para o local para trabalhar no garimpo de diamantes.

A comunidade Quilombola de Morro Redondo foi fundada pelo escravo Timóteo Cardoso por volta de 1880. O nome "Morro Redondo" refere-se a uma serra existente na comunidade.

Educação
Em Morro Redondo, as instituições de educação são escassas, possuindo apenas uma instituição de ensino (sendo está pública) a Escola Municipal Professor Sa Teles, que é uma escola do tipo Municipal. Tipicamente as escolas municipais, estaduais e federais não são pagas.

Endereço: Povoado Do Morro Redondo, Sn Predio. Zona Rural. 46900-000 Seabra – Bahia.

Coordenadas: @-12.524476,-42.000866,16z

Telefone para contato: (75) 33312211

Situação territorial
A falta do título da terra (regularização fundiária) cria para as comunidades quilombolas uma dificuldade de desenvolver a agricultura, além dos conflitos com os fazendeiros de suas regiões e a impossibilidade de solicitar políticas sociais e urbanas para melhorias de condições de vida, como infraestrutura urbana de redes de energia, água e esgoto.

Cultivo agrícola
Planta-se milho, mandioca, mamona, café e feijão para subsistência.

Cultura
Povos Tradicionais ou Comunidades Tradicionais são grupos que possuem uma cultura diferenciada da cultura predominante local, que mantêm um modo de vida intimamente ligado ao meio ambiente natural em que vivem. Através de formas próprias: de organização social, do uso do território e dos recursos naturais (com relação de subsistência), sua reprodução sócio-cultural-religiosa utiliza conhecimentos transmitidos oralmente e na prática cotidiana.

Um dos expoentes do patrimônio cultural imaterial da comunidade do Morro Redondo é o "Boi de Mariá'. Segundo a tradição oral da região, o festejo existe a mais de cem anos, teve início com uma promessa feita por uma antiga moradora (que se chamava Mariá) para que o poço de água do quilombo não secasse. Os brincantes da dança no dia 23 de junho aparecem com a indumentária do boi e os mascarados, e dão início às cerimônias pelas ruas do quilombo acompanhados da cantoria e dos ritos.

O acervo histórico
Além da história desse quilombo estar guardada na memória dos homens mais antigos, passadas para as novas gerações, a tradição do quilombo pode ser conhecida na Casa do Quilombo, que conta com utensílios e materiais de trabalho usado por seus moradores, além de um amplo acervo fotográfico.

Clima, relevo e vegetação
A vegetação da serra do Morro redondo é composta basicamente de plantas adaptadas ao clima seco (típico da caatinga), sem a presença de constantes chuvas. As principais espécies da flora são o Mandacaru, Aroeira, Braúna e Xique-xique.

Bioma: Caatinga.

População: 67 Famílias.

Área: 5.068 hectares (50,68 km²)

Relevo da região:

 Altitude mínima: 1.111 metros acima do nível do mar.
 Altitude média: 1.125 metros acima do nível do mar.
 Altitude máxima: 1.254 metros acima do nível do mar.

Ver também

 Quilombo

 correio24horas
 Coordenação nacional de articulação das comunidades negras rurais quilombolas
Comunidades quilombolas da Bahia
Geografia da Bahia
Seabra

Quilombo de Morro Redondo


Kunihiro Shibazaki (født 1. april 1985) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Omiya Ardija og Tochigi SC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kunihiro Shibazaki


Jupiterova masa je jedinica mase jednaka ukupnoj masi planeta Jupitera Ova se vrijednost može odnositi samo na masu planeta ili na masu cijelog Jupiterovog sustava, uključujući Jupiterove mjesece. Jupiter je daleko najmasivniji planet Sunčevog sustava. Približno je 2,5 puta masivniji od svih ostalih planeta u Sunčevom sustavu zajedno.

Jupiterova masa uobičajena je jedinica mase u astronomiji koja se koristi za označavanje masa drugih objekata slične veličine, uključujući vanjske planete i ekstrasolarne planete. Može se koristiti i za opisivanje masa smeđih patuljaka, jer ova jedinica pruža prikladnu ljestvicu za usporedbu.

Trenutne najbolje procjene
Trenutačno najpoznatija vrijednost za masu Jupitera može se izraziti kao 1 898 130 jotagrama:

što je oko 1/1000 mase Sunca (oko 0.1%):

Jupiter je 318 puta masivniji od Zemlje:

Implikacije
Teoretski modeli pokazuju da bi se, ako bi Jupiter imao puno veću masu nego što je trenutno, njegova atmosfera bi se urušila, a planet smanjio. Za male promjene u masi, polumjer planeta se ne bi mijenjao znatno, već iznad oko 500 M⊕ (1,6 mase Jupitera) unutrašnjost bi postala toliko stješnjena pod povećanim tlakom da bi se planetni volumen smanjivao usprkos sve većoj količini materije. Kao rezultat toga, smatra se da Jupiter ima otprilike velik promjer koliko planet u svom sastavu i evolucijskoj povijesti može postići. Proces daljnjeg skupljanja s povećanjem mase nastavio bi se sve dok se ne postigne nuklearnu reakciju, kao kod smeđih patuljaka koji imaju oko 50 Jupiterovih masa. Jupiter bi trebao biti oko 75 puta masivniji da počne fuzirati vodik i postane zvijezda.

Sastav
Većinu Jupiterove mase čine vodik i helij. Ova dva elementa čine više od 87% ukupne mase Jupitera. Ukupna masa teških elemenata koji nisu vodik i helij na planetu je između 11 i 45 Zemljinih masa. Glavnina vodika na Jupiteru je kruti vodik. Dokazi sugeriraju da Jupiter sadrži središnju gustu jezgru. Ako je to slučaj, predviđa se da masa jezgre neće biti veća od oko 12 Zemljinih masa. Točna masa jezgre je nepoznata zbog relativno slabog poznavanja ponašanja krutog vodika pri vrlo visokim tlakovima.

Vidi također

 Jupiterov polumjer
 Vrući Jupiter
 Redovi veličine (mase)
 Planetna masa
 Sunčeva masa

Izvori

Mjerne jedinice u astronomiji
Planetologija

Jupiterova masa


Das Tapetenhaus Uihlein in Hannover war ein Fachhandel für Tapeten und Linoleum mit eigener Fabrik in Linden. Standort des erhaltenen Geschäftshauses im Stadtteil Mitte ist die Andreaestraße 1.

Geschichte

Das Unternehmen wurde 1895 von Heinrich Uihlein (* 23. Februar 1870 in Kassel; † 27. August 1923 in Hannover) in Hannover gegründet, obwohl es schon zu Beginn eine seit langem bestehende Konkurrenz in der Stadt und ihren Vororten gab. Erster Geschäftssitz war die damalige Leinstraße 25, Ecke Grupenstraße (heute: Karmarschstraße).

1901 kaufte Uihlein das Gebäude Andreaestraße 1 und baute es zu einem seinerzeit modernen, fünfgeschossigen Geschäftshaus aus, in dem er Tapeten, Linoleum und verwandte Artikel verkaufte. Gleichzeitig begann er in Fabrikräumen in Linden mit der eigenen Herstellung hochwertiger Tapeten mit Velours- und Seide, mit "Lichteffekt-Handdruck-"-Kollektionen und Selaptica-Tapeten, die er national wie international vertrieb.

Die richtungsweisenden Fabrikate wurden Anfang des 20. Jahrhunderts auf zahlreichen Ausstellungen prämiert.
 1904: Goldmedaille auf der Weltausstellung in St. Louis
 1905: Ehrenpreis und goldene Medaille auf der Fachausstellung in Hannover
 1905: Grand Prix auf der Kolonial-Ausstellung in London
 1905: Goldene, silberne und bronzene Medaille auf der Weltausstellung in Lüttich.

1910 errichtete Heinrich Uihlein ein Bürogebäude in der Bahnhofstraße, den sogenannten "Handelshof". Der Handelshof galt als eines der schönsten Gebäude in der Stadt und schlug architektonisch eine Verbindung zu dem Tapetenhaus. Das Geschäftshaus in der Andreaestraße wurde durch Ankauf des Nachbarhauses Große Packhofstraße 29 erweitert. Später wurde das Unternehmen um ein Lagerhaus in der Hagenstraße vergrößert.

1910 trat der Bruder Ferdinand Uihlein (* 20. März 1875 in Kassel; † 27. Juli 1956 in Hannover) als Teilhaber in das Unternehmen ein und wurde, nachdem sich der Firmengründer krankheitshalber nach Bad Harzburg zurückgezogen hatte, mitten im Ersten Weltkrieg 1916 Alleininhaber.

Zu Beginn des Zweiten Weltkriegs 1939 waren noch 48 Angestellte für das Unternehmen tätig. Durch die Luftangriffe auf Hannover wurden in der Nacht vom 8. zum 9. Oktober 1943 das Tapetenhaus und am 25. März 1945 das Lagerhaus vollständig zerstört.

Der Wiederaufbau an der Andreaestraße begann im September 1949, im März 1950 konnte das Geschäftshaus mit der denkmalgeschützten Eule als Firmenzeichen auf dem Dach errichtet werden.

Trotz einer erfolgreichen Wieder-Positionierung auf dem Markt wurde das Unternehmen 1981 geschlossen, da sich die dritte Generation der Familie beruflich anders orientiert hatte.

Heute dient das Gebäude aus dem Jahr 1950 verschiedenen Zwecken, ist aber immer noch in Familienbesitz.

Seit dem 9. Mai 2019 nutzt Wikipedia Hannover Räumlichkeiten in der 4. Etage.

Literatur
 N.N.: Heinr. Uihlein Nachf., Hannover. In: Das Buch der alten Firmen der Stadt Hannover im Jahr 1927. Leipzig (ohne Jahr; 1927), S. 271.
 N.N.: Heinr. Uihlein Nachf., Hannover. In: Das Buch der alten Firmen der Stadt Hannover im Jahr 1954. Hannover 1954, S. 169.
 Waldemar R. Röhrbein: Uihlein, Heinrich. In: Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein, Hugo Thielen: Hannoversches Biographisches Lexikon. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2002, ISBN 3-87706-706-9, S. 366; .
 Waldemar R. Röhrbein: Uihlein Tapetenhaus. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 634; .

Weblinks

Einzelnachweise

Geschäftshaus in Niedersachsen
Baudenkmal in Hannover
Erbaut in den 1950er Jahren
Mitte (Hannover)
Ehemaliges Unternehmen (Hannover)
Tapetenindustrie
Bauwerk des Historismus in Hannover
Handelsunternehmen (Hannover)
Ehemaliges Handelsunternehmen (Deutschland)

Tapetenhaus Uihlein


Karaçalılık, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 34 km, Akyazı ilçesine 3 km uzaklıktadır.

Nüfus

Altyapı bilgileri

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Akyazı'nın mahalleleri

Karaçalılık, Akyazı


Khmer script (,  ) is an abugida (alphasyllabary) script used to write the Khmer language, the official language of Cambodia. It is also used to write Pali in the Buddhist liturgy of Cambodia and Thailand.

Khmer is written from left to right. Words within the same sentence or phrase are generally run together with no spaces between them. Consonant clusters within a word are "stacked", with the second (and occasionally third) consonant being written in reduced form under the main consonant. Originally there were 35 consonant characters, but modern Khmer uses only 33. Each character represents a consonant sound together with an inherent vowel, either â or ô; in many cases, in the absence of another vowel mark, the inherent vowel is to be pronounced after the consonant.

There are some independent vowel characters, but vowel sounds are more commonly represented as dependent vowels, additional marks accompanying a consonant character, and indicating what vowel sound is to be pronounced after that consonant (or consonant cluster). Most dependent vowels have two different pronunciations, depending in most cases on the inherent vowel of the consonant to which they are added. There are also a number of diacritics used to indicate further modifications in pronunciation. The script also includes its own numerals and punctuation marks.

Origin

The Khmer script was adapted from the Pallava script, used in southern India and South East Asia during the 5th and 6th centuries AD, which ultimately descended from the Tamil-Brahmi script, The oldest dated Khmer inscription was found at Angkor Borei District in Takéo Province south of Phnom Penh and dates from 611. Stelae of the Pre-Angkorean and Angkorean periods, featuring the Khmer script, have been found throughout the former Khmer Empire, from the Mekong Delta to what is now southern Laos, Northeast Thailand, and Central Thailand. Slight differences can be seen between ancient Khmer inscriptions written in Sanskrit and those written in Khmer. These two different systems have evolved into the modern  and  styles of Khmer script. The former is used for sacred inscriptions while the latter is used for general use. The  style is a cursive form of , adapted to fit the Khmer language.

The modern Khmer script differs somewhat from precedent forms seen on the inscriptions of the ruins of Angkor. The Thai and Lao scripts are descendants of an older cursive form of the Khmer script, through the Sukhothai script.

Consonants
There are 35 Khmer consonant symbols, although modern Khmer only uses 33, two having become obsolete. Each consonant has an inherent vowel: â  or ô ; equivalently, each consonant is said to belong to the a-series or o-series. A consonant's series determines the pronunciation of the dependent vowel symbols which may be attached to it, and in some positions the sound of the inherent vowel is itself pronounced.

The two series originally represented voiceless and voiced consonants respectively (and are still referred to as such in Khmer). Sound changes during the Middle Khmer period affected vowels following voiceless consonants, and these changes were preserved even though the distinctive voicing was lost (see phonation in Khmer).

Each consonant, with one exception, also has a subscript form. These may also be called "sub-consonants"; the Khmer phrase is  , meaning "foot of a letter". Most subscript consonants resemble the corresponding consonant symbol, but in a smaller and possibly simplified form, although in a few cases there is no obvious resemblance. Most subscript consonants are written directly below other consonants, although subscript  appears to the left, while a few others have ascending elements which appear to the right.

Subscripts are used in writing consonant clusters (consonants pronounced consecutively in a word with no vowel sound between them). Clusters in Khmer normally consist of two consonants, although occasionally in the middle of a word there will be three. The first consonant in a cluster is written using the main consonant symbol, with the second (and third, if present) attached to it in subscript form. Subscripts were previously also used to write final consonants; in modern Khmer this may be done, optionally, in some words ending -ng or -y, such as   ("give").

The consonants and their subscript forms are listed in the following table. Usual phonetic values are given using the International Phonetic Alphabet (IPA); variations are described below the table. The sound system is described in detail at Khmer phonology. The spoken name of each consonant letter is its value together with its inherent vowel. Transliterations are given using the transcription system of the Geographic Department of the Cambodian Ministry of Land Management and Urban Planning used by the Cambodian government and the UNGEGN system; for other systems see Romanization of Khmer.

The letter   appears in somewhat modified form (e.g. ) when combined with certain dependent vowels (see Ligatures).

The letter  nhô is written without the lower curve when a subscript is added. When it is subscripted to itself, the subscript is a smaller form of the entire letter:  -nhnh-.

Note that   and   have the same subscript form. In initial clusters this subscript is always pronounced , but in medial positions it is  in some words and  in others.

The series  ,  ,  ,  ,   originally represented retroflex consonants in the Indic parent scripts. The second, third and fourth of these are rare, and occur only for etymological reasons in a few Pali and Sanskrit loanwords. Because the sound /n/ is common, and often grammatically productive, in Mon-Khmer languages, the fifth of this group, , was adapted as an a-series counterpart of   for convenience (all other nasal consonants are o-series).

Variation in pronunciation
The aspirated consonant letters (kh-, chh-, th-, ph-) are pronounced with aspiration only before a vowel. There is also slight aspiration with k, ch, t and p sounds before certain consonants, but this is regardless of whether they are spelt with a letter that indicates aspiration.

A Khmer word cannot end with more than one consonant sound, so subscript consonants at the end of words (which appear for etymological reasons) are not pronounced, although they may come to be pronounced when the same word begins a compound.

In some words, a single medial consonant symbol represents both the final consonant of one syllable and the initial consonant of the next.

The letter  bâ represents  only before a vowel. When final or followed by a subscript consonant, it is pronounced  (and in the case where it is followed by a subscript consonant, it is also romanized as p in the UN system). For modification to p by means of a diacritic, see Supplementary consonants. The letter, which represented /p/ in Indic scripts, also often maintains the  sound in certain words borrowed from Sanskrit and Pali.

The letters  dâ and  dô are pronounced  when final. The letter  tâ is pronounced  in initial position in a weak syllable ending with a nasal.

In final position, letters representing a  sound (k-, kh-) are pronounced as a glottal stop  after the vowels , , , , , , , , . The letter   is silent when final (in most dialects; see Northern Khmer). The letter   when final is pronounced  (which in this position approaches ).

Supplementary consonants
The Khmer writing system includes supplementary consonants, used in certain loanwords, particularly from French and Thai. These mostly represent sounds which do not occur in native words, or for which the native letters are restricted to one of the two vowel series. Most of them are digraphs, formed by stacking a subscript under the letter  , with an additional treisăpt diacritic if required to change the inherent vowel to ô. The character for pâ, however, is formed by placing the musĕkâtônd ("mouse teeth") diacritic over the character  .

Dependent vowels
Most Khmer vowel sounds are written using dependent, or diacritical, vowel symbols, known in Khmer as    or   ("connecting vowel"). These can only be written in combination with a consonant (or consonant cluster). The vowel is pronounced after the consonant (or cluster), even though some of the symbols have graphical elements which appear above, below or to the left of the consonant character.

Most of the vowel symbols have two possible pronunciations, depending on the inherent vowel of the consonant to which it is added. Their pronunciations may also be different in weak syllables, and when they are shortened (e.g. by means of a diacritic). Absence of a dependent vowel (or diacritic) often implies that a syllable-initial consonant is followed by the sound of its inherent vowel.

In determining the inherent vowel of a consonant cluster (i.e. how a following dependent vowel will be pronounced), stops and fricatives are dominant over sonorants. For any consonant cluster including a combination of these sounds, a following dependent vowel is pronounced according to the dominant consonant, regardless of its position in the cluster. When both members of a cluster are dominant, the subscript consonant determines the pronunciation of a following dependent vowel.

A non-dominant consonant (and in some words also  hâ) will also have its inherent vowel changed by a preceding dominant consonant in the same word, even when there is a vowel between them, although some words (especially among those with more than two syllables) do not obey this rule.

The dependent vowels are listed below, in conventional form with a dotted circle as a dummy consonant symbol, and in combination with the a-series letter  'â. The IPA values given are representative of dialects from the northwest and central plains regions, specifically from the Battambang area, upon which Standard Khmer is based. Vowel pronunciation varies widely in other dialects such as Northern Khmer, where diphthongs are leveled, and Western Khmer, in which breathy voice and modal voice phonations are still contrastive.

The spoken name of each dependent vowel consists of the word  srăk ("vowel") followed by the vowel's a-series value preceded by a glottal stop (and also followed by a glottal stop in the case of short vowels).

Modification by diacritics
The addition of some of the Khmer diacritics can modify the length and value of inherent or dependent vowels.

The following table shows combinations with the  and  diacritics, representing final  and . They are shown with the a-series consonant  'â.

The first four configurations listed here are treated as dependent vowels in their own right, and have names constructed in the same way as for the other dependent vowels (described in the previous section).

Other rarer configurations with the  are  (or ), pronounced , and , pronounced . The word  "yes" (used by women) is pronounced [caː] and rarely .

The bânták (a small vertical line written over the final consonant of a syllable) has the following effects:
in a syllable with inherent â, the vowel is shortened to , UN transcription á
in a syllable with inherent ô, the vowel is modified to  before a final labial, otherwise usually to ; UN transcription ó
in a syllable with the a dependent vowel symbol () in the a-series, the vowel is shortened to , UN transcription ă
in a syllable with that vowel symbol in the o-series, the vowel is modified to , UN transcription oă, or to  eă before k, ng, h

The  is equivalent to the a dependent vowel with the . However, its o-series pronunciation becomes  before final y, and  before final (silent) r.

The yŭkôlpĭntŭ (pair of dots) represents  (a-series) or  (o-series), followed by a glottal stop.

Consonants with no dependent vowel
There are three environments where a consonant may appear without a dependent vowel. The rules governing the inherent vowel differ for all three environments. Consonants may be written with no dependent vowel as an initial consonant of a weak syllable, an initial consonant of a strong syllable or as the final letter of a written word.

In careful speech, initial consonants without a dependent vowel in weak initial syllables are pronounced with their inherent vowel shortened as if modified by the bânták diacritic (see previous section). For example the first-series letter "" in "" ("torch") is pronounced with the short vowel . The second-series letter "" in "" ("light") is pronounced with the short diphthong . In casual speech, these are most often reduced to  for both series.

Initial consonants in strong syllables without written vowels are pronounced with their inherent vowels. The word  ("to tie") is pronounced ,  ("weak", "to sink") is pronounced . In some words, however, the inherent vowel is pronounced in its reduced form, as if modified by a bântăk diacritic, even though the diacritic is not written (e.g.   "corpse"). Such reduction regularly takes place in words ending with a consonant with a silent subscript (such as   "every"), although in most such words it is the bânták-reduced form of the vowel a that is heard, as in   "noise". The word  "you, person" has the highly irregular pronunciation .

Consonants written as the final letter of a word usually represent a word-final sound and are pronounced without any following vowel and, in the case of stops, with no audible release as in the examples above. However, in some words adopted from Pali and Sanskrit, what would appear to be a final consonant under normal rules can actually be the initial consonant of a following syllable and pronounced with a short vowel as if followed by . For example, according to rules for native Khmer words,  ("good", "clean", "beautiful") would appear to be a single syllable, but, being derived from Pali subha, it is pronounced .

Ligatures
Most consonants, including a few of the subscripts, form ligatures with the vowel  (ា) and with all other dependent vowels that contain the same cane-like symbol. Most of these ligatures are easily recognizable, but a few may not be, particularly those involving the letter  . This combines with the a vowel in the form , created to differentiate it from the consonant symbol   and also from the ligature for   with  ().

Some more examples of ligatured symbols follow:

    Another example with  , forming a similar ligature to that described above. Here the vowel is not a itself, but another vowel (au) which contains the cane-like stroke of that vowel as a graphical element.

    An example of the vowel a forming a connection with the serif of a consonant.

    Subscript consonants with ascending strokes above the baseline also form ligatures with the  vowel symbol.

    Another example of a subscript consonant forming a ligature, this time with the vowel .

    The subscript for   is written to the left of the main consonant, in this case  , which here forms a ligature with .

Independent vowels
Independent vowels are non-diacritical vowel characters that stand alone (i.e. without being attached to a consonant symbol). In Khmer they are called  sră pénh tuŏ, which means "complete vowels". They are used in some words to represent certain combinations of a vowel with an initial glottal stop or liquid. The independent vowels are used in a small number of words, mostly of Indic origin, and consequently there is some inconsistency in their use and pronunciations. However, a few words in which they occur are used quite frequently; these include:    "now",    "father",    "or",    "hear",    "give, let",    "oneself, I, you",    "where".

Independent vowel letters are named similarly to the dependent vowels, with the word  sră  ("vowel") followed by the principal sound of the letter (the pronunciation or first of the pronunciations listed above), followed by an additional glottal stop after a short vowel. However the letter ឥ is called  sră ĕ .

Diacritics
The Khmer writing system contains several diacritics (, , ), used to indicate further modifications in pronunciation.

Dictionary order

For the purpose of dictionary ordering of words, main consonants, subscript consonants and dependent vowels are all significant; and when they appear in combination, they are considered in the order in which they would be spoken (main consonant, subscript, vowel). The order of the consonants and of the dependent vowels is the order in which they appear in the above tables. A syllable written without any dependent vowel is treated as if it contained a vowel character that precedes all the visible dependent vowels.

As mentioned above, the four configurations with diacritics exemplified in the syllables  are treated as dependent vowels in their own right, and come in that order at the end of the list of dependent vowels. Other configurations with the reăhmŭkh diacritic are ordered as if that diacritic were a final consonant coming after all other consonants. Words with the bânták and sâmyoŭk sânhnhéa diacritics are ordered directly after identically spelled words without the diacritics.

Vowels precede consonants in the ordering, so a combination of main and subscript consonants comes after any instance in which the same main consonant appears unsubscripted before a vowel.

Words spelled with an independent vowel whose sound begins with a glottal stop follow after words spelled with the equivalent combination of  'â plus dependent vowel. Words spelled with an independent vowel whose sound begins  or  follow after all words beginning with the consonants  rô and  lô respectively.

Words spelled with a consonant modified by a diacritic follow words spelled with the same consonant and dependent vowel symbol but without the diacritic.   However, words spelled with  (a bâ converted to a p sound by a diacritic) follow all words with unmodified  bâ (without diacritic and without subscript).   Sometimes words in which  is pronounced p are ordered as if the letter were written .

Numerals

The numerals of the Khmer script, similar to that used by other civilizations in Southeast Asia, are also derived from the southern Indian script. Western-style Arabic numerals are also used, but to a lesser extent.

In large numbers, groups of three digits are delimited with Western-style periods. The decimal point is represented by a comma. The Cambodian currency, the riel, is abbreviated using the symbol  or simply the letter  rô.

Spacing and punctuation

Spaces are not used between all words in written Khmer. Spaces are used within sentences in roughly the same places as commas might be in English, although they may also serve to set off certain items such as numbers and proper names.

Western-style punctuation marks are quite commonly used in modern Khmer writing, including French-style guillemets for quotation marks. However, traditional Khmer punctuation marks are also used; some of these are described in the following table.

A hyphen ( sâhâ sânhnhéa) is commonly used between components of personal names, and also as in English when a word is divided between lines of text. It can also be used between numbers to denote ranges or dates. Particular uses of Western-style periods include grouping of digits in large numbers (see Numerals hereinbefore) and denotation of abbreviations.

Styles
Several styles of Khmer writing are used for varying purposes. The two main styles are  (literally "slanted script") and  ("round script").

 () refers to oblique letters. Entire bodies of text such as novels and other publications may be produced in âksâr chriĕng. Unlike in written English, oblique lettering does not represent any grammatical differences such as emphasis or quotation. Handwritten Khmer is often written in the oblique style.
 () or  () refers to upright or 'standing' letters, as opposed to oblique letters. Most modern Khmer typefaces are designed in this manner instead of being oblique, as text can be italicized by way of word processor commands and other computer applications to represent the oblique manner of âksâr chriĕng.
 (), also known as the Khom Thai script, is a style used in Pali palm-leaf manuscripts. It is characterized by sharper serifs and angles and retainment of some antique characteristics, notably in the consonant kâ (). This style is also for yantra tattoos and yantras on cloth, paper, or engravings on brass plates in Cambodia as well as in Thailand.
 () is calligraphical style similar to âksâr khâm as it also retains some characters reminiscent of antique Khmer script. Its name in Khmer means literally 'round script' and it refers to the bold and thick lettering style. It is used for titles and headings in Cambodian documents, on books, banknotes, shop signs and banners. It is sometimes used to emphasize royal names or other important names.

Unicode

The basic Khmer block was added to the Unicode Standard in version 3.0, released in September 1999. It then contained 103 defined code points; this was extended to 114 in version 4.0, released in April 2003. Version 4.0 also introduced an additional block, called Khmer Symbols, containing 32 signs used for writing lunar dates.

The Unicode block for basic Khmer characters is U+1780–U+17FF:

The first 35 characters are the consonant letters (including two obsolete). The symbols at U+17A3 and U+17A4 are deprecated (they were intended for use in Pali and Sanskrit transliteration, but are identical in appearance to the consonant , written alone or with the a vowel). These are followed by the 15 independent vowels (including one obsolete and one variant form). The code points U+17B4 and U+17B5 are invisible combining marks for inherent vowels, intended for use only in special applications.

Next come the 16 dependent vowel signs and the 12 diacritics (excluding the kbiĕh kraôm, which is identical in form to the ŏ dependent vowel); these are represented together with a dotted circle, but should be displayed appropriately in combination with a preceding Khmer letter.

The code point U+17D2, called  , meaning "foot", is used to indicate that a following consonant is to be written in subscript form. It is not normally visibly rendered as a character. U+17D3 was originally intended for use in writing lunar dates, but its use is now discouraged (see the Khmer Symbols block hereafter). The next seven characters are the punctuation marks listed hereinbefore; these are followed by the riel currency symbol, a rare sign corresponding to the Sanskrit avagraha, and a mostly obsolete version of the vĭréam diacritic. The U+17Ex series contains the Khmer numerals, and the U+17Fx series contains variants of the numerals used in divination lore.

The block with additional lunar date symbols is U+19E0–U+19FF:

The symbols at U+19E0 and U+19F0 represent the first and second "eighth month" in a lunar year containing a leap-month (see Khmer calendar). The remaining symbols in this block denote the days of a lunar month: those in the U+19Ex series for waxing days, and those in the U+19Fx series for waning days.

See also
 Khmer Braille
 Romanization of Khmer
 Khom Thai script

Notes

References
 Dictionnaire Cambodgien, Vol I & II, 1967, L'institut Bouddhique (Khmer Language)
 Jacob, Judith. 1974. A Concise Cambodian-English Dictionary. London, Oxford University Press.

External links
Omniglot entry on Khmer
Khmer Romanization Table (PDF)

Khmer language
Writing systems of Asia
Writing systems without word boundaries

Khmer script


Las Redes Transeuropeas de Transporte, (en idioma inglés Trans-European Transport Networks, abreviado como TEN-T) son un conjunto planificado de redes prioritarias de transporte pensadas para facilitar la comunicación de personas y mercancías a lo largo de toda la Unión Europea (UE).

Las TEN-T pertenecen a un sistema más amplio, el de las Redes Transeuropeas (TEN), en el que se incluyen además las redes de telecomunicaciones (eTEN) y energía (TEN-E), que fueron establecidas en 1990.

Las TEN-T proveen la coordinación de las mejoras realizadas en carreteras primarias, líneas de ferrocarril, canales de navegación interiores, aeropuertos, puertos y sistemas de gestión de tráfico. Su objetivo principal es el tráfico rápido internacional de larga distancia. La decisión de adoptar una red transeuropea de transporte fue tomada por el Parlamento Europeo en julio de 1996.

Estos proyectos son técnica y financieramente gestionados por la Agencia ejecutiva para la red transeuropea de transporte (TEN-T EA), que fue establecida en octubre de 2006.

Se dividen en tres subredes:
 Red troncal (Core Network): Es el componente principal de la TEN-T. Recoge las partes más estratégicamente importantes, formando el esqueleto de la red multimodal. Concentra los componentes de la TEN-T con el mayor valor añadido europeo: enlaces transfronterizos, cuellos de botella y nodos intermodales, que serán subvencionados con cargo a los presupuestos 2014-2020 de la Unión Europea (UE), y debe ser finalizada antes de 2031.
 Red troncal extendida (Extended Core Network). Un categoría que recoge actualizaciones en un plazo intermedio que deben finalizar en el año 2040.
 Red integral (Comprehensive Network): Recoge todas las infraestructuras, existentes o planificadas, que cumplen con los requerimientos de participar en el transporte transeuropeo. Debería finalizarse antes de 2051.

Tanto la red troncal como la red troncal extendida forman conjuntamente los corredores europeos de transporte, que son la parte más estratégica de la red y con mayor valor añadido para la UE. Los nueve corredores de la red troncal son:

Historia
El 23 de julio de 1996, por decisión num. 1692/96/EC del Parlamento Europeo se crean las redes transeuropeas de transporte.
En mayo de 2001 el Parlamento Europeo adoptó la decisión num. 1346/2001/EC, en la que se recogían los puertos y estaciones intermodales.
En abril de 2004 el Parlamento Europeo adoptó la decisión 884/2004/EC, en la que se corregía la decisión anterior aportando la red completa, con todos los medios de transporte.
El 19 de octubre de 2011 la TEN-T EA publicó una segunda corrección, en la que se modifican las infraestructuras seleccionadas.
El 17 de octubre de 2013 se definen nueve corredores principales.

Redes transeuropeas de transporte
 Red Transeuropea de Carreteras.
 Red Transeuropea de Ferrocarril.
 Red Transeuropea de Vías Navegables Interiores.
 Red Transeuropea de Puertos.
 Red Transeuropea de Aeropuertos.
 Red Transeuropea de Transporte Combinado.
 Red Transeuropea de Gestión de Cargas.
 Red Transeuropea de Gestión de Tráfico Aéreo.

Referencias

Enlaces externos
Corredores

Redes Transeuropeas de Transporte


Autana (rod), biljni rod
 Autana (rijeka), rijeka u Venezueli
 Autana (općina), općina u Venezueli

Autana


Körfez Akıntısı (İngilizce: Gulf Stream, Almanca: Golfstrom), Kuzey Atlantik Akıntısı'nın bir parçası olan, Meksika Körfezi'nden başlayıp Birleşik Krallık'ın kuzeyine kadar devam eden sıcak su akıntısı. Kuzey Ekvator Akıntısı'nca beslenir. Avrupa'nın kuzeyindeki iklimi yumuşatarak yaşanabilir kılar.

Rotası
 Körfez akıntısı, yolculuğuna Meksika Körfezinden başladıktan sonra Kuzey Amerika'nın doğu kıyılarını takip ederek, Florida kıyılarına oradan da Newfoundland'a hareket eder. Akıntı bundan sonra Atlantik Okyanusu'nu geçer ve 30°D, 40°K dolaylarında ikiye ayrılır; bir kolu Avrupa'nın batı kıyılarına ulaşır, öteki ise Batı Afrika kıyılarına doğru hareket eder.

Hızı ve Sıcaklığı
Akıntı'nın Meksika Körfezi'ndeki hızı 3,5 knot (6,5 km/saat) olarak ölçülmüştür. Buradaki debisi 30 milyon metreküptür ki Mississippi nehrinin birkaç yüz katıdır. Hatteras Burnu'nda hızı 1 knot'a kadar düşer. Kıta sahanlığından akan akıntının sıcaklığı kıtanın sahilinden akan soğuk güney akıntısıyla Soğuk Duvar adı verilen yapıyı oluşturur. Burada akıntının derin mavi suları diğer sulardan rahatlıkla ayırt edilebilir.

Etkileri
Körfez Akıntısı'nın en temel etkisi, Avrupa'nın kuzeybatısının ısınmasını sağlamasıdır. Coğrafî konumu düşünecek olursak, Kuzey Avrupa, Sibirya ile aynı enlemdedir. Ancak akıntı, Kuzey Avrupa'nın, özellikle de İngiltere'nin ikliminin ılıman ve nemli olmasını sağlamaktadır. Bölgede limon ve çeşitli astropik bitkilerin yetişebilmesinin nedeni bu akıntıdır.

Kaynakça

Atlas Okyanusu
Klimatoloji
Okyanus akıntıları

Körfez Akıntısı


18381 Massenet este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
18381 Massenet este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatoire de Haute-Provence de Eric Walter Elst. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,80 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 6,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 18001-19000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

18381 Massenet


Casey Owen Neistat (n. 25 martie 1981) este un YouTuber, regizor și vlogger american, fiind totodată și co-fondatorul companiei Beme. Neistat și fratele său Van, sunt creatorii serialului original HBO, The Neistat Brothers.

Viața personală
Neistat s-a născut la 25 martie 1981 în Gales Ferry, Connecticut. La 15 ani a fugit de acasă, iar la 17 ani s-a născut primul său copil, Owen. Acum este căsătorit cu Candice, originară din Africa de Sud și au împreună o fată: Francine.

Nașteri în 1981
Nașteri pe 25 martie
Regizori de televiziune americani
Americani în viață
YouTuberi
Vloggeri

Casey Neistat


Sean McClory (8 de marzo de 1924 – 10 de diciembre de 2003) fue un actor cinematográfico y televisivo irlandés, con una carrera que, a lo largo de seis décadas, abarcó más de 100 producciones cinematográficas y televisivas.

Biografía
Su nombre completo era Séan Joseph McClory, y nació en Dublín, Irlanda, aunque pasó sus primeros años en el Condado de Galway. Sus padres eran Hugh Patrick McClory, arquitecto e ingeniero civil, y Mary Margaret Ball.

McClory encarnó al irlandés Jack McGivern en la serie televisiva de la NBC The Californians, ambientada en el San Francisco (California) de la fiebre del oro. Se emitió desde 1957 a 1959, y en el show trabajaban Herbert Rudley y Adam Kennedy.

También intervino en dos ocasiones en el western de la NBC Overland Trail, protagonizado por William Bendix y Doug McClure. Finalmente, otra de sus actuaciones tuvo lugar en un episodio de la segunda temporada de Lost In Space titulado "The Astral Traveler", donde encarnaba a un personaje llamado Hamish.

Sean McClory falleció en 2003 en Los Ángeles, California, a causa de una enfermedad cardiaca.

Filmografía
Them! (1954)
The Dead (1987)
El abuelo está loco (1967)
Cheyenne Autumn (1964)
My Chauffeur (1986)
Diane (1956)
The Quiet Man (1952)
The Guns of Fort Petticoat (1957)

Enlaces externos

Actores de cine de Irlanda
Actores de televisión de Irlanda
Nacidos en Dublín

Sean McClory


جمهورية الموز هو مصطلح ساخر يطلق للانتقاص من أو ازدراء دولة غير مستقرة سياسيا، وليس لها ثقل سياسي واقتصادي بين دول العالم، يعتمد اقتصادها على عدد قليل من المنتجات كزراعة الموز مثلا، ومحكومة بمجموعة صغيرة ثرية وفاسدة. لا يزال هذا المصطلح يستخدم غالبا بطريقة مهينة لوصف بعض حكومات بعض البلدان في أمريكا الوسطى ومنطقة بحر الكاريبي، بل يتسع ليشير إلى دول أمريكا الجنوبية وآسيا وأفريقيا.

صاغ المصطلح في بادئ الأمر الكاتب الأمريكي أوليفر هنري للإشارة إلى هندوراس في ملفوف والملوك (1904 ، مجموعة قصص قصيرة تجري أحداثها في أمريكا الوسطى) ليطلق على الحكومات الدكتاتورية التي تسمح ببناء مستعمرات زراعية شاسعة على أراضيها مقابل المردود المالي. أما الاستخدام الحديث للمصطلح فجرى ليوصف به أي نظام غير مستقر أو دكتاتوري، وبالأخص عندما تكون الانتخابات فيه مزورة أو فاسدة، ويكون قائدها خادماً لمصالح خارجية.

أصل الكلمة
في القرن التاسع عشر، صاغ الكاتب الأمريكي أوليفر هنري (وليام سيدني بورتر 1862 – 1910) مصطلح جمهورية الموز لوصف جمهورية أنكوريا الخيالية في كتاب الكرنب والملوك (1904)، وهو عبارة مجموعة من القصص القصيرة ذات الصلة بالموضوع والمستوحاة من تجاربه في هندوراس، حيث عاش ستة أشهر حتى يناير 1897 مختبئًا في فندق في تروخيو بولاية كولون عندما كان مطلوبًا في الولايات المتحدة بتهمة الاختلاس من أحد البنوك.

في أوائل القرن العشرين، كانت شركة الفواكه المتحدة، وهي شركة أمريكية متعددة الجنسيات، مساهمة في خلق ظاهرة جمهورية الموز. إلى جانب شركات أمريكية أخرى، مثل شركة كوياميل للفواكه، وبدعم من حكومة الولايات المتحدة في بعض الأحيان، خلقت الشركات الظروف السياسية والاقتصادية والاجتماعية التي أنشأت جمهوريات الموز في بلدان أمريكا الوسطى مثل هندوراس وغواتيمالا.

المنشأ
بدأ تاريخ جمهورية الموز بإدخال فاكهة الموز إلى الولايات المتحدة في عام 1870، بواسطة لورينزو داو بيكر كابتن سَكّونة تلغراف، الذي اشترى الموز في جامايكا وباعه في بوسطن بربح 1000%. كان للموز شعبية لدى الأميركيين كفاكهة استوائية مغذية أقل تكلفة من الفواكه المزروعة محليًا في الولايات المتحدة، مثل التفاح؛ في عام 1913، كان مبلغ 25 سنتًا (ما يعادل 6.34 دولار في عام 2018) يشتري دزينةً من الموز، ولكن تفاحتين فقط. في عام 1873، لإنتاج الطعام لعمال السكك الحديدية الأمريكيين، أقام عمالقة السكك الحديدية الأمريكية هنري ميغز وابن أخيه ماينور سي. كيث مزارع الموز على طول السكك الحديدية التي أنشأاها في كوستاريكا؛ واعترافًا منهما بربحية تصدير الموز، بدأا بتصدير الفاكهة إلى جنوب شرق الولايات المتحدة.

في منتصف السبعينيات، ولإدارة المشاريع التجارية الصناعية والزراعية في بلدان أمريكا الوسطى، أسس ماينور كيث شركة التجارة والنقل الاستوائية: وهي نصف ما سيصبح لاحقًا الشركة المتحدة للفواكه (UFC)، وبحلول ثلاثينيات القرن العشرين، كانت التوترات السياسية والاقتصادية الدولية التي خلقتها الشركة المتحدة للفواكه سببًا في تمكين الشركة من السيطرة على 80% إلى 90% من أعمال الموز في الولايات المتحدة.

بحلول أواخر القرن التاسع عشر، سيطرت ثلاث شركات أميركية متعددة الجنسيات (شركة الفواكه المتحدة، وشركة ستاندرد، وشركة كويمال للفواكه) على زراعة الموز وحصاده وتصديره، وسيطرت على البنية الأساسية للطرق والسكك الحديدية والموانئ في هندوراس. وفي المناطق الساحلية الشمالية بالقرب من البحر الكاريبي، تخلت حكومة هندوراس عن 500 هكتار لشركات الموز (2000 فدان/ميل) من خط سكة حديد مستخرج، رغم عدم وجود خدمة للسكك الحديدية إلى العاصمة تيغوسيغالبا. وبين الشعب الهندوراسي، عرفت شركة الفاكهة المتحدة باسم «الأخطبوط»، لأن نفوذها سيطر على المجتمع الهندوراسي، وسيطر على الهياكل الأساسية للنقل في بلدانهم، وتلاعب أحيانًا بالسياسة الوطنية في هندوراس بالعنف ضد العمال.

بحلول ثلاثينيات القرن العشرين، كانت الشركة المتحدة للفواكه تمتلك 3.5 مليون فدان من الأراضي في أمريكا الوسطى ومنطقة البحر الكاريبي، وكانت أكبر مالك في غواتيمالا. وقد أعطت هذه الحيازات قدرًا عظيمًا من القوة على حكومات البلدان الصغيرة. كان ذلك أحد العوامل التي تؤكد ملائمة عبارة «جمهورية الموز».

غواتيمالا
عانت غواتيمالا من التأثير الاجتماعي والاقتصادي الإقليمي لـ«جمهورية الموز»: توزيع الأراضي الزراعية والثروة الطبيعية بشكل غير عادل، والتنمية الاقتصادية المتفاوتة، واعتماد الاقتصاد على عدد قليل من المحاصيل التصديرية؛ عادة الموز والبن وقصب السكر. كان التوزيع غير العادل للأراضي سببًا أساسيًا للفقر، وما يصاحب ذلك من السخط السياسي الاجتماعي والتمرد.

في الخمسينيات، سعت الشركة المتحدة للفواكه إلى إقناع حكومات الرئيسين الأمريكيين هاري ترومان (1945 – 1953) ودوايت أيزنهاور (1953 – 1961) بأن الحكومة الشعبية المنتخبة للرئيس ياكوبو غوربينز غوزمان في غواتيمالا كانت مؤيدة للسوفييت سرًا لأنها صادرت «أراضي شركات الفواكه» غير المستخدمة إلى الفلاحين الذين لا يملكون أرضًا.

التفسيرات الحديثة
في بعض الأحيان، كانت البلدان التي حصلت على الاستقلال من القوى الاستعمارية في القرنين العشرين والحادي والعشرين تميل إلى تقاسم سمات جمهوريات الموز بسبب تأثير الشركات الخاصة الكبيرة في سياساتها؛ على سبيل المثال، المالديف (شركات المنتجعات)، تشيلي (شركات تعدين أجنبية)، والفلبين (صناعة التبغ، حكومة الولايات المتحدة وشركاتها).

وفي 14 مايو 1986، ذكر أمين الخزانة الأسترالي آنذاك بول كيتنغ أن أستراليا قد تصبح جمهورية موز. وقد تلقى ذلك الكثير من التعليقات والنقد، وينظر إليه على أنه جزء من نقطة تحول في تاريخ أستراليا السياسي والاقتصادي.

انظر أيضا
 دولة مسرحية
 دولة فاشلة
 جمهورية الشركات
 سلطة مفرطة للبنوك

مراجع

وصلات خارجية
 نائب تونسي يصف بلاده بـ «جمهورية الموز» وأعضاء الإئتلاف الحاكم يثورون غضبا
 ما هي «جمهورية الموز» التي ذكرها الوزير عادل الجبير

ألفاظ وضعت في عقد 1900
أوليفر هنري
بلدان
تحقير
تنمية اقتصادية
حروب الموز
دول حسب قوة السلطة
سلعة
شركة يونايتد فروتس
فساد سياسي
مستحدثات سياسية
مصطلحات سياسية
موز
موز في الثقافة الشعبية

جمهورية الموز


Akşemseddin (1389, Şam - 16 Şubat 1459, Göynük), asıl adı ile Mehmed Şemseddin, çok yönlü Türk âlim, tıp insanı ve Şemsîyye-î Bayramîyye isimli Türk Tasavvuf tarikatının kurucusu. Osmanlı Padişahı Fatih Sultan Mehmed'in hocası olarak bilinmektedir.

Hayatı
Şeyh Hamza'nın<ref>Feridüretü'l Evliyâ, s. 270</ref> oğlu olarak, 1389 yılında Şam'da doğmuştur. Şeyh Hamza, ailesiyle beraber Amasya'ya gelen küçük Şemsettin'i yetiştirmiştir. Rivayetlere göre Akşemseddin'in soyu, baba tarafından Ebu Zerr Giffari'ye dayanmaktadır. İlk tahsilini babasından alan Akşemseddin'in 7 yaşında hafız olduğu öne sürülmektedir. Ailesiyle birlikte Çorum-Osmancık kazasının Sarpın Kavak köyüne yerleşmiştir. Babasının vefatından sonra Amasya ve Osmancık medreselerinde eğitimini tamamlayan Akşemseddin, Osmancık Medresesine müderris oldu. Akşemseddin ayrıca, tıbba ve eczacılığa merak sararak tıp ilmini öğrendi. Daha önceden Seyyid Abdülkâdir Geylânî, İmam-ı Gazali ve Muhammed Celaleddin-i Rumi gibi örneklerinde görüldüğü gibi, ilim tahsili ile tatmin olmayan Akşemseddin, irfan tahsili için müderrisliği ve medreseyi terk etti. Tasavvufa olan ilgisinden dolayı, Akşemseddin önce İran'ı dolaştı ama umduğunu bulamadığı için yeniden Anadolu'ya dönmek zorunda kaldı. Anadolu'da ise, Akşemseddin'e Ankara'da bulunan Hacı Bayram Veli'yi tavsiye ediyorlar ve şöyle diyorlardı: {{Alıntı|Kazandığın şu zahiri ilmini mana ilmiyle, bilgini aşk ile, akıl vergisini kalp ve gönül vergisiyle tamamlaman gerek. Bu da yalnız olmaz. Sana bir mürşit lazım. Kalk Ankara'ya git. Orada Hacı Bayram Veli'ye müracaat et. O seni tamamlasın, bütünleşin. Sen bu dünyaya lazım bir âlim'sin."

Ankara'ya giden Akşemseddin, Hacı Bayram Veli'nin öğrencilerinin nefislerini  kırmak, fakirlere yardım etmek ve yoksullara ikramda bulunmak için de olsa cer ve yardım kabul etmesi, çarşı pazarda devran yaptırması gibi hallerinden hoşlanmadığı için Ankara'dan ayrıldı ve başka bir mürşid aramak için Halep'e gitti.<ref>Taşköprülüzâde:  Halep'te bir gece rüyasında boynuna bir zincirin takılmış olduğunu, zincirin diğer ucu Hacı Bayram Veli'nin elinde ve kendisini Ankara'ya doğru çektiğini gördü. Bunun üzerine yeniden Ankara'ya döndü. Hacı Bayram Veli'nin yanında özel ilgi ve sıkı bir riyâzet ve mücâhadeye alınan Akşemseddin, kendisine gösterilen bu ihtimamı en iyi şekilde değerlendirdi. Kısa süre tasavvufun bütün yollarını ve inceliklerini öğrenen Aksemseddin, bu başarısından dolayı Hacı Bayram Veli'den icâzet aldı ve hilafet tacı giydirildi. Bunun sonrasında Hacı Bayram Veli'den aldığı izinle Ankara'dan ayrıldı ve Beypazarına yerleşti. Beypazarında büyük bir şöhret bulan Akşemseddin, kısa bir süre sonra oradan da ayrılır ve İskilip'e yerleşir. İskilip'ten de yine aynı kesrete düşme sebebiyle ayrılır ve Bolu'nun Göynük ilçesine yerleşir. Göynük'te de yine bir değirmen ve mescid inşa ettirip, kendi çocuklarının tahsil ve terbiyesi ile meşgul olmuş, diğer taraftan mevcut eserlerini yazmış ve yedi kere hacca gidebilme imkânı bulmuştur. Akşemseddin'in on iki evladı olduğundan bahsedilmekte ise de mevcut diğer kaynaklarda sadece on çocuğundan söz edilmektedir.

İstanbul'un Fethi
Akşemseddin'in asıl ünü, II. Murat'ın emir ve isteğiyle II. Mehmed'in hocalığına tayin edilişiyle başlamıştır. Akşemseddin, II. Mehmed'e danışmanlık yapıp İstanbul'un fethine katkıda bulunmuştur. Akşemseddin çocukları, öğrencileri ve müritleriyle birlikte fetih ordusuna katılmışlardır. Akşemseddin İstanbul kuşatmasının en kritik günlerinde II. Mehmed'e bir mektup yazmıştır.

II. Mehmed , Akşemseddin ile İstanbul'a girişte şehir halkı tarafından karşılanıyor, şehir halkı Akşemseddin'i II. Mehmed sanıp ona çiçekler uzatılıyor. Akşemseddin ise "Padişah ben değilim" diyerek yanındaki II. Fatih Sultan Mehmed'i gösteriyordu. II. Mehmed ise "Hünkar benim ama, o benim hocamdır. Çiçekler O'na Layıktır!" sözüyle tebessüm ediyordu. II. Mehmed İstanbul'un fethin ardından Ayasofya'da hutbesini tamamladıktan sonra, minberden indi ve Akşemseddin'i imâmete geçirdi. Böylece Akşemseddin, fethin ilk Cuma namazını kıldırmış oldu. Ayrıca Akşemseddin, Fetih'ten sonra II. Mehmed isteği üzerine Ebu Eyyûb el-Ensarî'nin kabrini tespit ettiği rivayet edilir.

Ölümü
Akşemseddin, fetihten sonra, II. Mehmed'in ısrarına rağmen İstanbul'da kalmak istemedi, Göynük'e çekildi ve 16 Şubat 1459 yılında 70 yaşında öldü.

Akşemseddin ve tıp
Kaynaklarda Akşemseddin'in tıp ilmini kimden ve nasıl öğrendiğine dair net bir bilgi yoktur. Bununla alâkalı İskoç oryantalist Elias John Gibb, History of Ottoman Poetry adlı eserinde, Akşemseddin'in tıp alanındaki ilmini, Hacı Bayram Veli ile beraber olduğu yıllarda elde ettiğini kaydetmekte ve kendisinden âlim ve mübarek bir kimse diye söz etmektedir.

Sadece beden hastalıkların değil, aynı zamandan ruh hastalıklarının da hekimi olan Akşemseddin, ruh hastalıklarını da tedâvi ettiği belirtilmektedir.

Eserleri
 Risaletü'n-Nûriye
 Hall-i Müşkilât
 Makamât-ı Evliyâ
 Kitabü't Tıb
 Maddetü'l-Hayat
 Def'ü Metain
 Nasihatnamei

Kaynakça

Mutasavvıflar
Türk din âlimleri
Türk Müslümanlar
Türk mutasavvıflar
1459 yılında ölenler
1389 doğumlular
15. yüzyıl Osmanlı yazarları
Evliyalar
Ekberi sufiler/filozoflar
Şam doğumlular
Osmanlı bilim insanları
Orta Çağ Müslüman bilim insanları
Mikrobiyoloji
İslam filozofları
II. Mehmed
Osmanlı din âlimleri

Akşemseddin


Sadsbury Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Sadsbury Township (Chester County, Pennsylvania)
 Sadsbury Township (Crawford County, Pennsylvania)
 Sadsbury Township (Lancaster County, Pennsylvania)

Sadsbury Township


تعرضت ولاية الأصنام (الشلف حاليا) في 10 أكتوبر 1980 الساعة الواحدة ظهراً وخمس وعشرين دقيقة لهزة أرضية عنيفة بلغ مقدارها 7. 3 على سلم ريشتر. وقد كان زلزالا عنيفا جدا لدرجة أنه تسبب بتدمير 80 بالمئة من المدينة وقد خلّف وراءه خسائر بشرية بلغت 10000 ضحية من بينهم 2633 قتيلا. واستمرت الهزات الارتدادية لهذا الزلزال عدة أشهر بعد الهزة الأولى. كما خلف صدعا طوله 36 كيلومترا مع ارتفاع الطبقات الصخرية بـ 6 أمتار بالقرب من منطقة بني راشد.

مراجع

الجزائر في 1980
أحداث أكتوبر 1980 في إفريقيا
زلازل 1980
زلازل في الجزائر
كوارث في الجزائر 1980

زلزال الشلف 1980


Karl Nikolas Fraas (Rattelsdorf, Bamberg; 8 de septiembre de 1810 - 9 de noviembre de 1875) fue un botánico, agrónomo alemán. Luego de recibir su educación media en el Gimnasio de Bamberg, en 1830 entró a la Universidad de Múnich, donde obtuvo su grado de doctor en 1834. Después de haber dedicado gran atención al estudio de la botánica, viajó a Atenas en 1835, como inspector de los Jardines de la corte; y en abril de 1836, fue profesor de botánica en la Universidad.

En 1842, retornó a Alemania, y fue docente de la Escuela Central de Agricultura en Schleißheim. En 1847, fue nombrado profesor de agricultura en Múnich, y en 1851 director del Colegio Central de Veterinaria.

Falleció, a los 65 años, en Neufreimann, cerca de Múnich.

Honores
 Por muchos años, secretario de la Sociedad de Agricultura de Baviera, renunciando en 1861

Eponimia
 (Asteraceae) Achillea fraasii Sch.Bip.
 (Asteraceae) Centaurea fraasii Sch.Bip. ex Nyman
 (Asteraceae) Crepis fraasii Sch.Bip.
 (Asteraceae) Ptarmica fraasii Nyman
 (Scrophulariaceae) Orobanche fraasii F.W.Schultz
 (Scrophulariaceae) Phelypaea fraasii Walp.

Algunas publicaciones
 Beschreibung der Kgl. Maulbeerbaumpflanzung am Schafhause bei Weihenstephan (Descripción de la Real. Mulberry plantación de moreras en Weihenstephan). 1844
 Synopsis plantarum florae classicae. Múnich, 1845
 Klima und Pflanzenwelt in der Zeit. Landshut, 1847
 Historisch-encyklopädischer Grundriß der Landwirthschaftslehre. Stuttgart, 208 pp. 1848
 Geschichte der Landwirthschaft. Praga, 1851
 Die Schule des Landbaues. Múnich, 1852
 Baierns Rinderrassen. Múnich, 1853
 Die künstliche Fischerzeugung. Múnich, 1854
 Die Natur der Landwirthschaft. Múnich, 1857
 Wie wird Waldstrou entbehrlich?. 4ª ed. 21 pp. 1857
 Buch der Natur fur Landwirthe. Múnich, 1860
 Die schule des landbaues oder leichtfasslicher unterricht in der band wirthschaft für ackerbauschulen, dorfschulen, landwirthschaftliche fortbildungschulen ...(Escuela de agricultura en la banda de aula, economía para las escuelas agrícolas, escuelas rurales). 1861
 Geschichte der Landbau u. Forstwissenschaft ...(Historia de la Agricultura y Forestal ...) 668 pp. Múnich. 1865
 Bavaria rediviva! Ein Beitrag zur Lehre vom Völkeruntergang durch Bodenerschöpfung. Múnich. 1865
 Die Ackerbaukrisen und ihre Heilmittel (La crisis de la agricultura y sus remedios). Múnich, 255 pp. 1866 en línea
 Die Ackerbaukrisen und ihre Heilmittel. Ein Beitrag zur Wirthschaftspolitik des Ackerbauschutzes. Brockhaus, Leipzig 1866
 Dorfgeschichten. Ein Lesebuch für landwirthschaftliche Fortbildungsschulen. Fleischmann, Múnich 1869: vol. II, ibíd. 1870
 Das Wurzelleben der Kulturpflanzen und die Ertragssteigerung. Paul Kormann, Leipzig 1870; 2ª ed. ibíd. 1872
 Das Wurzelleben der Cultur-pflanzen. Berlín, 1872

También fundó y editó un periódico semanal de la agricultura, el Schranne.

Referencias de Karl Marx sobre Fraas
Karl Marx se interesó por la obra de Fraas, escribiéndole a Engels el 25 de marzo de 1868, que había encontrado la obra de Fraas de 1847: Climate and the Vegetable World throughout the Ages, a History of Both "muy interesante, sobre todo como prueba de que clima y flora han cambiado en los tiempos históricos".
Marx llamó a Fraas "un darwinista antes de Darwin ", y añadió:  Esas referencias a Fraas son de interés para los estudiosos recientes de las ideas ecológicas de Marx.

Literatura
 . 1877. Karl Fraas, Professor der Landwirthschaft. En: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Tomo 7, Duncker & Humblot, Leipzig , pp. 202 f.
 . 1941. Carl Fraas. Herkunft und Wirken eines fränkischen Landwirts im 19. Jahrhundert. Nürenberg = Familiengeschichtliche Schriften der Gesellschaft für Familienforschung in Franken H. 6 (con foto y lista de publicaciones)
 . [`1955]]. Carl Fraas. Ein literaturgeschichtliches Lebensbild aus der Mitte des 19. Jahrhunderts. Zugleich ein Beitrag zur Geschichte der Pflanzenernährungs- und Düngerlehre. In: Bayerisches Landwirtschaftliches Jahrbuch Jg. 32, 1955, pp. 361-380
 -----------. 1957. Nachträge zu Carl Fraas und zur Geschichte der landwirtschaftlichen Hochschullehre. In: Bayerisches Landwirtschaftliches Jahrbuch Jg. 34, pp. 121-126
 . 1961. Fraas, Carl Nikolaus, Landwirt. En: Neue Deutsche Biographie (NDB). Tomo 5, Duncker & Humblot, Berlín , pp. 308 f.
 . 1993. Carl Nikolaus Fraas (1810–1875). Ein bayerischer Agrarwissenschaftler und Reformer der intensiven Landwirtschaft. Diss. Techn. Univ. Múnich. Erschienen in der Neuen Schriftenreihe des Stadtarchivs München: Miscellanea Bavarica Monacensia vol. 151, Uni-Druck (con numerosas ilustraciones, y bibliografía completa)

Referencias

Enlaces externos

Botánicos de Alemania del siglo XIX
Escritores en alemán
Agrónomos de Alemania
Profesores de Alemania
Historiadores de la ciencia
Editores de Alemania
Alumnado de la Universidad de Múnich
Fallecidos en Múnich

Karl Nikolas Fraas


ගෞරවණීය එච්.ආර්. පියසිරි (ඉංග්‍රීසි: Handunnetti Rannulu (H. R) Piyasiri) හිටපු නියෝජ්‍ය ඇමතිවරයෙකි. මෙතුමා වර්තමාන ශ්‍රී ලංකා බුරුමය තානාපති වරයායි.

පාසල් දිවිය
මෙතුමා  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.  1958 සිට 1960 දක්වා මෙතුමා කොලඹ නාලන්ද  විද්‍යාලයේ  ජේෂ්ට ක්‍රිකට් පිලේ ක්‍රීඞා  කල අතර 1960 දී ආනන්ද - නාලන්ද මහා ක්‍රිකට් තරගයට නාලන්දාව වෙනුවෙන් ක්‍රීඞා කලහ. ගාමිණී ජයවික්‍රම පෙරේරා මොහුගේ නාලන්දා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ සමකාලීන නායකයා වූ අතර ප්‍රේමසර ඈපාසිංහ සහ මිත්‍ර සිරිවර්ධන ද වරෙක සමකාලීනයන් වූහ

ගෞරවණීය එච්.ආර්. විමලසිරි සහ රියර් ඇඩ්මිරල් ඵච්. ආර් අමරවීර මොහුගේ සොහොයුරන් වෙයි.

ආශ්‍රිත

 එච්.ආර්. පියසිරිගේ ඉංග්‍රීසි විකිපීඩියා පිටුව

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු දේශපාලනඥයින්

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ලංකික දේශපාලනඥයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ

එච්.ආර්. පියසිරි


Le Raytheon Sentinel est un avion de surveillance anciennement exploité par la Royal Air Force. Bien que basé sur le biréacteur d'affaires ultra long-courrier Bombardier Global Express, le maître d'œuvre du Sentinel était la société de défense américaine Raytheon, qui a fourni la plupart des systèmes de mission et effectué les essais en vol.

Historique

Initialement connu sous le nom de programme ASTOR (Airborne STand-Off Radar), le développement a débuté en 1999. Après sa livraison en 2007, la flotte Sentinel était exploitée par un escadron de la RAF composé à la fois de personnel de l'armée de l'air et de terre basé à RAF Waddington. Le Sentinel est interopérable avec d'autres systèmes alliés tels que JSTARS et le système Alliance Ground Surveillance de l'OTAN. Des Sentinel ont été déployées à l'étranger à plusieurs reprises, notamment pour soutenir l'armée britannique en Afghanistan, les forces de la coalition en Libye et pour aider les forces françaises déployées au Mali. Il fut également déployé à plus petite échelle au Ghana et même au niveau national pour aider les opérations de secours en cas de catastrophe.

En 2010, le Strategic Defence and Security Review (SDSR) du gouvernement britannique a annoncé son intention de . La décision de 2010 a été annulée en 2014 par le Premier ministre David Cameron et dans le SDSR de 2015, le gouvernement britannique a annoncé que la retraite du type serait retardée et qu'il resterait en service . En raison des tergiversations répétées sur son avenir, le Sentinel ne reçut aucune mise à niveau au cours de sa période de service. Il fut retiré du service en mars 2021.

Le 16 novembre 2021, il a été signalé que le ministère de la Défense britannique avait accepté une offre conjointe de Raytheon USA/Bombardier impliquant de rendre les avions à nouveau pilotable pour passer aux États-Unis. Le client final supposé est le United States Army.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Winchester, Jim. "Aircraft of the RAF Part 5 – Raytheon Sentinel R1". Air International, Volume 75 No. 3, September 2008. pp. 54–57.

Liens externes
 Raytheon UK: ASTOR
 Raytheon: ASTOR
ASTOR is born
 RAF – Sentinel R1/ASTOR

Avion biréacteur
Avion militaire britannique
Premier vol en 2004

Raytheon Sentinel