Književno prevođenje je pismeno prenošenje književnog teksta iz jednoga jezika (jezik izvor) u drugi (ciljni jezik), preko prevoditelja. Za razliku od prevođenja, koje je širi pojam i obuhvaća sve moguće izvore, pisane i nepisane, te je moguće ljudsko i strojno prevođenje, književno prevođenje je aktivnost ograničena na ljude vične jezicima te obogaćene umjetničkim darom.

Ivo Hergešić opisuje književno prevođenje ovako:

Primjeri

Od izvrsnoga primjera književnog prevođenja možebitno jasnije govori o značaju kvalitetnog književnog prevođenja loš primjer:  hiperproduktivni Špiro Dimitrović Kotoranin, ne trepnuvši okom napisao je u jednoj rimskoj tragediji Shakespeareovoj: "Besposlen pop i jariće krsti".

Podučavanje književnog prevođenja

Kao i prevođenje, književno prevođenje se obrađuje kao predmet na visokoškolskim ustanovama, Filozofski fakultet u Splitu i Sveučilište u Zadru imaju i izučavaju istoimeni predmet.

Dva temeljna ishoda učenja odnosno kompetencije stečene ovim i ovakvim kolegijima su:
 analizirati, sintetizirati i vrednovati teorijska znanja o prevođenju, tj. poznavanje teorije prevođenja i književnog prevođenja
 primjenjivati sveobuhvatna znanja o (polaznom) jeziku, kulturi i civilizaciji prevodeći (prenoseći) književni tekst na ciljni jezik, tj. primjena književnog prevođenja

Izvori

Jezikoslovlje
Komunikacije

Književno prevođenje


Philip Danforth Armour Sr. (16 May 1832 – 6 January 1901) was an American meatpacking industrialist who founded the Chicago-based firm of Armour & Company.  Born on a farm in upstate New York, he initially gained financial success when he made $8,000 during the California gold rush from 1852 to 1856. He later opened a wholesale soap business in Cincinnati, then moved it to Milwaukee.

During the American Civil War, Armour capitalized on the opportunity to sell meat to the United States Army, making millions in the process. In 1875, he moved his base to Chicago. His innovations included bringing live hogs to the metropolis for slaughter, inventing an assembly line system for the dis-assembly of hogs, canning the product, economy of scale and efficiency in detail.  He systematically utilized waste products, boasting that he made use of "everything but the squeal". The introduction of refrigerated rail cars opened a national market for him and competitors such as Gustavus Swift.  Armour expanded into banking and speculation on the futures market for pork and wheat  by 1900, his plants employed 15,000 workers; his own wealth was in the range of $50 million (~$ in ). The urgent Army need for meat during the Spanish–American War of 1898 led to highly publicized complaints about "embalmed beef." Armour retired from business in 1899, and devoted himself to philanthropy in the Chicago area, including low-cost housing for industrial workers, and the major institution of higher education, the Armour Institute of Technology (now part of Illinois Institute of Technology).

Life and career
Armour was born in Stockbridge, New York, to Danforth Armour and Juliana Ann Brooks. He was one of eight children and grew up on his family's farm. Armour was descended from colonial settlers of Scottish and English origin, with his surname originating in Scotland. He was educated at Cazenovia Academy in New York until the school expelled him for taking a ride in a buggy. Among his first jobs was that of Driver on upstate New York's Chenango Canal which ran through Madison County at that time and would have been a busy thoroughfare. At the age of 19, Armour left New York with about 30 other people for California, joining the great California gold rush. They walked most of the way from New York to California. Before the journey, Armour "had received several hundred dollars from his parents," making him, for the most part, "the financier of the party," according to biographer Edward N. Wentworth. In California, Armour eventually started his own business, employing out-of-work miners to construct sluices, which controlled the waters that flowed through the mined rivers. In only a few years, Armour had turned his business into a profitable enterprise, earning himself about $8,000 by the time he had turned 24.

With his sizable fortune in hand, Armour then moved to Milwaukee, Wisconsin, starting a wholesale grocery business. In Milwaukee, Armour formed business partnerships with Frederick Miles in the grain business in 1859. He worked with Miles for three years before he partnered with John Plankinton in the meatpacking industry, creating the company Plankinton, Armour & Company. Philip helped Plankinton start up "a new plant on the Menominee River so that the firm could handle government pork contracts." They experienced prompt success through the distribution of sought after meats, produce, and grains to westward-moving settlers and fortune-seekers. It was also during this period when Armour married Malvina Belle Ogden in 1862. Armour demonstrated his uncanny ability as a young businessman by taking advantage of changing meat prices during and after the Civil War. According to Deborah S. Ing, author of Philip Armour's biography in the American National Biography Online, "the most important business coup of Armour's early career occurred near the end of the Civil War when he predicted heavy Confederate losses and thus the dropping of pork prices…he made contracts with buyers at $40 per barrel before prices plummeted to $18 when the war ended in a Union victory. This deal netted him a profit of $22 per barrel or a total of $1 million to $2 million." Armour's savvy decision elevated the status of Plankinton, Armour & Co., allowing the firm to expand into other cities.

Later with his brother, Herman, he again entered the grain business and built several meat packing plants in the Menomonee River Valley. After individually prospering in three different regions, Philip, Herman and Joseph reconvened in 1867 to form the flagship Armour & Company in Chicago, which packed hogs exclusively for the first eight years of its existence. The company  which soon became the world's largest food processing and chemical manufacturing enterprise, headquartered in Chicago, Illinois. Armour & Co. was the first company to produce canned meat and also one of the first to employ an "assembly-line" technique in its factories.

In the winter of 1879–1880, Armour traveled to Wyandotte County, Kansas, after becoming disturbed to hear that emancipated blacks from the deep South had arrived there unprepared for the midwestern winter.  Armour returned to Chicago and raised funds for the stranded Exodusters, reporting, "I talked with a great many of them and was surprised at their intelligence.  I asked them where they thought they were going.  They said only North to escape persecution. . . . They had no idea that they were going to a land of plenty or idleness, but simply to a land of freedom." In all, Armour raised $1,200 from Chicago businesses ($200 from his own Armour and Company, $200 from the unrelated Armour, Dole & Co. (owned by George Armour), $200 from Field, Leiter & Co. (later known as Marshall Field & Company), $100 from N.K. Fairbank & Co. (owned by N.K. Fairbank), and $50 each from ten others).

In order to get his meat products to market Armour followed the lead of rival Gustavus Swift when he established the Armour Refrigerator Line in 1883. Armour's endeavor soon became the largest private refrigerator car fleet in the U.S., which by 1900 listed over 12,000 units on its roster, all built in Armour's own car plant. The General American Transportation Corporation would assume ownership of the line in 1932.

In the late 1880s, he was solicited by Peter A. Demens to invest in his Orange Belt Railroad running across central Florida, and one of the depots was named in his honor. In 1900, while terminally ill he wintered in Southern California, probably due to his association with Demens, and his namesake son Philip Jr. came to visit, caught pneumonia and suddenly died on January 29. The next winter Philip Sr. was too ill to travel to California, and died in Chicago.

His meatpacking plants pioneered new principles of large-scale organization and refrigeration to the industry. Armour implemented the assembly line in order to speed up production, was one of the first to reduce the tremendous waste when slaughtering of hogs by refining and selling waste products. His biggest concern was ensuring that every part of the animal was made useful, "thus, out of meatpacking came auxiliary industries such as glue, fertilizer, margarine, lard, [and] gelatin." Armour famously declared that he made use of "everything but the squeal". By developing these profitable manufacturing innovations and expanding the reach of his company, Armour & Co. became one of the largest meatpacking firms in America by the 1890s. It earned an estimated $110 million in 1893 and established Armour's position as one of the great industrialists of the Gilded Age.

Labor issues
Since the end of the Civil War, labor activists in Chicago had been fighting for powerful labor unions that would negotiate the eight-hour day and higher wages. At a time when the living wage for a five-member family was $15.40 a week, the workers at Armour & Company only earned about $9.50 a week. After Armour's butchers had publicly called for better pay and improved job security in the early 1880s, Armour kicked out the union workers and blacklisted the leaders of the strike. In the weeks before the Haymarket bombing of May 4, 1886, Armour had even encouraged his colleagues to equip a militia to suppress future labor actions. In the book Death in the Haymarket, historian James Green notes that the supplies included "a good machine gun, to be used by them in case of trouble". Over the course of his career, Armour had broken three major strikes that had directly concerned his factories, blacklisting all of the union leaders involved. The New York Times emphasized in its reporting how greatly Armour "cares for his labor" without any sense of irony. "Although his workers lived and worked in squalid conditions," the PBS series American Experience reports, "Armour was known as a philanthropist".

Embalmed beef scandal
The company's reputation was tarnished further in 1898, when Major General Nelson A. Miles, Commanding General of the United States Army, claimed that the major meatpacking companies of Chicago—including Armour's—were sending chemically-treated meat to soldiers fighting in the Spanish–American War. An investigation followed, but no definite verdict was reached. Skeptics would claim that Armour simply bribed the panel while Armour would defend his innocence for the rest of his life.  Even so, the damage was done. The evidence that was found provided fodder for the muckraking novel by Upton Sinclair entitled The Jungle, which was published in February 1906 and became a bestseller. Armour's reputation never recovered from the 1898–1899 scandal.

Death and legacy

In 1893, Armour donated $1 million to found the Armour Institute of Technology (a privately endowed coeducational college), which merged with the Lewis Institute to become Illinois Institute of Technology (IIT) in 1940. Both Armour Square Park, which is adjacent to both IIT and Guaranteed Rate Field as well as the surrounding neighborhood of Armour Square on  Chicago's South Side are named in honor of him. The Armour brothers Joseph and Philip founded the Armour Mission, an educational and healthcare center. In 1900 his son, Philip D. Armour Jr., died.
Armour died at age 69 on January 6, 1901, of pneumonia at his Chicago home.  He was survived by his wife, Malvina Belle Ogden whom he had married in 1862, and by his son, J. Ogden Armour. His family call him "P. D."

The town of Armour, South Dakota, was named for him in 1885, and the town of Armourdale, Kansas, (now the district of Armourdale in Kansas City, Kansas) in 1881. To acknowledge his investment in the Orange Belt Railroad, in 1889 a depot was named "Armour" near St. Petersburg, Florida. Streets in Cudahy, Wisconsin, (a Milwaukee suburb founded by meat packing magnate Patrick Cudahy) as well as Oconomowoc, Wisconsin, where the Armour family had a summer estate, also bear his name. Philip D. Armour Elementary School in South Chicago, and streets of north Redondo Beach, California, are named after prominent American businessmen of the industrial revolution. Armour Lane is one of them.

The Union Pacific Railroad uses Armour Yellow as one of its official colors, the same hue used by Armour refrigerated cars in the early 20th century.

See also
 Gustavus Franklin Swift
 Herman Ossian Armour
 Hormel
 Armour, South Dakota
 Andrew Watson Armour III

Footnotes

References
 Armour, Philip D. (1895) "Chapter LV: The Packing Industry" in Depew, Chauncey M. (Ed.) 100 Years of American Commerce, pp. 383-388. Signed by "Philip D. Armour".
 Bontemps, Arna. 100 Years of Negro Freedom (Dodd, Mead & Company, 1961).

 Dolinar, Brian. The Negro in Illinois:  The WPA Papers (University of Illinois Press, 2013).

 Gunsaulus, Frank W. "Philip D. Armour, A Character Sketch". New York Public Library Digital Collections.
 Hill, Howard Copeland. "The development of Chicago as a center of the meat packing industry." Mississippi Valley Historical Review 10.3 (1923): 253–273. in JSTOR
 Kane, Mary A. (2006). "Oconomowoc (Postcard History Series)" Arcadia Publishing.  .
 Leech, Harper and John Charles Carroll (1938). Armour and His Times, New York: D. Appelton-Century Company.
 Skaggs, Jimmy M. Prime cut: Livestock raising and meatpacking in the United States, 1607–1983 (Texas A and M University Press, 1986).
 Walsh, Margaret. The rise of the midwestern meat packing industry (University Press of Kentucky, 2015).

External links

 Armour Square Park of the Chicago Park District
 History of the Illinois Institute of Technology (IIT)
 Biographical sketch for Philip Armour on PBS American Experience

1832 births
1901 deaths
19th-century American businesspeople
People from Stockbridge, New York
Businesspeople from Milwaukee
Businesspeople from Chicago
American people in rail transportation
American railway entrepreneurs
People of the California Gold Rush
Burials at Graceland Cemetery (Chicago)
Businesspeople in the meat packing industry
Deaths from pneumonia in Illinois
Armour family

Philip Danforth Armour


Das Kriegerdenkmal für die Gefallenen des Ersten Weltkriegs in Ostbevern hat die Gestalt einer Georgsstatue. Durch die namentliche Aufzählung der Gefallenen hat das Kriegerdenkmal den Charakter eines Kenotaphs.

Beschreibung
Die Skulptur hat eine Gesamthöhe von ca. 3,5 Metern. Auf einem konzentrischen Sockel von ca. 1,5 Metern Höhe steht eine Statue des heiligen Georg in Gestalt eines Ritters mit Harnisch und Umhang. Sein unbehelmtes Haupt schaut gerade nach vorn. Vor seiner Brust stößt er ein zweischneidiges Schwert beidhändig einem Lindwurm in den Rachen, der sich zu seinen Füßen ringelt.

Am Sockelrand sind vier allegorische Köpfe abgebildet. Die Sockelfront ist mit einem Eisernen Kreuz geziert, darunter steht die Inschrift: Ostbevern seinen tapferen Söhnen. Um den Sockel herum sind die Namen der Soldaten aus Ostbevern eingemeißelt, die im Ersten Weltkrieg gefallen waren bzw. vermisst wurden. Insgesamt sind 78 Kriegstote aufgeführt; nicht alle amtlich erfassten Gefallenen sind vertreten. Zwei sind 1923 als vermisst aufgeführt, deren Tod sich wohl nachträglich bestätigt hat. Ein Opfer oder Veteran aus dem Deutsch-Französischen Krieg ist ebenfalls erwähnt. Die Listen sind nicht streng alphabetisch geordnet; die Vermissten werden gesondert aufgeführt. Die Aufzählung beginnt mit "Fürs Vaterland starben:" und endet mit dem Satz "Ruhet heil. Frieden". Mit einer Ausnahme ist die Liste auf der Georgsstatue deckungsgleich mit der Liste der Gefallenen, wie sie auf einer Holztafel am Eingang der St.-Ambrosius-Pfarrkirche zu sehen ist, abgesehen von zwei wahrscheinlichen Schreibfehlern eines Nachnamens auf der Tafel.

Bedeutung
Die Statue stellt einen allegorischen Schutzpatron des Soldaten dar, der zum Schwert greift, um das Böse zu bekämpfen. Es ist aber nicht eindeutig, welcher Patron gemeint ist. Es bieten sich hierfür vier Kandidaten an: der heilige Georg, der Erzengel Michael, der heilige Sergios und der heilige Mauritius. Bewusst oder unbewusst hat der Künstler auf ein eindeutiges Attribut verzichtet. Der heilige Georg wird zumeist auf einem Pferd dargestellt, für eine eindeutige Michaelsfigur würden die Engelsflügel fehlen, der heilige Sergios wird zumeist zusammen mit dem heiligen Bakchos dargestellt, und das Kennzeichen für den heiligen Mauritius ist der Mohrenkopf. In der Literatur hat man sich auf den heiligen Georg geeinigt; es gibt allerdings auch Stimmen in Ostbevern, die in der Statue den Erzengel Michael zu erkennen glauben.

Die Kriegsopfer

Geschichte
Kurz nach dem Waffenstillstand, am 28. November 1918, stellte Freiherr von Beverförde-Werries als Vorsitzender des Kriegervereins eine Spende von 2000 Mark für ein Kriegerdenkmal in Aussicht, was eine Spendensammlung im Kriegerverein zur Folge hatte. Wegen der Nachkriegsinflation ging man sogar dazu über, Spenden in Form von Naturalien anzunehmen, um damit die Firma Stuchtey aus Münster, zu bezahlen. Dieser Familienbetrieb wurde von Bernhard Stuchtey (* 25. Januar 1862 in Beckum; † 1. Dezember 1918 in Münster) auf der Hammer Straße 86 in Münster gegründet. Nach seinem Ableben führte das Geschäft seine Witwe weiter. Künstlerisch waren seine beiden Söhne tätig: Heinrich Stuchtey (* 13. November 1891; † 18. Januar 1944) und Wilhelm Stuchtey (Geburts- und Todesdatum unbekannt aber im Zweiten Weltkrieg verstorben). Daher ist nicht eindeutig geklärt, wer der Künstler war, der das Denkmal geschaffen hat. Schließlich konnten die ca. 100 Mitglieder des Kriegervereins im Juni 1923 unter großer Anteilnahme der Bevölkerung das Denkmal feierlich der Öffentlichkeit übergeben.

Die Statue als Teil des Kriegsmahnmals
Das Kriegerdenkmal ist das Eigentum der politischen Gemeinde, stand aber auf dem Boden der Kirchengemeinde, was dazu führte, dass bei Entscheidungen immer ein Konsens zwischen den Parteien hergestellt werden musste. 1976 beschloss der Gemeinderat, den wiederholten Forderungen des Kriegervereins nachzukommen und Kriegsgräberstätte Ostbevern eine Gedenkstätte zu geben.

Der alte Friedhof war von 1815 bis ca. 1930 für Bestattungen genutzt worden und wurde der Gemeindeverwaltung durch einen Pachtvertrag vom 21. Oktober 1975 von der Pfarrgemeinde übergeben. Nach der Auflassung als Friedhof wurden die Gräberfelder eingeebnet. Bei den Gesprächen über die künftige Gestaltung befand die Kirchengemeinde, dass "das Kriegerdenkmal nicht mehr der Zeit entsprechend wäre, da die Statue des St. Georg mit dem Schwert und der Tötung des Drachen Herrschaft und Sklaverei" darstelle. Die Vertreter des Gemeinderats sahen den Standort als für den Verkehr ungünstig an. Die Vertreter des Kriegervereins wiesen auf den Widerspruch hin, dass man nicht einerseits St. Georg als Provokation und öffentliches Ärgernis darstellen und ihn dann anderseits in das geplante Mahnmal für die Gefallenen beider Weltkriege einbeziehen könne.

Der Kunsterzieher am örtlichen Gymnasium Schloss Loburg, Theo Schäfer, wurde mit der Gestaltung beauftragt. Zentrales Gestaltungselement war eine Mauer, die den Platz in zwei Partien teilte und im Volksmund bald "Klagemauer" genannt wurde. Auf der nördlichen Seite war neben figürlichen Darstellungen von Theo Schäfer ("Drei trauernde Frauen") ein steinerner Kreuzweg von 1873 eingefügt, der bislang auf dem alten Friedhof gestanden hatte. Auf eine Restaurierung dieser im Nazarenerstil gehaltenen Bildwerke wurde bewusst verzichtet. Die von Menschenhand beschädigten Figuren sollten einen bleibenden Hinweis auf die im Menschen angelegten zerstörerischen Kräfte geben, die immer wieder auch das Unheil des Krieges heraufbeschwörten. Die Statue des Heiligen Georg ließ man in eine nach Osten abschließende Betonwand ein.

Viele dieser Arbeiten haben sich nachfolgend als handwerklich ungünstig herausgestellt. Die Kreuzwegbilder erhielten einen Schutzanstrich, der den weichen Muschelkalk angriff. Als im Jahre 1982 Denkmalpfleger des Landschaftsverbandes Westfalen-Lippe die Anlage begutachteten, hielten sie "die verständnislose irreparable Wiederverwendung" der einzementierten Reliefs und der Georgsstatue für "äußerst bedauerlich, sowohl aus kunsthistorischen als auch am restauratorischen Gesichtspunkten". Als in einer Ausschusssitzung dem Bürgermeister die Einzementierung der Georgsstatue vorgehalten wurde, vertrat er die Ansicht, dass die allein stehende Figur von ihrer Aussage her nicht mehr in die Zeit passe und daher in ein Mahnmal zu integrieren sei.

Wiederherrichtung
Neben der Verwitterung als Folge der unzweckmäßigen Erhaltungsmaßnahmen machte vor allem Vandalismus den Reliefs und der Statue zu schaffen. Im April 2000 beschlossen Vertreter des Pfarrgemeinderats, des Gemeinderats und des Bistums Münster, darunter Domkustos Udo Grote, die Reliefs aus der Mauer auszubauen und zu restaurieren. Auf Initiative des Volksbundes Deutsche Kriegsgräberfürsorge bildete sich Mitte 2000 ein Arbeitskreis, bestehend aus den Vertretern des Volksbundes, des Pfarrgemeinderats sowie des Gemeinderats.

Dass in Ostbevern ein Wille zur Restaurierung bestand, zeigt die Tatsache, dass dem Antrag, die Umgestaltung des alten Friedhofs aufgrund des angespannten Budgets zu streichen, einstimmig widersprochen wurde. Die "Klagemauer" wurde im Januar 2003 abgerissen. Der Arbeitskreis unter Mitwirkung des Bischöflichen Generalvikariats Münster und der Reservistenkameradschaft erbrachte dann die entscheidenden Impulse zur Wiedererrichtung.

Theo Schäfer hatte die Statue in seine Obhut genommen, bis die Standortfrage entschieden war. Die Fragmente des Sockels wurden aufgefunden und der Sohn Theo Schäfers mit der Wiedererrichtung am neuen Standort beauftragt. Der alte Friedhof wurde zu einem Gedenkpark "Alter Friedhof" umgebildet. Dabei wurde auch die Anlage der Kriegsgräberstätte mit Grabplatten aus Bronze neu gestaltet.

Am Volkstrauertag 2003 konnte Landrat Wolfgang Kirsch die Statue erneut einweihen. Das jährliche Gedenken zum Volkstrauertag findet nach wie vor dort statt. Der Gedenkpark wird immer noch von Vandalismus heimgesucht.

Literatur
 Vikar Gr. Vorspohl in Verbindung mit der Pfarrgemeinde St. Ambrosius Ostbevern (Hrsg.): Wegkreuze und Bildstöcke im Pfarrbezirk St. Ambrosius Ostbevern. Krimphoff, Füchtorf 1978,  (Verfasser: Josef Gr. Vorspohl, Reinhard Drees, Norbert Reher), Nummer 28.
 Werner Bernhard Sendke: Auf Flanderns Feldern gefallen. Deutsche und ihr Verhältnis zum Ersten Weltkrieg. Uelvesbüll 2006, ISBN 3-89959-366-9.

Weblinks

 Volksbund über das Mahnmal und die Umgestaltung
 Heimatverein Ostbevern über den alten Friedhof
 Die Geschichte des Massengrabes von 1945 in Ostbevern
 Bild des Hl. Georg beim Schützenverein Ostbevern
 Vandalismus auf dem alten Friedhof

Einzelbelege

Ostbevern
Gedenkstätte des Ersten Weltkriegs
Bauwerk in Ostbevern
Georgsskulptur
Kalksteinskulptur
Skulptur (1923)
Skulptur (Nordrhein-Westfalen)

Kriegerdenkmal (Ostbevern)


Sarga negra puede referirse a:
El nombre común de la planta Salix atrocinerea.
El nombre común de la planta Salix triandra.

Sarga negra


أييا مارينا (Αγία Μαρίνα) هي مدينة في خانيا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1739   نسمة.

مراجع

أماكن مأهولة في خانيا (مقاطعة)
مدن اليونان

أييا مارينا (هانيا)


رايلا أودينجا  (7 يناير 1945 -)، رئيس وزراء كينيا. ولد في ماسينو. وصل إلى رئاسة الوزراء في أبريل 2008 رغم أنه خسر الانتخابات الرئاسية كمرشح في 2007 أمام مواي كيباكي إلا أن الأخير كلفه تشكيل الحكومة.

وأودينجا هو ابن جاراموغي أودينغا وماري أودينغا. تزوج بيتي أودينغا ورزق من ثلاثة أطفال.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أنجليكانيون كينيون
خريجو جامعة لايبتزغ
رؤساء وزراء كينيا
سجناء ومعتقلون في كينيا
مرشحو رئاسة كينيا
مواليد 1945
ناشطو ديمقراطية كينيون
أشخاص من منطقة كيزيمو

قادة أحزاب سياسية في كينيا

رايلا أودينجا


Johan Georg Hannemann (15. april 1907 - 5. september 1980) var en dansk civilingeniør, som især er kendt for at have udviklet nye konstruktionstyper inden for bygning med stål, brugt i designet af broer, haller, antenne- og højspændingsmaster mm. Han gjorde et banebrydende arbejde inden for rundjernskonstruktioner og fik i 1978 tildelt Den europæiske Stålbygningsunions pris. Han var medstifter af det rådgivende ingeniørfirma Rambøll og Hannemann.

Liv og karriere
Hannemann fødtes i Randers som søn af driftsbestyrer for Randers-Hadsund jernbane civilingeniør Harald Frederik Hannemann (1865-1937) og lærer Theodora Marie Frederikke Heilskov (1872-1956). Efter studentereksamen 1925 tog han 1930 polyteknisk eksamen som bygningsingeniør og blev derefter ansat hos forskellige rådgivende ingeniørfirmaer, for i 1934 at ende hos Anker Engelunds tegnestue, hvor han senere blev tegnestuechef. I 1934 blev Hannemann også assistent i bærende konstruktioner ved Danmarks tekniske Højskole, i 1944 blev han lektor og 1948-75 var han professor i faget. 1945 blev han dr. techn. på en afhandling om den usymmetriske mellempunktsmetode og stiftede sammen med Børge Rambøll samme år det rådgivende ingeniørfirma Rambøll og Hannemann, senere navneændret til det nuværende: Rambøll Gruppen.

Bidrag til konstruktionsdesign

Hannemann besad et talent for at løse vanskelige statiske problemer og for at forme konstruktioner i stål. Han stod i 1946 bag udformningen af Elgeseterbroen i Trondheim fra 1946 og i 1965 Drümsöbroen i Helsinki, samt en (aldrig opført) storebæltsbro, som han i 1966 projekterede sammen med firmaet Jespersen og Søn. Svendborgsundbroen fra 1966, som Hannemann projekterede sammen med civilingeniør Poul Møller Nielsen, blev til gengæld opført, og den er et eksempel på Hannemanns typiske brodesign, med bjælkeformede brofag liggende på høje, slanke søjler. Et af Hannemans særkender var rundjernskonstruktioner, bl.a. anvendt i en hal på 110 x 85 m. Dette areal er overdækket ved at sammensvejse 17.000 rundjernsstænger der hviler på 6 søjler. Så vidt vides er det den største rundjernskonstruktion der hidtil er udført.

Livsindstilling
Allerede i sine unge år blev Hannemann interesseret i forfatteren og mystikeren Martinus' filosofiske ideer om bl.a. naturen og døden. Hannemann, som var vegetar, var stærkt optaget af at både natur og mennesker skulle behandles med respekt og værdighed, og han udgav i 1983 bogen Er Gud en realitet? om emnet.

Personligt
I sin studietid blev Hannemann ramt af polio, og han måtte resten af sit liv bruge krykker. Han blev i 1936 gift med Grete Sandorff (1912-1990), datter af musikpædagog Timand Sandorff (1887-1965) og Martha Marie Mathiesen (1887-1972).

Bibliografi
 1945: Den usymmetriske Mellempunktmetode, (disputats)
 1955: Teknisk statik
 1970: Mennesket - den absurde robot? Borgen, 195 sider,
 1983: Er Gud en realitet? Borgen, 1983, 154 sider,

Hædersbevisninger
 1978: Den europæiske stålbygningsunions pris
 1979: Den danske stålpris, for tagkonstruktionen over City 2 i Taastrup

Referencer

Eksterne henvisninger
 Johan Hannemann, artikel i DenStoreDanske
 Portrætter af Børge Rambøll og Johan Hannemann, på rambollfonden.dk

Erhvervsfolk fra Danmark
Ingeniører fra Danmark

Johan Hannemann


වොල්ගාග්‍රාද් ( ඉංග්‍රීසි: Volgograd රුසියානු: Волгогра́д ) යනු රුසියාවේ පිහිටි දියුණු කාර්මික නගරයකි. වොල්ගා නදියේ බටහිර ඉවුරේ පිහිටා ඇති මෙම නගරයේ ජනගහනය ( වසර 2010 දි ) 1,021,215 ක් විය.
වර්ෂ 1589-1925 දක්වා ත්සාරිත්සින් ( රුසියානු: Цари́цын ) වර්ෂ 1925-1961 ස්ටලින්ග්‍රාද් ( රුසියානු: Сталингра́д ) ලෙස හැදින්වු මෙම නගරය වර්ෂ 1961 සිට වොල්ගාග්‍රාද් ලෙස නම්කරනු ලැබීය. වොල්ගාග්‍රාද් නගරය වොල්ගාග්‍රාද් ඔබ්ලස්ත් ( වොල්ගාග්‍රාද් පරිපාලන ප්‍රදේශය ) ( ඉංග්‍රීසි:Volgograd Oblast රුසියානු:Волгогра́дская о́бласть ) හි පරිපාලන නගරයයි. නගරයේ වර්ගප්‍රමාණය වර්ගකිමී 859.353 ( 331.798 වර්ග සැත ) කි.
දෙවන ලෝක යුද්ධයේදි ජර්මානු හමුදාවට එරෙහිව මෙම නගරයේ කල ප්‍රතිරෝධි සටන ( ස්ටලින්ග්‍රාද් සටන / ඉංග්‍රීසි: Battle of Stalingrad ) නිසා මෙම නගරය මහත් ප්‍රසිද්ධියට පත් විය.

වොල්ගාග්‍රාද්


An Specklinia colorata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Guido Frederico João Pabst, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Fábio de Barros och V.T.Rodrigues. An Specklinia colorata in nahilalakip ha genus nga Specklinia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Specklinia

Specklinia colorata


Sofronie de la Cioara a fost un călugăr ortodox care s-a aflat în fruntea celei de-a doua revolte anticatolice din Transilvania secolului al XVIII-lea. El a fost canonizat de Biserica Ortodoxă Română la 28 februarie 1950, fiind proclamat solemn ca sfânt mărturisitor la 21 octombrie 1955 în Catedrala ortodoxă din Alba Iulia.

Primii ani
Sofronie s-a născut în prima jumătate a secolului al XVIII-lea în satul Cioara (azi Săliștea, Alba), care era în acel timp parte a Imperiului Habsburgic. Numele de familie a fost Popa (sau Popovici, după alte surse), iar până a se călugări, prenumele său a fost Stan. Numele de familie sugerează că unul dintre strămoșii săi ar fi fost preot sau venetic venit de prin Balcani. După moartea soției sale s-a călugărit la Mănăstirea Curtea de Argeș din Țara Românească. Potrivit lui Nicolae Iorga, călugărul Sofronie "abia putea ceti și numai foarte rău scrie".

Sofronie s-a reîntors mai târziu la Cioara, satul natal, unde a construit un mic schit din lemn în pădurea din apropierea așezării, adunând și câțiva ucenici. Acolo ar fi ținut și câțiva copii la învățătură. Și-a dedicat viața monahismului până în 1757, când a început să promoveze o răzvrătire împotriva Unirii religioase a românilor ardeleni, adică împotriva Bisericii Române Unite.

Situația religioasă în Banat și Transilvania
Faptul că românii din Transilvania, datorită religiei ortodoxe, erau supuși bisericește unor mitropolii din afara Imperiului Habsburgic, nu convenea Curții de la Viena. Unirea lor cu Biserica Romei prezenta o oportunitate pentru ca Imperiul Habsburgic să-și întărească poziția în regiune.

Prin patenta imperială din anul 1692 împăratul Leopold I a decretat că toți credincioșii, cei de rit grecesc uniți cu Biserica Romană, se vor bucura de toate scutirile și privilegiile de care se bucură credincioșii de rit latin (romano-catolici). Biserica Ortodoxă din Transilvania urma să fie sub jurisdicția Bisericii Romano-Catolice, conform canoanelor Conciliului de la Ferrara-Florența 1438-1449. Așadar, transilvănenii erau încurajați să accepte Unirea cu Biserica Romei și să recunoască pe vlădicul Bisericii românești unite, păstrând în schimb ritul și tradiția răsăriteană, calendarul și toate obiceiurile legate de cult, acceptând doar cele patru puncte doctrinare stabilite la Conciliul de la Florența: Papa drept cap suprem al bisericii în locul Patriarhului constantinopolitan, existența Purgatoriului, doctrina Filioque și recunoașterea ca folosire și a pâinii nedospite (azimă) pe lângă cea dospită, ca împărtășanie. Clerul român a fost primul care a obținut o serie de avantaje în urma unirii, ce însemna egalitatea cu preoțimea catolică de rit latin, inclusiv primirea acelorași drepturi și privilegii.. Seton-Watson scria în cartea sa că "în ciuda tuturor greutăților, evlavia oamenilor obișnuiți, neuniți, față de credința străveche a fost cu adevărat emoționantă, iar nevoia latentă de un episcop ortodox și de libertate religioasă a devenit încetul cu încetul mai vocală și a fost stârnită de exemplul uniat".

Același împărat Leopold I a acordat privilegii și ortodocșilor sârbi. Aceștia au primit dreptul de liberă alegere a mitropolitului, precum și dreptul de a avea mai multe episcopii. În baza așa numitelor privilegii ilirice emigranții sârbi în frunte cu patriarhul Arsenie al III-lea Crnojevic au părăsit teritoriul aflat sub stăpânire otomană și s-au așezat în ținutul Sirmiei, administrat de austrieci. Pe baza privilegiilor leopoldine sediul Mitropoliei ortodocșilor sârbi a fost mutat anul 1713 de la Krusedol la Carloviț.

Mișcarea lui Sofronie (1759–1761)
Sofronie, în calitate de călugăr ortodox, a luat și el drumul Carlovițului, de unde s-a întors cu misiunea dată de mitropolitul ortodox sârb ca românii din Banat și Transilvania să abandoneze ierarhia bisericească română unită și să se pună sub jurisdicția mitropolitului ortodox sârb de la Carloviț. Precedentul în acest sens a fost creat de călugărul sârb bosniac Visarion Sarai, care a dus la vacantarea Episcopiei române unite de la Blaj prin exilul episcopului Inocențiu Micu-Klein.

În primăvara anului 1757 autoritățile austriece din satul din apropiere, Vințu de Jos, au distrus micul schit al lui Sofronie, în încercarea de a elimina rezistența ortodoxă sârbă din Transilvania. De asemenea, autoritățile au început să aresteze pe cei care predicau și îndemnau la revoltă contra Unirii religioase. Ca să scape de arest, Sofronie a fost obligat să părăsească satul Cioara și să se refugieze în zona Hunedoarei.

După revoltele ortodocșilor (neuniților) ardeleni și după ce nemulțumirea acestora a devenit evidentă, împărăteasa Maria Terezia a emis un edict de toleranță, care părea prea modest pentru a liniști nemulțumirile oamenilor și a dus doar la creșterea tulburărilor.

În 6 octombrie 1759 Sofronie s-a adresat românilor din Brad, localitate aflată azi în județul Hunedoara, informând oamenii că Edictul de Toleranță al împărătesei a permis populației Transilvaniei să aleagă liber între Ortodoxie (schismăticie) și Unirea religioasă cu Biserica Romei. Autoritățile de la Viena s-au neliniștit datorită numeroaselor conflicte sângeroase provocate de călugărul Sofronie, astfel că trupele imperiale l-au prins pe monahul-predicator. A fost arestat și întemnițat la Bobâlna, sat aflat azi în județul Hunedoara, fiind supus unor interogatorii destul de dure. Pe 13 februarie 1760, Sofronie a fost eliberat datorită presiunii unui grup de 500-600 de țărani români "înarmați cu măciuci" și conduși de protopopul neunit Ioan din Săliște.

Sofronie și-a continuat predicile împotriva Unirii cu Biserica Romei în Țara Zarandului și Țara Moților, declanșând în sudul Transilvaniei și în ținuturile de pe cursul superior al Mureșului o revoltă împotriva românilor uniți, bisericile lor fiind ocupate cu forța, iar preoții alungați din altare cu bătăi crunte. Pe 21 aprilie 1760 s-a adresat comunității românești din Zlatna, iar pe 12 mai s-a adresat celei din Abrud, incitând la ură și violență împotriva Bisericii Române Unite. Consiliul de Miniștri al Austriei de la Viena, alarmat de popularitatea și extinderea conflictelor, a decis pe 3 iunie să-l aresteze, ca mai apoi să-l suprime pe călugărul agitator.

În 2 august 1760 Sofronie a fost arestat de autoritățile imperiale pe când încerca să intre în biserica din Abrud și transferat, mai apoi, la Zlatna. După revolta a mai multor adepți și țărani din satele dimprejur a fost iarăși eliberat condiționat, fiind apoi păzit și ținut ascuns de oamenii care lucrau în minele imperiale din Abrud. O vreme, ei s-au aflat într-o revoltă latentă și au declarat deschis că "puterea nobililor a ajuns la sfârșit, iar acum noi suntem stăpâni". Cete de țărani și oameni înarmați rudimentar s-au îndreptat apoi spre Blaj, episcopul unit Petru Pavel Aaron fiind astfel amenințat, a fost silit să se refugieze la Sibiu.

Sofronie a convocat la 14/25–18/29 februarie 1761, la Alba Iulia, o întâlnire a unui așa-zis sobor al Bisericii pravoslavnice din Transilvania, care a redactat o petiție în 19 puncte către autoritățile habsburgice prin care se cerea libertate religioasă totală în Transilvania, dreptul numirii unui episcop neunit (ortodox, sârb) și eliberarea răzvrătiților arestați. Autoritățile austriece l-au trimis pe generalul Adolf von Buccow să liniștească revoltele din regiune, iar acesta a dispus arestarea a mai multora preoți neuniți, adepți ai lui Sofronie, și trimiterea lor în surghiun cu toți aceia care se împotriveau orânduirii și militau pentru ruperea Unirii religioase cu Roma. Sofronie a fost trimis în judecată și condamnat la cinci ani de închisoare, însă a reușit să fugă, între timp, în Valahia, unde avea mai mulți susținători din partea Bisericii pravoslavnice sârbe. A continuat să se dedice vieții monahale, fiind călugăr la mănăstirile din Robaia (1764–1766) și Vieroși (1766–1771), iar apoi egumen la Curtea de Argeș, toate cele trei mănăstiri aflându-se astăzi în județul Argeș. A murit la mănăstirea Curtea de Argeș.

Ca ripostă față de revoltele conduse de Sofronie în Transilvania, generalul Buccow a ars din temelii mai multe schituri ortodoxe din sudul principatului ardelean ridicate la inițiativa călugărului de la Cioara , iar după unele surse, mai puțin credibile, cică ar fi fost distruse cu tunurile vreo 150 de biserici și mănăstiri ortodoxe. Oricum, tulburările au continuat și după, iar pentru a readuce ordinea, împărăteasa a emis un edict imperial, în 1769 care a dat statut legal cultului ortodox, recunoscându-l ca religie, și în Transilvania. Tensiunile au continuat să existe și doar în timpul împăratului Iosif al II-lea a existat o atmosferă de toleranță religioasă determinată de Edictul de Toleranță din 8 noiembrie 1781. Această situație i-a făcut pe mulți români să-ți manifeste oficial apartenența la Biserica neunită, fapt ce arată că nu s-a mai folosit vreun element de constrângere în convertirile ulterioare.

Rezultatele mișcării

Mișcarea lui Sofronie a dus, prin revoltele aprige și conflictele confesionale în sânul populației românești, spre schimbarea statutul Bisericii neunite lor din "tolerată" în "recunoscută oficial". În cele din urmă, ortodocșii au obținut recunoașterea de către Curtea de la Viena a existenței legale a Bisericii lor și numirea unui ierarh în persoana episcopului sârb Dionisie Novacovici. A fost primul episcop ortodox (neunit) din Transilvania de după 1701, când Mitropolia ortodoxă din Alba Iulia a acceptat, în urma marelui sobor condus de Mitropolitul Athanasie Anghel, unirea cu Biserica Romei.

Istoricul Keith Hitchins a propus o explicație pentru atașamentul "rumânilor", al oamenilor obișnuiți, față de credința  pravoslavnică străveche, în ciuda faptul că Unirea cu Roma le-ar fi adus mult mai multe avantaje și privilegii, spirituale și materiale:

Intelectualitatea clericală și laică din Biserica Română Unită a avut o abordare diferită față de problema națiunii române din Transilvania. Ei posedau un sens profund al istoriei și gândeau din ce în ce mai mult în termeni de 'națiune', creând pe această cale un nou drum de evoluție pentru românii din Transilvania.

Mișcarea ortodoxă condusă de Sofronie, centrată pe apartenența religioasă, și mișcarea intelighenției greco-catolice din Transilvania, centrată pe ideea de națiune și origine romană, au avut în cele din urmă efecte complementare. Ambele au menținut legăturile dintre românii din Transilvania și cei din Valahia și Moldova și pot fi văzute ca etape importante din istoria românilor de dincolo și de dincoace de Carpați.

Canonizare
În ședința sa din 28 februarie 1950, Sfântul Sinod al Bisericii Ortodoxe Române a hotărât canonizarea unor sfinți de neam român, între care: Calinic de la Cernica, mitropoliții Ilie Iorest și Sava Brancovici ai Transilvaniei, Ioan Valahul, Visarion Sarai, Sofronie de la Cioara și Oprea Nicolae (Miclăuș) din Săliște. Călugărul Sofronie de la Cioara a fost trecut în rândul sfinților mărturisitori, împreună cu ieromonahul Visarion Sarai și țăranul Oprea Nicolae (Miclăuș), prăznuirea lor urmând să aibă loc în ziua de 21 octombrie. Justificarea canonizării lor a fost următoarea: "smeriții între ieromonahi Visarion și Sofronie, care au surpat cu virtutea și cu pătimirile lor puterea vrăjmașilor Ortodoxiei și împreună cu drept-credinciosul creștin Oprea, care a pecetluit cu moartea statornicia lui în credința părinților noștri, să se numere cu Sfinții și să se cinstească după toată pravila ca Sfinți Mărturisitori și Mucenici, în tot cuprinsul Bisericii noastre".

Proclamarea solemnă a canonizării lor a avut loc la 21 octombrie 1955 în Catedrala ortodoxă din Alba Iulia. Ieromonahul Nicolae Mladin (viitor mitropolit al Ardealului) a rostit o predică cu acel prilej, afirmând că cei trei sfinți noi "nu reprezintă numai câteva vrednicii personale, crescute cine știe cum, ca din întâmplare în sânul Bisericii noastre, ei nu sunt mărturisitori izolați ai unei credințe pur personale, ci ei sunt piscuri de sfințenie sprijinită pe umerii uriași ai credinței Bisericii întregi, sunt valuri de lumină din marea tălăzuire a valurilor de credință ce au umplut veacurile zbuciumate ale istoriei credincioșilor români din Ardeal".

Referințe

Bibliografie
 Ioanichie Bălan (arhim.), Patericul românesc, ediția a V-a, Editura Mănăstirii Sihăstria, 2005, pp. 277–278 - Sfântul Sofronie Mărturisitorul, Mânăstirea Cioara - Sebeș (secolul XVIII).
 Teodor Bodogae (pr.prof.dr.), "Cuviosul Sofronie de la Cioara", în Sfinți români și apărători ai legii strămoșești, București, 1987, p. 458.
 Gheorghe Duzinchevici, "Un nou act asupra activității răzvrătitoare a călugărului Sofronie din Cioara, 1764", în Anuar Cluj, XI, 1968, pp. 259–261.
 Carl Göllner, "Date noi cu privire la călugărul Sofronie", în Anuar Cluj, V, 1962, pp. 239–245.

Nașteri în secolul al XVIII-lea
Canonizări în 1955
Călugări români
Preoți ortodocși români
Oameni din județul Alba
Români din secolul al XVIII-lea
Sfinți în Biserica Ortodoxă
Sfinți ortodocși români

Sofronie de la Cioara


Un cortejo fúnebre es una procesión, originalmente a pie pero por lo general, desde el  en vehículos de motor, desde una iglesia, sinagoga, mezquita, pagoda o recinto hasta el cementerio. El ataúd del fallecido suele transportarse en un coche fúnebre, mientras que la familia y los amigos le siguen en sus propios vehículos. En caso de funcionarios de alto rango o jerarcas de la Iglesia, el cortejo involucra la presencia de pares, representantes, edecanes, embajadores o eclesiásticos de alto rango.

Procedimiento estándar

Las normas aplicadas en mayor parte de los Estados Unidos son las siguientes:

Todos los vehículos que van a un cortejo fúnebre deben ir acompañados por una escolta licenciado. Por lo general, un escolta asignado para aproximadamente cada 10 a 12 vehículos.

Los cortejos fúnebres tienen el derecho de paso. Las personas están obligadas a ceder, y no interferir o causar una obstrucción. Esta es una tradición de larga data en el derecho anglosajón.

Las pegatinas deben pegarse en las ventanas delanteras y traseras de cada vehículo.

Quienes formen parte de la procesión tienen que tener sus luces encendidas, y en algunos Estados se requiere que el escolta use las luces de peligro.

Notas y referencias

Entierros

Cortejo fúnebre


Josh Charles (født 15. september 1971 i Baltimore, USA) er en amerikansk skuespiller. Han er kendt fra film som Døde poeters klub.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Maryland
Personer fra Baltimore

Josh Charles


Němčice (deutsch Niemtschitz) ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt sechs Kilometer südöstlich von Netolice und gehört zum Okres Prachatice.

Geographie

Lage
Němčice befindet sich nördlich des Blanský les auf einem Höhenzug über dem Budweiser Becken. Südöstlich erhebt sich der Na Středním (441 m), im Südwesten der Na Klínu (451 m). Gegen Nordosten erstreckt sich ein Teichgebiet, der größte der dortigen Teiche ist der Vlhavský rybník. Am Velký Karasín befindet sich ein Naturschutzgebiet.

Nachbarorte sind Hlavatce und Sedlec im Norden, Plástovice, Vlhlavy, Malé Chrášťany und Pištín im Nordosten, Suchá und Češnovice im Osten, Tupesy und Dehtáře im Südosten, Radošovice und Strýčice im Süden, Sedlovice und Zvěřetice im Südwesten, Lužice im Westen sowie Hlodačky und Mahouš im Nordwesten.

Gemeindegliederung
Die Gemeinde Němčice besteht aus den Ortsteilen Němčice (Niemtschitz) und Sedlovice (Sedlowitz), die zugleich auch Katastralbezirke bilden.

Nachbargemeinden

Geschichte
Die erste urkundliche Erwähnung des am mittelalterlichen Handelsweg von Netolice nach Doudleby gelegenen Dorfes erfolgte 1220. Im Jahre 1273 konfiszierte König Ottokar II. Přemysl die Svatomír von Němčice gehörige Herrschaft Němčice mit den Dörfern Němčice, Vlhlavy, Chrášťany und Tupesy wegen schwerer Vergehen und überließ sie dem Kloster Hohenfurth. König Wenzel II. gab Svatomírs Sohn Oneš von Němčice die Herrschaft am 3. Juli 1292 zurück und entschädigte das Zisterzienserkloster mit einem anderen Landstrich östlich von Netolice, dem Strýčicer Sprengel mit der Pfarrkirche in Strýčice, den Dörfern Bory, Dobčice, Holašovice, Lipanovice, Strýčice, Všemily und Záboří sowie den Wäldern an der Vysoká Běta und oberhalb von Habří. Später wurde die Herrschaft Němčice an Nettolitz angeschlossen.

Das Kirchpatronat übten abwechselnd die Herrschaften Nettolitz und Frauenberg aus, betreut wurde die Filialkirche deshalb wechselseitig von Nettolitzer Dechanten und dem Pistiner Pfarrer. Nachdem Adam Franz Karl zu Schwarzenberg nach dem Erlöschen des Fürstenhauses Eggenberg von seiner Tante Marie Ernestine die Allodialherrschaft Nettolitz mit dem Gut Barau geerbt hatte, verband er diese mit Frauenberg. Im Jahr 1723 ließ er die Němčicer Kirche zur Pfarrkirche erheben und das Pfarrhaus errichten.

Im Jahr 1835 bestand Němčice/Niemtschitz aus 28 Häusern mit 175 tschechischsprachigen Einwohnern. Drei der Häuser waren zur Herrschaft Frauenberg untertänig. In Němčice bestanden eine Pfarrkirche, das Pfarrhaus und eine Schule. Němčice war Pfarrort für Mahausch, Sedlowitz (Sedlovice), Swieretitz (Zvěřetice), Klein Groschum (Malé Chrášťany), Tuppes (Tupesy), Wihlaw (Vlhlavy) und Selz. Bis zur Mitte des 19. Jahrhunderts blieb das Dorf der den Fürsten Schwarzenberg gehörigen Allodialherrschaft Nettolitz untertänig.

Nach der Aufhebung der Patrimonialherrschaften bildete Němčice ab 1850 einen Ortsteil der Gemeinde Mahouš in der Bezirkshauptmannschaft Prachatice/Prachatitz. Im Jahre 1878 löste sich Němčice von Mahouš los und bildete eine eigene Gemeinde. Die Freiwillige Feuerwehr bildete sich 1909. Nach dem Münchner Abkommen und der daraus resultierenden Abtrennung des Bezirks Prachatitz verblieb Němčice 1938 bei der "Resttschechei" und wurde dem Bezirk Písek zugeschlagen. 1948 wurde Sedlovice eingemeindet und die Gemeinde dem neugebildeten Okres Vodňany zugeordnet. Nach dessen Aufhebung wurde Němčice 1960 dem Okres Prachatice zugeordnet und nach Mahouš eingemeindet. 1976 erfolgte die Bildung der Großgemeinde Němčice mit den Eingemeindungen von Babice, Chvalovice und Mahouš. Babice und Chvalovice lösten sich 1990 wieder los, Mahouš im Jahr 1992.

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche St. Nikolaus; sie entstand im 13. Jahrhundert als romanisch-gotischer Bau. In den Jahren 1385–1390, 1515–1521 und 1742 erfolgten Erweiterungen; der Turm wurde 1764 angebaut.
 Nischenkapelle des hl. Wenzel am Straßenabzweig nach Tupesy
 Kapelle in Sedlovice
 Gehöfte im südböhmischen Bauernbarock

Weblinks

 Präsentation auf selskebaroko.unas.cz

Einzelnachweise

Ersterwähnung 1220

Němčice u Netolic


المكونات الإلكترونية أو العناصر الالكترونية هي مجموعة إلكترونية تُعد حجر الاساس لعمل أي جهاز منفصل أو لوحة أم، كالمقاومة أو المكثف أو الملف أو مدمجة في دوائر متكاملة كالبوابات المنطقية أو المضخم العملياتي لغرض بناء دوائر الكترونية.

تحتوي المكونات الإلكترونية على عدد من الأطراف أو الأسلاك الكهربائية. تتصل هذه الخيوط بمكونات كهربائية أخرى، غالبًا عبر الأسلاك، لإنشاء دائرة إلكترونية بوظيفة معينة (على سبيل المثال، مكبر للصوت، أو مستقبل راديو، أو مذبذب). قد يتم حزم المكونات الإلكترونية الأساسية بشكل منفصل، كمصفوفات أو شبكات من مكونات متشابهة، أو مدمجة داخل الحزم مثل الدوائر المتكاملة لأشباه الموصلات، أو الدوائر المتكاملة المختلطة، أو أجهزة الأغشية السميكة. تركز القائمة التالية من المكونات الإلكترونية على الإصدار المنفصل لهذه المكونات، وتعامل هذه الحزم كمكونات في حد ذاتها.

اقرأ أيضا
 إلكترونيات
 دايود
 صمام ثلاثي
 مضخم (إلكترونيات)
 موصلية منقولة
 مقاومة متغيرة رقمية

مراجع

وصلات خارجية

دارات إلكترونية
مكونات إلكترونية

مكون إلكتروني


Srednjovjekovna utvrda Oštrc je višeslojni objekt u gradu Zlataru.

Opis
Ruševni ostaci srednjovjekovne utvrde Oštrc nalaze se na jugozapadnim obroncima Ivanščice, 2 km od Lobora. Ovalnog tlocrta sagrađena je na 746 m nadmorske visine, a sastojala se od stambenog objekta, sjeverne kružne i južne četverougaone branič-kule te vanjskog obrambenog zida. U povijesnim izvorima prvi put se spominje od 1330. g., kada je bila u vlasništvu Gissingovca. U kasnijim razdobljima vlasnici su joj među inima bili i Celjski, Vitovci, Ivaniš Korvin i Keglevići koji su utvrdu napustili u prvoj polovici XVII st. Spada u manje utvrde na području Krapinsko-zagorske županije koja je svojim prostornim položajem imala bitno strateško značenje.

Izvori

Vanjske poveznice
 Oštrc

Građevine u Zlataru
Utvrde u Hrvatskoj
Ivanščica

Utvrda Oštrc


Serampore College is located in Serampore, in West Bengal state, India. Established in 1818, it is the third oldest college in the country after CMS College, Kottayam and Presidency College Calcutta, and one of the oldest continuously operating educational institutes in India. The college consists of two entities: The theological faculty and a separate college with faculties of arts, science, commerce.

The Senate of Serampore College (University) is in charge of the academic administration of all the theological colleges affiliated with it.  The council of Serampore College holds a Danish charter and had the power to confer degrees in any subject, which it currently exercises only for conferring theological degrees as recommended by the senate.

Degrees to students at the college in the fields of arts, science and commerce are awarded by the University of Calcutta.

For theology, the college is affiliated to the Senate of Serampore College (University).  Several theological colleges and seminaries all over India, Nepal, Bangladesh and Sri Lanka are affiliated to the Senate of Serampore College (University).

Motto
The college motto is from Proverbs 3:35 in the Vulgate: Gloriam Sapientes Possidebunt, "The wise shall possess glory."

Authority to issue degrees and accreditation
The Serampore Trio - William Ward, William Carey, & Joshua Marshman, started the college with 37 students in 1818. King Frederick VI of Denmark originally granted a Royal Charter giving Serampore College the status of a university to confer degrees on 23 February 1827. It became the third Danish University after the ones in Copenhagen and Kiel. With the later establishment of the University of Calcutta in 1857 the arts, science and commerce parts of Serampore College were affiliated to the University of Calcutta. However, Serampore College still today continues to enjoy the privilege of conferring its own degrees in theology under the power vested by the Charter and Act of Serampore College.  It is a private Grant-in-aid Minority College and is recognized by the University Grants Commission under Section 2(f) and 12(b) of the UGC Act, 1956.

History

Since Serampore was then a Danish colony, King Frederick VI, the King of Denmark, issued Serampore College its Royal Charter of Incorporation on 23 February 1827, in Copenhagen, Denmark (Charter, 1, Charter, 2, Charter, 3).  The charter came in response to Joshua Marshman's visit to King Frederick in August 1826; the charter gave Serampore College the privilege of awarding degrees in Arts and Theology. William Carey, Joshua Marshman, and John Clark Marshman (Joshua's son) were designated as members of the first Council. At its opening, the Trio released a prospectus which proposed "A College for the instruction of Asiatic Christian and other Youth in Eastern Literature and European Science." The college was open to all persons of any caste or creed, and the founders ensured that no denominational test would apply to faculty members. The charter has also been confirmed by the Bengal Govt Act. IV of 1918.

The status accorded by the Danish Charter has since been re-affirmed for the study of Theology and now forms the basis for degrees of all levels conferred by over forty theological colleges throughout India, and is administered by the Senate.It was incorporated by Royal Charter of 1827 and Bengal Government Act. IV of 1918.

Founding by English missionaries
Serampore College is the oldest university in India to be in continuous operation. It was founded in 1818 by the English missionaries known as the Serampore Trio:
William Carey
Joshua Marshman
William Ward
Their aim was to give an education in arts and sciences to students of every "caste, colour or country" and to train people for ministry in the growing church in India (See: Christianity in India).

From its beginning the college has been ecumenical but this means that it has no automatic basis of support from any one branch of the Christian church. Prior to 1818, the Serampore Trio had worked together in providing education for their own children and the children, including females, of the native Indians.

Original charter from Denmark
Since Serampore was then a Danish colony, King Frederick VI, the King of Denmark, issued Serampore College its Royal Charter of Incorporation on 23 February 1827, in Copenhagen, Denmark (Charter, 1, Charter, 2, Charter, 3). The charter came in response to Joshua Marshman's visit to King Frederick in August 1826; the charter gave Serampore College the privilege of awarding degrees in arts and theology. William Carey, Joshua Marshman and John Clark Marshman (Joshua's son) were designated as members of the first council. At its opening, the Serampore Trio released a prospectus which proposed "A College for the instruction of Asiatic Christian and other Youth in Eastern Literature and European Science." The college was open to all people of any caste or creed, and the founders ensured that no denominational test would apply to faculty members. The charter has also been confirmed by the Bengal Government Act IV of 1918.

The status accorded by the Danish charter has since been reaffirmed for the study of theology and now forms the basis for degrees of all levels conferred by over forty theological colleges throughout India and is administered by the senate. It was incorporated by Royal Charter in 1827 and the Bengal Government Act IV of 1918.

Control passed back to the British
After 22 February 1845 when Denmark sold all of its Indian assets to Britain, the management and operation of the college continued without interruption under the direction of a master and council.  In 1856 the Baptist Missionary Society in England took over the management of the college and, in 1857, the college became affiliated with the newly established University of Calcutta and became a constituent college of that university. In 1883 the college closed as an arts college and began functioning as a Christian Training Institution and a theological institute for the Baptist churches in Bengal.  Affiliating again with the University of Calcutta in 1911, Serampore College, in 1913, was authorised to award the Bachelor of Arts degree.  The college faculty was interdenominational.

Twentieth century
On 4 December 1915, the first group of Bachelor of Divinity students graduated:
 I. W. Johory, professor in the Canadian Mission College, Indore;
 N. G. Kuriakos, a priest in the Orthodox Syrian Church; and
 D. M. Devasahayam, London Missionary Society, South India.

Between 1916 and 1927, sixty-nine further students earned their Bachelor of Divinity degrees through Serampore College.

During the centenary year of the college, in 1918, the Bengal Legislative Council passed the Serampore College Act (1918 Act, i, 1918 Act, ii, 1918 Act, iii, 1918 Act, iv) for the purpose of enlarging the college council and forming a new interdenominational senate that would confer theological degrees for all Christian denominations in India.  By 1960 twenty other Indian colleges and seminaries affiliated themselves with Serampore.

The name of the college and its founders are honoured today more widely than just within Christian circles – the Carey Library at Serampore houses 16,000 rare volumes and is used by scholars from across the world.

Honours
On 7 June 1969, the Indian Department of Posts issued a stamp and a first day cover depicting Serampore College.
In 2017, to commemorate the bicentennial anniversary of the university, Denmark's ambassador to India, Mr. Peter Taksøe-Jensen announced that the Danish Government decided to grant 18 outstanding students of Serampore College through the King Frederik VI Scholarship.

Principals

Gallery

See also
List of colleges affiliated to the University of Calcutta
Education in India
Education in West Bengal

References

Further reading

External links
Serampore College website
Friends of Serampore College

1818 establishments in British India
1818 establishments in India
Educational institutions established in 1818
Educational institutions established in 1827
Academic institutions associated with the Bengal Renaissance
University of Calcutta affiliates
Christian seminaries and theological colleges in India
Schools in Colonial India
Seminaries and theological colleges affiliated to the Senate of Serampore College (University)
Universities and colleges in Hooghly district
19th century in Kolkata
Serampore

Serampore College


Oluyemi Adetiba-Orija (Equiti, 1989) é uma advogada criminalista nigeriana, ativista dos direitos humanos e fundadora da Headfort Foundation, uma organização sem fins lucrativos que possui uma equipe de advogadas, e voluntários por todo o país, que prestam serviço de advocacia pro bono. Orija foi classificada como uma das 100 mulheres mais inspiradores do mundo, pela BBC 100 Women, no ano de 2021.

Biografia
Orija nasceu na região rural de Omuo Equiti, em Equiti. No ano de 1999, iniciou seus estudos em uma escola secundária, em um internado de Kwara. Atualmente está casada e tem um filho.

Cursou Direito na Ekiti State University, se formando em 2012;  E se formou também pela Institute of Chartered Secretaries and Administrators of Nigeria, no ano de 2015.

Entre os anos de 2013 e 2015, trabalhou como advogada para o Governo de Uruan, em Akwa Ibom; e trabalhou também para o escritório de advocacia Abiodun Onidare & Co. Em 2015, abriu sua empresa de advocacia, a Headfort Chambers, especializada em direito do trabalho, da família e sucessões, direito comercial e societário, e imobiliário. E fundou a Ong Headfort Foundation em março de 2019.

Ligações externas

 Site oficial da Headfort Foundation

Nigerianas
Advogados da Nigéria
Ativistas da Nigéria
Empresários da Nigéria
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2021

Oluyemi Adetiba-Orija


هوت-سبوت (HOT SPOT) هو عبارة عن آلة جافا الافتراضية من أجل برمجيات المخدمات والمستخدمين.
تم إنتاجه من قبل شركة صن يحوي العديد من الميزات والتقنيات مثل :
ترجمة في الوقت المناسب ومكيف الأمثلية
تم تطوير هذا المنتج لأول مرة من قبل شركة لونج فيو تكنولوجيز LONG VIEW TECHNOLOGIES وذلك عام 1999 عند تنفيذ أي برنامج بايت كود BYTE CODE ليقوم بتحليل أداء البرنامج بشكل مستمر.

هوت-سبوت هو المقطع من البرنامج الذي يتم تنفيذه بشكل كثيف ولذلك هو هدف من الأهداف الأمثلية OPTIMIZATOIN
هوت-سبوت يعتبر بشكل واسع أفضل مقدمي الأداء لصفوف الجافا فيرتشوال مشين JVM.
نظريا ولم يجرب بشكل عملي أنه يمكن لـمكيف الأمثلية في JVM أن يتفوق على أداء كود مكتوب يدويا بلغة ++C أو حتى بلغة المجمع ASSEMBLY .

ميزات الـ هوت-سبوت
يقدم JRE اثنان من ال VIURTUAL MACHINE واحدة للزبون وأخرى للمخدم حيث أن نسخة الزبون
تضبط من أجل التحميل السريع حيث تستفيد من المفسرات وتستخدم المترجمات فقط في ال METHODS الأكثر استخداما، أما نسخة المخدم فيتم التحميل بشكل أبطا في حين أنها تضع مجهودها الأكبر في إنتاج عالي المثالية JIT COMPILATION)).

إن HOT SPOT يقدم ما يلي :
 محمل الصفوف
 BYTE CODE INTERPRETER (مفسر البايت كود)
 آلتين افتراضيتين (VIRTUAL MACHINE) واحدة للزبون وأخرى للمخدم حيث يتم ضبطها بشكل امثلي كل حسب وجهة نظره.
 SEVERAL GARBAGE COLLECTOR
 مجموعة من مكاتب العمل.

يدعم (HOTSPOT) MICROSOFT وجنو/لينكس وSOLARIES من قبل شركة SUN ويدعم MACOS و UNIX من قبل طرف ثالث.

إن التوكيل (التفويض) DELEGATION : هو مفهوم مهم من اجل استيعاب محمل الصفوف (CLASS LOAD).

ENTER PRETER(COMPUTING) :

يقوم بتنفيذ التعليمات المكتوبة بلغة البرمجة ويستخدم في إحدى الحالات التالية :

 تنفيذ SOURCE CODE مباشرة
 ترجمة SOURCE CODE إلى كود ممثل متوسط فعال وينفذه بنفس اللحظة
 ينفذ كود مخزن مترجم مسبقا من قبل مترجم هو بالأصل جزء من نظام التفسير

JAVA BYTE CODE :

هو شكل التعليمات التي ينفذها ال JVM.

كل تعليمة BYTE CODE تكون بطول بايت واحد أي 256 تعليمة ولكن لا توجد 256 تعليمة وذلك لتفريغ مجموعة من التعليمات مثال:

شركة SUN MICRO SYSTEM التي بنت JVM و JBL والعديد من بيئات العمل JRE وضعت جانبا عدد من التعليمات التي ليست للاستخدام.

LAZY EVALIOTION (التقييم الكسول):

ويدعى أيضا التقييم المؤخر DELAYED EVALIOTION وهو عبارة عن تقنية تأخير الحساب حتى تصبح بحاجة إلى نتيجة التنفيذ.

إن عمل التقييم الكسول يتضمن:
 التحسين في الأداء بسبب تجنب الحسابات غير الضرورية.
 تجنب أخطاء الشروط في تقييم التعابير المركبة.
 القدرة على إنشاء بنى معطيات غير محدودة.
 القدرة على تعريف بنى التحكم وكأنها توابع عادية.

I

مراجع

آلة جافا الافتراضية
برمجيات حرة بلغة سي++
برمجيات صن ميكروسيستمز
برمجيات مكتوبة بلغة التجميع

هوت-سبوت


Koppang Station (Koppang stasjon) er en jernbanestation på Rørosbanen, der ligger ved byområdet Koppang i Stor-Elvdal kommune i Norge. Stationen består af nogle få spor, to perroner, stationsbygning med ventesal og et pakhus, der ligesom stationsbygningen er i rødmalet træ. Desuden er der busstop, tømmerterminal og en tidligere stationsbygning i gulmalet træ.

Historie og bygninger
Stationen åbnede 14. december 1875, da banen blev forlænget dertil fra Rena. Den fungerede som endestation, indtil den sidste del af Rørosbanen mellem Koppang og Røros blev taget i brug 17. oktober 1877. Stationen blev fjernstyret 26. november 1991 og gjort ubemandet 19. marts 2002.

Den første stationsbygning blev opført til åbningen i 1875 efter tegninger af arkitekten Georg Andreas Bull. Det er den sidste tilbageværende af hans "Stor National". Bygningen blev afløst af en ny stationsbygning ved siden af, der blev tegnet af Arvid Sundby og Ina Backe og opført i 1959.

Fra 1877, hvor Rørosbanen stod færdig i sin fulde længde, og indtil 1885 måtte togpassagerer mellem Østlandet og det nordenfjeldske overnatte i Koppang. Det førte til stor aktivitet på stationen og gjorde, at området omkring det voksede. Lokomotiverne måtte i remise, og passagererne måtte indlogeres på hoteller, der blev opført i gangafstand fra stationen. Det mest betydningsfulde af disse var Hansens hotell, der blev revet ned så sent som i 2001.

I dag består stationsområdet i Koppang udover de nutidige faciliteter af den gamle stationsbygning, et tilbageværende hotel og den victorianske jernbanepark samt en tjenestebolig med udhus tegnet af arkitekten Peter Andreas Blix. Tilsammen udgør de et historisk jernbanemiljø fra Rørosbanens begyndelse, hvor rejsen mellem Oslo og Trondheim tog flere dage og omfattede en overfart med DS Skibladner på Mjøsa, bespisning og overnatninger.

Stationsområdet blev genåbnet i en ny udformning 30. september 2010 med forlængelse af perron på 100 meter, ny parkeringsplads og busopstillingspladser samt overhaling af jernbaneparken og de grønne områder. Parken er for øvrigt en af Norges ældste offentlige parker og var oprindeligt udformet i victoriansk havestil, også kaldet gartnerstil. Hele renoveringen kostede lige under seks mio. NOK.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Rørosbanen
Etableret i 1875
Jernbanestationer i Hedmark

Koppang Station


Dobrovodski izvori, bosanski hrvatski glazbenici iz Dobre Vode. Izvođači su izvorne glazbe.

Članovi
Članovi su bili Anto Tolić, Luka Birčić i Anto Kolarević (pjevači) te Ivan Martić i Anto Kolarević (svirači šargije i violine). 1988. godine objavili su jedan nosač zvuka. To je kazeta koju je objavio Jugodisk. Ton-majstor je A. Radojičić, a autor fotografije s naslovnice je Z. Kuzmanović.

Diskografija
Djelimičan popis izdanja:
 Vratiću se tebi, Bosno, 1988.

Vratiću se tebi, Bosno
Kazeta strana A:
VRATIĆU SE TEBI,BOSNO 2,40 ( A. Kolarević - A. Tolić )
PJESMA RODNOM KRAJU 2,31 ( I. Martić- A. Tolić i L. Birčić )
U KAFANI PRAZNIM ČAŠE VINA 3,37 ( A.Kolarević - A. Tolić i L. Birčić )
STAROG MOMKA ŽENA NE ZANIMA 2,38 ( I. Martić - A. Tolić i L. Birčić )
KADA SRCE NEKOG VOLI 3,25 ( A.Kolarević - A. Tolić i L. Birčić )

Kazeta strana B:
ZAŠTO ODE VOLJENA SVETLANA 2,46 ( I. Martić - L. Birčić )
SLUŠAJ,MAJKO,PJESMU MOJU 4,01 ( I. Martić- A. Tolić i L. Birčić )
SNIJEG SAKRI STAZE MOJE 4,07 ( A. Kolarević - A. Tolić i L. Birčić )
KOLO BEĆARSKO 3,02 ( I. Martić )

Izvori

Kultura Hrvata Bosne i Hercegovine

Dobrovodski izvori


Iuri Hatminski (în , Iuri Fiodorovici Hatminski; n. 25 martie 1932, Leningrad – d. 27 februarie 2016) a fost un oftalmolog ruș, doctor habilitat în științe medicale, profesor al Universității Medicale de Stat din Kemerovo.
A primit titluli de "Veteran al Muncii" si "Inventator al URSS".

Legături externe
 http://библиотеки.кемеровские.рф/downloads/100_years_book_2.pdf

Nașteri în 1932
Decese în 2016
Oftalmologi
Apiterapeuți
Profesori universitari ruși

Iuri Hatminski


Nu'utele o la Nuutele es una isla que se compone de un anillo de tobas volcánicas situada a 1,3 kilómetros del extremo oriental de la isla de Upolu, en el país de Samoa. Es la más grande de las cuatro Islas Aleipata, con una superficie que alcanza 1,08 km².

Junto con Nu'ulua, una isla más pequeña del grupo Aleipata, las dos áreas son zonas importantes de conservación para algunas especies nativas de aves. Nu'utele posee las características de un terreno escarpado, con acantilados marinos verticales de hasta 180 m de altura.

Nu'utele sirve además es popular por sus características como fondo de la zona de playa de Lalomanu.

Véase también
 Geografía de Samoa
 Geografía de Oceanía

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Samoa

Nu'utele


Die Liste der Baudenkmale in Twistringen enthält die Baudenkmale der niedersächsischen Stadt Twistringen im Landkreis Diepholz (Stand 3. August 2009). Diese Baudenkmale sind in der Denkmalliste eingetragen, Grundlage für die Aufnahme ist das Denkmalschutzgesetz Niedersachsen (§3 NDSchG).

|}

Weblinks

Twistringen
!

Liste der Baudenkmale in Twistringen


Die  (frz. für Zaunkönig) war ein Leichtflugzeug des französischen Herstellers Avions J.D.M.

Beschreibung
Der Tiefdecker war eine Holzkonstruktion mit Sperrholzbeplankung. Der freitragende Flügel besaß Klappen. Das Fahrwerk hatte einen Hecksporn. Das offene Cockpit befand sich direkt über der Hinterkante der Tragfläche. Da für die Serienproduktion kein passender Motor gefunden werden konnte, wurde nur ein Prototyp fertiggestellt. Nach Abbruch der Entwicklung wurde die Firma aufgelöst.

Technische Daten

Literatur
 AERO, Heft 16, Seite 446

Ziviler Flugzeugtyp
Einmotoriges Flugzeug mit Kolbenmotor
Erstflug 1949

J.D.M. Roitelet


15729 Yumikoitahana este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15729 Yumikoitahana este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitami de Atsushi Takahashi și Kazuro Watanabe. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,29 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 3,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1990
Centura de asteroizi

15729 Yumikoitahana


Muzafaradim Jeã Xá ibne Iúçufe (1397 em Coi ou 1405 em Mardin - 30 de outubro ou 11 de novembro de 1467 em Bingöl) foi o líder da tribo turco-oguz da Confederação do Cordeiro Negro que reinou entre 1438 e 1467. Durante seu reinado, ele conseguiu expandir os territórios da Confederação até a sua máxima extensão, incluindo o leste da Anatólia, maior parte do atual Iraque, e da região central do Irã e até a província da Carmânia. Também conquistou países vizinhos. Ele foi um dos maiores governantes da Confederação do Cordeiro Negro, e também supostamente gostava de bebida e entretenimento. Durante seu reinado, Jeã Xá mandou construir a Mesquita Azul e a escola teológica muzafarita na capital Tabriz.

Durante o reinado de Cara Iúçufe
Ele foi enviado para retomar Sultania e Gasvim pouco antes da morte de seu pai.

Durante o reinado de Cara Iscandar
Por volta de 1420 Jeã Xá se casou com a filha de Aleixo IV de Trebizonda e Teodora Cantacuzena, parte do acordo firmado com Aleixo para que este continuasse pagando à Confederação o tributo que Trebizonda havia anteriormente pago a Tamerlão. Durante o reinado de seu irmão Cara Iscandar (1420-1436), como um potencial rival ao trono, a vida de Jeã Xá não estava segura e ele se refugiou com seu outro irmão Ispende, que governava Baguedade. Em 1436 ele obteve a ajuda do governante timúrida Xaruque para derrotar Cara Iscandar e tomar o trono para si. Tendo sido alçado ao poder por Xaruque, ele governou a princípio como um vassalo dos timúridas. Ele também foi adotado por Goarxade Begum e coroado em 19 de abril de 1438, tomando o epíteto "Muzafaradim".

Campanhas contra a Geórgia
Em 1440, o rei Alexandre I da Geórgia se recusou a pagar tributos à Confederação. Em março, Jeã Xá respondeu invadindo a Geórgia com 20.000 soldados, destruindo a cidade de Samshvilde e saqueando Tiblíssi antes de retornar a Tabriz. Ele foi acompanhado por xeique Ibraim, pai do futuro xeique Junaíde .

Ele também montou uma segunda expedição militar contra a Geórgia em 1444. Suas forças encontraram as do sucessor de Alexandre, o rei Vactangue IV em Acaltsique, mas o combate foi inconclusivo e Jeã Xá retornou a Tabriz mais uma vez.

A Conquista de Baguedade
O irmão de Jeã Xá, Ispende ibne Iúçufe, que governou Baguedade e seus arredores por doze anos, morreu em 1445 e legou o governo do Estado a seu sobrinho Alvande Mirza, já que seu filho Fulade Mirza era muito jovem na época. No entanto, a maioria dos emires preferiu Fulade.

Então, Jeã Xá decidiu organizar uma expedição militar contra Baguedade com o apoio de alguns dos emires, que haviam buscado refúgio com ele. Após um cerco de sete meses, Baguedade foi capturada em 9 de junho de 1446.   Ele também nomeou seus sobrinhos Alvande Mirza, Rustã, Tarcã e Mamude para governar Moçul conjuntamente.

Jeã Xá nomeou seu filho Mirza Maomé para governar Baguedade em seu nome.

Reinado
Após a morte do governante timúrida Xaruque em 1447, Jeã Xá tornou-se um governante independente da Confederação do Cordeiro Negro e começou a usar os títulos de sultão e cã . Ao mesmo tempo, o Império Timúrida aproveitou as lutas entre os príncipes turcomanos e capturou as cidades de Sultania e Gasvim. A paz foi feita quando o sultão Maomé ibne Baiçongor se casou com uma filha de Jeã Xá. No entanto, ele retomou as terras que perdeu de Mirza Babur. O Imperador nomeou seu filho Pir Budaque para governar Ispaã em 1452. Dois anos depois, seu filho liderou um exército que conquistou a Carmânia e o Iazde. Em 1457, Jeã Xá tomou posse do leste do Irã, incluindo Coração e em 1458 entrou em Herate onde assumiu o trono, entretanto teve que voltar logo por causa de uma revolta de seu filho Haçane Ali e também por causa da marcha de Abuçaíde sobre Tabriz. Por volta de 1460, o império de Jeã Xá se estendia da fronteira turca a oeste, passava pelo Iraque, a Carmânia e as margens do Golfo Pérsico.

As relações entre Jeã Xá e seus filhos nunca foram boas. Seus contemporâneos retratam-no como um tirano sedento de sangue que tinha pouca consideração pela Lei Sagrada e que passava suas noites em folia e embriaguez. Apesar de seu sucesso militar, seu governo foi atormentado por rebeliões persistentes, particularmente de seus filhos, Pir Budaque e Haçane Ali, bem como dos líderes semiautônomos da Confederação do Cordeiro Branco. Em 1459, Haçane Ali liderou um motim de senhores feudais nômades no Azerbaijão ao mesmo tempo que Jeã Xá estava lutando com o timúrida Abuçaíde.

Por sua traição, Haçane Ali foi preso em Macu. Ele foi derrotado no inverno de 1458. Mas desta vez, seu filho Pirdubague se rebelou, que logo se juntou a Haçane Ali em Fars. No entanto, ele foi poupado a pedido de sua mãe e substituído por Mirza Iúçufe, outro filho de Jeã Xá. Pirbudague foi enviado para governar Baguedade, seus outros filhos Cacim Begue foram designados para Carmânia com Haçane Ali sendo preso novamente. No entanto, Pirbudague novamente se rebelou, agora controlando Baguedade. Ele foi derrotado em 1464 e executado por Mirza Maomé .

Conflito com a Confederação do Cordeiro Branco

Conflito com Jeanguir
Por volta de 1447, Jeã Xá esteva envolvido em uma luta contra a Confederação do Cordeiro Branco, que sempre foram inimigos jurados da Confederação do Cordeiro Negro. A primeira dessas batalhas aconteceu quando Alvande Mirza se rebelou e fugiu para Jeanguir, chefe de Cordeiro Branco. Jeã Xá exigiu seu sobrinho rebelde, mas Jeanguir se recusou a entregá-lo. Jeã Xá invadiu Erzincã e enviou seu comandante - Rustã para subjugar Jeanguir. Este enviou sua mãe Sara Catum para o mameluco egípcio enquanto Jeã Xá começou a apoiar seu meio-irmão Xeique Haçane. Este foi morto por Uzum Haçane, irmão de Jeanguir; Jeã Xá apressou-se a oferecer paz ao Cordeiro Branco, em troca, eles deveriam submeter-se a Confederação do Cordeiro Negro. Jeanguir aceitou e também casou sua filha com Mirza Maomé .

Conflito com Uzum Haçane
Uzum Haçane não reconheceu a submissão de seu irmão mais velho e se rebelou contra ele, capturando Amida em 1457. Jeanguir fugiu para Jeã Xá. Uzum Haçane também foi apoiado pelos safávidas, seu líder xeique Junaíde sendo cunhado de Uzum Haçane. Ele foi substituído por xeique Jafar - seu tio.

Jeã Xá partiu de Tabriz com um grande exército em 16 de maio de 1466 e chegou ao Lago Vã. Enquanto estava lá, ele ficou furioso ao saber que Uzum Haçane estava invadindo suas terras com uma tropa de 12.000 soldados. Enquanto isso, Uzum Haçane, suspeitando que Jeã Xá estava planejando atacá-lo, guardou cuidadosamente as passagens nas montanhas. Os enviados foram e voltaram entre eles, mas por causa das pesadas exigências de Jeã Xá, um acordo não pôde ser alcançado. Tendo avançado até Muş, Jeã Xá teve que adiar seu ataque por causa do início do inverno. Como suas tropas começaram a reclamar, ele decidiu se retirar para uma residência de inverno. Uzum Haçane pegou seu exército de surpresa e os derrotou totalmente em um ataque repentino. Mirza Iúçufe e Mirza Maomé foram capturados em 30 de outubro ou 11 de novembro de 1467 na Batalha de Chapaquechur. Jeã Xá foi morto em batalha enquanto fugia, e com sua morte a grande era da história dos Confederação do Cordeiro Negro chegou ao fim. Ele foi sucedido por seu filho Haçane Ali.

Jeã Xá foi enterrado na parte sul da Mesquita Azul em Tabriz.

Legado

No ano de 1462, Abedal Razaque descreveu o governo de Jeã Xá nos seguintes termos: "Devido à administração benevolente de Mirza Jeã Xá, o Azerbaijão era um Estado altamente próspero. Aquele soberano bem-intencionado estava ansioso para praticar a justiça, garantir a prosperidade do país e tratar seus súditos com honra. A capital, Tabriz, por sua numerosa população e prevalência de tranquilidade, simulava o Egito. Os rumores do bom comportamento daquele rei feliz espalharam-se pelo mundo. Os habitantes de seu reino protegido por Deus, indiferentes às flechas dos acontecimentos, gozavam de paz".

Jeã Xá, além de poeta, promoveu cultura, aprendizado e arquitetura.  Usando o pseudônimo "Haquiqui",  Jeã Xá escreveu poesia em turco azerbaijano  e persa.  Em 1447 ele casou sua filha com um descendente do famoso místico Xá Nimatulá Vali, que os xiitas reverenciavam como um santo e um operador de milagres.

Ele foi casado diversas vezes. Os casamentos conhecidos incluem: uma filha de Aleixo IV da Trebizonda e Jã Begum (filha Tajudim Rajabe ibne Afridum).

Filhos

 Pir Budaque - governador de Ispaã, Fars e, depois, Baguedade. Morto por Mirza Maomé.
 Haçane Ali - sucedeu seu pai.
 Mirza Maomé - era genro de Jeanguir Begue. Capturado na Batalha de Chapaquechur e executado.
 Mirza Iúçufe - capturado na Batalha de Chapaquechur e cego. Executado por Ugurlu Maomé em 22 de outubro de 1469.
 Cacim Begue

Filhas

 Salia Catum
 Habiba Catum
 Tutuque Ismate, casada com o sultão Maomé, governante timúrida
 Uma filha casada com um descendente de Nimatulá Vali

Bibliografia

Confederação do Cordeiro Negro

Jeã Xá


آل فتين (بالألمانية: Haus Wettin) سلالة قوامِسة ودوقات وأمراء ناخبين ألمانية، والملوك الذين حكموا المنطقة التي تمثل اليوم ساكسونيا وساكسونيا أنهالت وتورينغن لأكثر من ثماني مائة سنة، تعد واحدة من أقدم السلالات في أوروبا، يمكن إرجاع أصل الأسرة إلى بلدة فتين تقع اليوم في ساكسونيا أنهالت، ارتفعت سلطة الأسرة تدريجياً داخل الإمبراطورية الرومانية المقدسة، بحيث أصبح أفراد هذه الأسرة حكام العديد من الدول في العصور الوسطى بدءاً من مرغريفية ساكسون الشرقية في 1030، ومايسن في 1089، وتورينغيا في 1263، وساكسونيا في 1423.

انقسمت الأسرة إلى فرعين حاكمَيْن في عام 1485 بعد معاهدة لايبسك: فرع الإرنستيّين وفرع الألبرتيّين، لعب بنو إرنست دوراً هاماً في الإصلاح البروتستنتي وكان العديد من الملوك خارج ألمانيا ينتسبون إلى هذا الفرع من خلال فرع ساكس-كوبرغ وغوتا، في حين أن بني ألبرت حكم معظم ساكسونيا وأيضا لعب دوراً في التاريخ البولندي.

في وقت لاحق تمكن بعض أفراد الأسرة من اعتلاء العرش البولندي لبعض الوقت، واعتلَوا أيضًا عروش بريطانيا العظمى، والبرتغال، وبلغاريا، وساكسونيا، والمكسيك، وبلجيكا، لم يبق سوى الخط البلجيكي محتفظًا بالعرش، بعد وفاة الملكة إليزابيث الثانية ملكة المملكة المتحدة.

الأصل:فتين ساكسونيا

أقدم شخص معروف في السلالة هو ثيودوريك الأول من فتين، معروف أيضا بـ ديتريش أو ثيديريكوس أو تييري الأول من ليزغاو († ح.982)، بحيث على الأرجح مقرة في ليزغاو (تقع على الطرف الغربي من جبال هارز)؛ وحوالي.1000 اكتسبت الأسرة قلعة فتين، التي بنيت أصلاً من قبل أحد قبائل السلافية المحلية (انظر:الصوربيون)؛ وبعد ذلك سموا أنفسهم، تقع القلعة في بلدة فتين في هاسيغاو (أو هاسغاو) على نهر زاله، تلقت أسرة في 1030 مرغريفية ساكسون الشرقية كإحدى إقطاعيات.

برزت الأسرة في مرغريفية ساكسون الشرقية، منح لهم الإمبراطور هاينريش الرابع مرغريفية مايسن كإقطاعية في 1089، ومع استطعت الأسرة اكتسب العديد من الأراضي على مدى عصور الوسطى: في عام 1263، ورثوا لاندغريفية تورينغيا (من دون هسن)، وفي 1423 تم منحهم دوقية ساكسونيا التي كانت متركزة حول فيتنبرغ، وبالتالي أصبحوا واحد من سبعة أمراء الناخبين في الإمبراطورية الرومانية المقدسة.

المراجع

الدوقيات الإرنستية
بيت فتين
تأسيسات القرن 10 في الإمبراطورية الرومانية المقدسة
عائلات ألمانية نبيلة

آل فتين


Scorpius ya da Akrep takımyıldızı (sembolü: ), modern 88 takımyıldızdan biridir.  Zodyak kuşağında yer alır ve batısında Terazi, doğusunda Yay takımyıldızları yer alır. Güney gökkürede, Samanyolu merkezine yakın, geniş bir takımyıldızdır.

Önemli Özellikleri

Yıldızları
Akrep takımyıldızı bölgesinde Antares (α Sco), β1 Sco (Graffias), δ Sco (Dschubba), θ Sco (Sargas), λ Sco (Shaula), ν Sco (Jabbah), ξ Sco (Girtab), π Sco (Iclil), σ Sco [(niyat)Al_niyat], τ Sco (bu yıldız da niyat olarak bilinir) ve υ Sco (Lesath) gibi pek çok parlak yıldız bulunur. Bu parlak yıldızların pek çoğu, en yakın OB topluluğu olan Scorpius-Centaurus'un büyük üyeleridir..

δ Sco yıldızı, 2.3 kadir sabit görünür parlaklığa sahipken Temmuz 2000'de birkaç hafta içinde 1.9 kadire çıkmıştır. O tarihten bu yana, parlaklığı 2.0 ve 1.6 kadir aralığında değişen bir değişen yıldız olmuştur. Bu durum, yıldızın en parlak halinde takımyıldızın ikinci en parlak yıldızı olduğu anlamına gelir.

ω¹ Scorpii ve ω² Scorpii çıplak gözle seçilebilen bir görsel çift yıldızdır. Biri mavi diğeri sarı renklidir.

Terazi takımyıldızı bölgesinde bulunmasına rağmen γ Sco olarak tanımlanmış olan yıldız, günümüzde σ Lib olarak bilinmektedir. Dahası, tüm Terazi takımyıldızı Antik Yunan zamanında Akrep'in kıskaçları (Chelae Scorpionis) olarak; daha sonraki zamanlarda ise Terazi'nin en batıdaki yıldızları, bitişikteki Başak tarafından temsil edilen Astraea tarafından yukarı doğru tutulan bir terazi olarak kabul edilmiştir. Terazi'nin tamamen ayrılması Roma zamanında gerçekleşmiştir.

Akrebin kuyruğunun ucundaki birbirine çok yakın görünen λ Sco ve υ Sco, bazen "Kedi Gözü" olarak da anılır.

Derin uzay nesneleri
Samanyolundaki konumundan ötürü bu takımyıldız bölgesinde M6 (Kelebek kümesi) ve M7 (Batlamyus Kümesi) açık kümeleri ve M4 ve M80 küresel kümeleri gibi pek çok derin uzay nesnesi bulunmaktadır. Ayrıca ζ² Sco yıldızının çok yakınında NGC 6231 açık yıldız kümesi vardır.

Mitolojisi

Yunan mitolojisinde Akrep ile ilgili anlatılar, neredeyse hiç değişmeksizin Orion'a bir atıf içerir. Orion avcı bir Yunan devdir ve dünyanın en yakışıklı erkeğidir. Kadınların cazibelerinden hiç etkilenmeyen Orion'un, başı hiç ıslanmadan denizin dibine basarak yürüyebilecek devasa bir yapıya sahip olduğu söylenir. Bir efsane Eos'un onu geceyi birlikte geçirmek için davet ettiğinden ve onun bunu memnuniyetle kabul ettiğinden bahseder. Fakat sonra Orion, zaferleriyle övünür ve dünyadaki tüm vahşi canavarların kökünü kurutabilecek muhteşem bir avcı olduğuyla böbürlenir. Apollo (Güneş Tanrısı, sürüleri korumakla görevlidir.) Gaia'yı (ya da belki Hera'yı), iğnesiyle sokup Orion'u öldürmesi için delinmez bir zırhı olan devasa bir akrep göndermeye ikna eder. Bazı anlatılar akrebin başarılı olduğunu söylese de diğerleri Orion'un, Artemis tarafından vurulmak için denizde yüzerek kaçmaya çalıştığını söyler.

Bir Yunan efsanesinde Orion'un Artemis'e ve Artemis'in annesi Leto'ya dünyadaki tüm hayvanları öldürebileceğiyle övündüğü yazılmıştır. Ne var ki kendisi de bir avcı olarak bilinen Artemis, buna rağmen tüm yaratıklara koruma sunmuştur. Artemis ve Leto zehirli bir akrebi Orion'un hakkından gelmesi için gönderir. Orion ve akrep savaşırlar ve bu savaş Zeus'un dikkatini çekecek kadar hareketli geçer. Daha sonra Zeus akrebi gökyüzüne yerleştirir ve aynısını Artemis'in ricasıyla, onların paha biçilmez değerinin bir mührünü ölümlülere hatırlatmaya hizmet vermesi için Orion'a da yapar. Bu takımyıldız ile ilgili bir başka mit, Orion'un Yedi Kızkardeşler'in birinin ya da hepsinin birden peşine düştüğünü ve Artemis'in, onun bu kadınlara tecavüz girişimleri için onu öldürmek üzere bir akrep gönderdiğini söyler. Ne var ki, Yedi Kızkardeşler fiziksel özellikleri açısından iffetleri ve masumiyetleri ile tanınmış değillerdir, bu yüzden niçin tanrıçanın onların uzun zamandır olmayan iffetini korumak istediği bir sır olarak kalır. Bir başka Yunan efsanesi akrebi gönderenin Apollo olduğunu söyler. Artemis'in avcıya olan ilgisini kıskanan tanrı bu yola başvurmuştur. Daha sonra, Orion'u öldürmenin pişmanlığıyla, Artemis'e onun görüntüsünü gece gökyüzüne asmasına yardım etmiştir. Ne var ki akrep de gökyüzündedir ve akrep ne zaman ufukta görünse, Orion gökyüzünün diğer kısmına ilerler, hâlâ saldırganından kaçmaktadır.

Bir başka Yunan öyküsü akrepten Orion'u anmaksızın bahseder. Phaëton (Helios'un ölümlü oğlu) arkadaşlarına annesi ve babasıyla övünür. Arkadaşları ona inanmayınca Phaeton, daha önce Phaeton ne isterse ona vereceğine dair Styx Irmağı kıyısında yemin etmiş olan babasına gider. Phaeton bir günlüğüne babasının Güneş Arabası'nı sürmek istediğini söyler. Helios oğlunu kararından vazgeçirmeye çalışırsa da Phaeton son derece kararlıdır. Ne var ki zaman geldiğinde, Phaeton panikler ve Arabayı çeken beyaz atların kontrolünü yitirir. Önce çok yüksekten uçtuğu için dünya buz gibi olur. Öyle yüksekten uçar ki, karşısına ölümcül iğnesi saplanmak için dikilmiş olan göklerdeki akrep çıkar. Telaşlanır ve bu kez tüm bitki örtüsünün yanması sebep olacak kadar yakına gelir. Phaeton kazara Afrika'nın büyük kısmını çöle döndürmüştür ve Etiyopya halkının derilerini siyah olana dek karartmıştır. En sonunda Zeus, kontrolden çıkmış Arabanın tantanasına bir son vermek için onu bir yıldırımla çarparak müdahale etmek zorunda kalmış ve Phaeton Eridanos nehrine düşmüştür.

Kaynakça

 Ian Ridpath ve Wil Tirion (2007). Stars and Planets Guide, Collins, London. ISBN 978-0007251209. Princeton University Press, Princeton. ISBN 978-0691135564.
 İngilizce Vikipedi'deki Scorpius maddesinin 2 Temmuz 2009, 08:13 tarihli sürümü

Dış bağlantılar
 The Deep Photographic Guide to the Constellations: Scorpius
 Star Tales – Scorpius
 Amatör-Foto:

Scorpius (takımyıldız)


සෑම වසරකදීම සැප්තැම්බර් 16 වන දිනදී  මලයාසියානු දිනය පවත්වන්නේ,  1963දී  මෙම දිනයේදී මලයාසියානු සන්ධීය රාජ්‍යය පිහිටුවීම සමරනු සඳහාය. මලයාව, උතුරු බෝර්නියෝව, සාර්වක් , සහ සිංගප්පූරුව එකට එක්වී මලයාසියාව බිහිකිරීම මෙදිනදී සැමරෙයි. නව සන්ධීය රාජ්‍යය බිහිකිරීම, 1963 ජූනි 1 වන දි සිදු කිරීමට නියමිතව තිබුණද, හයවන හරී මර්ඩේකා උත්සවය හා ඒකීභූත වීම සඳහා 1963 අගෝස්තු 31 දක්වා කල්තැබුණි. මලයාසියාව තැනීම පිළිබඳව ඉන්දුනීසියානු සහ පිලිපීන විරෝධතා නිසා, නව රාජ්‍යය ප්‍රකාශයට පත් කිරීම එම වසරෙහිදීම සැප්තැම්බර් 16 වන දින දක්වා ප්‍රමාද කෙරිණි. මෙම කල්තැබීමට තවද හේතුවක් වූයේ, උතුරු බෝර්නියොවෙහි (වර්තමානයේ සාබා) සහ සාර්වක් යන රාජ්‍යයන් නව සන්ධීය රාජ්‍යයෙහි කොටස්කරුවන් වනවාද යන්න පිළිබඳව එක්සත් ජාතීන්ගේ  කණ්ඩායම විසින් සිදුකල ජනමත විමසුමට ඉඩ සැලසීම සඳහාය.

මලයාසියාව බිහිකිරීමට හැකිවූයේ, 1963 ජූලි 9 දිනදී, මලයානු පාර්ලිමේන්තුව වෙත  මලයාසියා පණත ඉදිරිපත් කිරීම නිසා වන අතර, 1963 අගෝස්තු 29 දිනදී, යං ඩී-පර්ටුවං අගොං වෙතින් අනුමැතිය ලබාගන්නා ලදි.

මලයාසියාව බිහිවීමට පෙර, 1963 ජූලි 22 දිනදී, සාර්වක් විසින් අන්තරවාර පරිපාලන තත්වය හිමිකරගත් අතර, 1963 අගෝස්තු 31 දිනදී, සිංගප්පූරුව සහ (සාබා ලෙසින් යළි-නම් ලද) උතුරු බෝර්නි‍යෝව යන රාජ්‍යයන් එක්සත් රාජධානිය වෙතින් අන්කරවාර පරිපාලන තත්වයන් භුක්ති විඳීම ඇරඹුවේ, මලයානු නිදහසෙහි සයවන සංවත්සරය හා ඒකීභූත වන පරිදීය.

2010 වසරෙහි සිට, මලයාසියානු දිනය රජයේ නිවාඩු දිනයක් විය.  2009 ඔක්තොම්බර් 19 දිනදී, මලයාසියානු පාර්ලිමේන්තුවේ වාචික-ප්‍රශ්න-හා-පිළිතුරු සැසියට පසුව, මලයාසියාවේ අග්‍රාමාත්‍යය නජීබ් රසාක් විසින් මෙම තීරණය ගන්නා ලදි. මෙයින් ගම්‍ය වන්නේ, මලයාසියාවේ නිදහස හා බැඳි සංවත්සර දෙකක් මලයාසියානුවන් සතු වන බවයි.

මෙයද බලන්න

 මලයාසියාවේ ඉතිහාසය
 මලයාසියාව තුල සිංගප්පූරුව
 20-කරුණු එකඟතාවය (සාබා)
 18-කරුණු එකඟතාවය (සාර්වක්)

ආශ්‍රිත

මලයාසියාව බිහිකිරීම
මලයාසියානු නිදහස
මලයාසියාවේ රජයේ නිවාඩු දිනයන්

මලයාසියානු දිනය


Das Zivilschutz-Museum befindet sich in einem unterirdischen, drei Stockwerk tiefen Zivilschutz-Rundbunker im Stadtquartier Wipkingen in Zürich in der Schweiz. Es wird im historischen Bau seit dem Jahr 2005 von der Stadt Zürich geführt.

Das einzige Zivilschutzmuseum der Schweiz ist mit seinem Profil europaweit einmalig. Es zeigt eine historische Momentaufnahme des Zivilschutzes (frühere Bezeichnungen: passiver Luftschutz, Blauer Luftschutz) und des Sanitätswesens der Stadt Zürich zur Zeit des Zweiten Weltkrieges sowie dessen Weiterentwicklung zum modernen Bevölkerungsschutz.

Geschichte

Die Bundesversammlung schuf am 29. September 1934 mit einem dringlichen Bundesbeschluss die Rechtsgrundlage zum Aufbau des Luftschutzes, der die Gemeinden verpflichtete, Schutzräume zu erstellen. Die Stadt Zürich baute neben vielen weiteren Schutzräumen 1941 die Sanitätshilfsstelle Landenberg.

Die Sanitätshilfsstelle Landenberg hatte die Aufgabe, eine geschützte Sanitätshilfsstelle für die Zivilbevölkerung (100 Patienten) sowie eine Truppenunterkunft für den «blauen Luftschutz» zu betreiben. Zu diesem Zweck wurde ein dreigeschossiger Rundbunker mit Behandlungs-, Pflege- und Mannschaftsräumen gebaut, dessen Notstromaggregate, Oeltank und Wasser- und Nahrungsvorräte einen mehrwöchigen autarken Betrieb erlauben sollten. Gegen chemische Kampfstoffe konnten dem Lüftungssystem wirksame Filter vorgeschaltet werden.

Der Bunker wurde 1941 fertiggestellt. Er hat einen Durchmesser von 25 Meter, eine oberste Betondecke von 1,90 Meter und eine Erdüberdeckung von 1000 m³. Die drei Stockwerke haben eine Fläche von je 500 m². Zwischen den beiden obersten Geschossen gibt es einen Bettenlift.

Das 1955 neu geschaffene Amt für Zivilschutz der Stadt Zürich sorgte für die Modernisierung, den Unterhalt und die Pflege der Anlagen für den Bevölkerungsschutz. Mit dem Bundesgesetz über den Zivilschutz von 1963 wurde der Bau von Schutzräumen in
Wohnhäusern ab 1963 in der ganzen Schweiz Pflicht, zusammen mit den öffentlichen Zivilschutzanlagen musste dafür gesorgt werden, dass für jeden Einwohner ein Schutzplatz zur Verfügung stand.

1964 – zur Zeit des Kalten Krieges – wurde das unterste Geschoss des Rundbunkers zu einem Kommandoposten umgebaut. Ab 1972 wurden einzelne Räume des Rundbunkers vom Amt für Zivilschutz als Lager genutzt.

Museum

Der nicht mehr den neusten Normen entsprechende Rundbunker Landenberg wurde 1984 ausgemustert und diente nun vollständig als Lager des Amtes für baulichen Zivilschutz. Angestellte der Abteilung Material hüteten in Eigeninitiative die historischen Geräte und Materialien.

Ab 1993 wurden interessierten Insidern das sorgfältig zusammengetragene Material und die Anlage gezeigt. Die Anerkennung der Gäste und die Beliebtheit der Führungen führten dazu, dass Schutz und Rettung Zürich ein Ausstellungskonzept erarbeitete, um den Rundbunker und alle Exponate der Öffentlichkeit zugänglich zu machen.

Im August 2005 öffnete der über 60-jährige Rundbunker Landenberg als bislang einziges Zivilschutzmuseum der Schweiz seine Türen. Der unter einer Grünanlage in Zürich-Wipkingen verborgene Bunker ist auch architektonisch eine Rarität. Auf einer Ausstellungsfläche von 1500 Quadratmetern wird anhand der Originalinstallationen und -gegenständen der Weg vom Bunker zum Museum gezeigt. Die Ausstellung thematisiert zudem die Entwicklung des schweizerischen Zivilschutzes in der Zeit vor, während und nach dem Zweiten Weltkrieg anhand von Arbeitsgeräten für Rettungseinsätze, technische Hilfeleistungen und zum Schutz von Kulturgütern.

Das Zivilschutzmuseum wird von Schutz & Rettung Zürich betreut. Ein Besuch ist nur im Rahmen von Führungen möglich. Auf Anmeldung sind Gruppenführungen möglich. Öffentliche Führungen finden mehrmals jährlich statt.

Literatur

 Ziviilschutzmuseum: Geschichte Kulturgüterschutz

Weblinks

 Schutz & Rettung der Stadt Zürich: Broschüre zum Museum (PDF; 3,3 MB)
 Kleiner bebilderter Rundgang durch das Zivilschutz-Museum, Gang dur Alt-Züri

Einzelnachweise

Museum in Zürich
Zivilschutz in der Schweiz
Technikmuseum in der Schweiz
Museum über den Zweiten Weltkrieg
Militärmuseum in der Schweiz
Bunker in der Schweiz
Gegründet 2005
Militärgeschichte (Zürich)
Befestigungsanlage in Zürich

Zivilschutz-Museum


La cruzada de Barbastro (también conocida como «sitio de Barbastro») fue una expedición internacional, sancionada por el papa Alejandro II, para tomar la ciudad de Barbastro a los musulmanes. Un gran ejército compuesto por elementos de todas partes de Europa Occidental tomó parte en el asedio exitoso de la ciudad (1063). La batalla era parte de la Reconquista, pero en su carácter internacional presagiaba las cruzadas de los dos siglos siguientes.

Expedición
Alejandro II predicó por primera vez la Reconquista en 1063 como una "emergencia cristiana". Se predicó también en Borgoña, probablemente con el permiso de la participación de Hugo de Cluny, donde el hermano del abad, Thomas de Chalon, dirigió el ejército, y ciertamente, el entusiasmo por la cruzada se extendió a otras partes de Francia.

Por lo tanto, un gran ejército, sobre todo de los franceses y borgoñones, junto con un contingente papal, la mayoría de ítalo-normandos, y locales de los ejércitos barcelonés, urgelés y aragonés, estuvo presente en el sitio cuando se inició en 1063. El líder del contingente papal era un normando con el nombre de Guillermo de Montreuil. El líder de los aragoneses fue Sancho Ramírez, rey de Aragón. El componente más importante, el aquitano, fue dirigido por el duque Guillermo VIII de Aquitania llamado «Guy-Geoffroi». Aunque la composición de este gran ejército ha sido objeto de mucha controversia, se conviene generalmente que en gran medida estaba constituida por fuerzas francas.

El duque de Aquitania llevó al ejército a través del Pirineo por Somport. El ejército barcelonés se congregó en Gerona a principios de 1064. Ambos ejércitos se dirigieron hacia Graus, que había resistido dos asedios anteriores, y atacaron a Barbastro, que entonces formaba parte de la taifa de Lérida, gobernada por al-Muzáffar.

La ciudad, que no recibió refuerzos de Lérida y sufrió carencias de suministro de agua, fue sitiada y cayó rápidamente. Los cruzados la saquearon sin piedad. Se dice que murieron 50 000 musulmanes.

Legado
Los cruzados se llevaron una gran cantidad de botín. Las fuentes árabes mencionan la captura de un buen número de niñas, mujeres y tesoros sarracenos. A Ermengol III de Urgel se le concedió la tenencia de la ciudad. En 1065, en un contraataque, los musulmanes recuperaron fácilmente la ciudad, masacrando la pequeña guarnición.

Thibaut, el líder de Borgoña, murió, posiblemente de las heridas recibidas en la campaña, durante su regreso a Francia después de la pérdida de la ciudad en 1065. También pereció el tenente Ermengol III de Urgel.

La batalla de Barbastro ha sido vista como un protocruzada que impulsó el movimiento cruzado en Francia.

Véase también
 Cronología de la Reconquista
 Invasión musulmana de la península ibérica
 Historia de al-Ándalus
 Batalla de Graus
 Sitio de Barbastro (1065)

Notas

Bibliografía

 Jackson, Gabriel, Introducción a la España medieval, Alianza, Madrid, 1996

Enlaces externos

 Medievalismo.org, página web en varios idiomas

Cruzadas
Barbastro
Barbastro
Barbastro
Barbastro
Barbastro
Batallas en la provincia de Huesca
Historia de Barbastro
Conflictos en 1064
Años 1060 en España
Taifa de Lérida

Cruzada de Barbastro


سد كَسَّاب نسبة إلى وادي كساب بالشمال التونسي، وقد أنشئ هذا السد عام 1969 على بعد 22 كلم غربي مدينة باجة.
 يبلغ ارتفاعه 57.6 متر. ويستوعب 80 مليون متر مكعب من الماء الذي يستغل أساسا لتزويد مدينة تونس بالماء الصالح للشراب، كما أقيم على سد كساب مولد كهرومائي ينتج 660 كيلواط، بما مجموعه 3.6 مليون كيلواط/ساعة سنويا.

انظر أيضا
  دراسة لمنظمة التغذية والزراعة حول المياه والسدود بتونس.

سدود كهرومائية في تونس
كساب
ولاية باجة

سد كساب


Russula ochroleuca (Christian Hendrik Persoon, 1801 ex Elias Magnus Fries, 1838), denumită în popor oiță galbenă, vinețică galbenă sau bureți galbeni, este o  specie de ciuperci comestibile din încrengătura Basidiomycota în familia Russulaceae și de genul Russula care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Ea se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord oriunde pe sol acru, crescând izolată sau în grupuri mai mici mai ales prin păduri de conifere și mixte sub molizi, dar și sub brazi argintii sau pini de pădure, mai rar în cele foioase, acolo pe lângă  fagi și mesteceni. Buretele apare destul de des, de la câmpie la munte, din (mai) iunie până în noiembrie. Epitetul speciei este derivat din cuvintele greci (=ocru) și (=alb).

Taxonomie
Primul care a descris specia a fost (Christian Hendrik Persoon în volumul 2 al operei sale Synopsis methodica Fungorum din 1801. Apoi, în 1838, renumitul savant Elias Magnus Fries a redenumit soiul sub numele până în prezent valabil (2018) Russula ochroleuca, de verificat în cartea lui Epicrisis systematis mycologici, seu synopsis hymenomycetum. Toate celelalte încercări de redenumire sunt valabile sinonim, dar, fiind nefolosite, sunt de neglijat.

Descriere

 Pălăria: este de mărime medie pentru ciuperci plin dezvoltate cu un diametru de aproximativ 5-12 cm, inițial semisferică cu marginea răsfrântă spre picior, apoi boltită, aplatizând la maturitate din ce în ce mai mult precum adâncită în centru, la bătrânețe cu margini răsucite în sus. Cuticula care poate fi cojită pe jumătate, este netedă și mată, doar la umezeală lucioasă, chiar lipicioasă, nefiind striată radial la periferie. Coloritul pălăriei diferă ceva: inițial galben ca mierea până galben-ocru, devine cu maturitatea adesea galben-verzui, adesea cu nuanțe măslinii, decolorându-se la bătrânețe.
 Lamelele: ele stau dens, sunt subțiri și de aceeași lungime, ușor rotunjit-bombate precum aderate la picior. Ele sunt pentru mult timp albe, îngălbenind mai târziu, în vârstă cu pete maronii pe muchii.
 Piciorul: are o înălțime de 4-7 cm și o lățime de 1,5-2,5 cm, fiind cilindric cu baza ușor îngroșată, cărnos, compact, în tinerețe plin, la maturitate complet împăiat, căpătând alveole și devenind spongios. Tija este inițial de obicei albă îngălbenind la secete sau bătrânețe, dezvoltând tonuri maronii spre bază.
 Carnea: este densă și compactă, la bătrânețe moale, cu un miros slab fructuos și gust picant, nu rar ceva iutișor. Coloritul este alb, devenind gri la umezeală.
 Caracteristici microscopice: are spori cu o mărime de 6,8–9,3 × 6,1–7,9 microni, aproape rotunzi și verucoși cu țepi de o lungime până la 1,25 microni, pulberea lor fiind albicioasă. Basidiile cu în mod normal 4 spori măsoară  38–55 × 10–13, sterigmele 10–12,5 microni.
 Reacții chimice: Carnea se colorează cu anilină la început galben de lămâie, devenind cu timpul închis portocaliu, cu anilină de fenol repede roșu, apoi negru, cu fenol mai întâi roșiatic, apoi brun, cu sulfoformol încet albastru-verzui, baza piciorului cu Hidroxid de potasiu ocru, carnea cu lactofenol brun-roșiatic, cu naftolul α albastru, cu sulfat de fier gri-roz și cu tinctură de Guaiacum albastru-verzui.

Confuzii
Vinețica galbenă poate fi confundată cu alte soiuri ale genului, cum sunt de exemplu Russula aeruginea (comestibilă), Russula claroflava (comestibilă), Russula decolorans (comestibilă), Russula fellea (necomestibilă), Russula foetens (necomestibilă), Russula grata sin. Russula laurocerasi (necomestibilă), Russula integra (comestibilă), Russula mustelina (comestibilă), Russula puellaris (comestibilă, Russula puellaris (comestibilă), Russula risigallina sin. Russula lutea sau Russula subfoetens (necomestibilă). sau Russula vesca (comestibilă).

Ciuperci asemănătoare

Valorificare
Vinețica galbenă nu este astfel de gustoasă ca Russula cyanoxantha (vinețica porumbeilor). Ea este comestibilă cât ciuperca este tânără și cu carnea albă. Se recomandă pregătirea ei în combinație cu alte ciuperci de pădure, după îndepărtarea (posibilă) a lamelelor destul de iute. Ciuperca se poate usca, mai departe se potriveste pentru conservarea în oțet sau ulei.

Pentru genul Russula (ca și pentru soiurile Lactarius și Lactifluus) contează: Toți bureții fără miros neplăcut precum gust iute sau neconvenabil sunt comestibili. Chiar și unii din acei iuți ar putea fi mâncați.Luce Höllthaler: "Pilzdelikatessen", Editura Wilhelm Heyne Verlag, München 1982, p. 77-78, ISBN 3-453-40334-7

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012,  ISBN 978-3-440-13447-4
 Giacomo Bresadola: "Iconographia Mycologica, vol. IX, Editura Società Botanica Italiana, Milano 1929
 Bruno Cetto, volumele 1-7, vezi note
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Russula ochroleuca, film în limba engleză

Russula
Micoriză
Ciuperci comestibile
1801 în știință

Russula ochroleuca