Sărăcia extremă sau absolută a fost inițial definită de Organizația Națiunilor Unite în 1995 drept o stare caracterizată de lipsă severă a resurselor necesare pentru satisfacerea nevoilor umane fundamentale, incluzând alimentele, apa potabilă, instalațiile sanitare, educația și mijloacele de informare. Aceasta nu depinde doar de venituri, ci și de accesul la diferite servicii. În 2018, sărăcia extremă este definită de Banca Mondială în baza unui prag internațional al sărăciei  stabilit la un venit de 1,90 dolari/zi (pe baza prețurilor din 2011, echivalentul a 2,07 dolari în 2017). Raportată la prețurile practicate în SUA în 1996, acest prag este echivalent cu un câștig de 1.00 dolar pe zi, de aici și expresia utilizată frecvent: subzistență cu "mai puțin de un dolar pe zi". Marea majoritate a persoanelor aflate într-o situație de sărăcie extremă, adică aproximativ 96% dintre acestea, locuiesc în Asia de Sud, Africa Subsahariană, vestul Indiei și în regiunea Asia-Pacific; aproape jumătate trăiesc doar în India și China. Începând cu 25 iunie 2018, în ciuda resurselor bogate, Nigeria a devenit capitala sărăciei din lume, cu peste 86 de milioane de cetățeni care trăiesc într-o sărăcie extremă.

Reducerea sărăciei extreme și a foametei a fost primul Obiectiv de Dezvoltare al Mileniului (ODM1), stabilit în anul 2001 de către 189 state membre ale Organizației Națiunilor Unite. Mai exact, ODM1 a stabilit obiectivul de reducere a ratei sărăciei extreme la jumătate până în 2015, scop ce a fost îndeplinit cu 5 ani înainte de termen. Acest obiectiv a fost creat pentru a pune capăt sărăciei de pretutindeni în toate formele sale, iar comunitatea internațională, inclusiv ONU, Banca Mondială și Statele Unite, a stabilit obiectivul de a pune capăt sărăciei extreme până în 2030.

Definiție

Definiția bazată pe venituri
Sărăcia extremă este definită de Comunitatea Internațională ca un câștig mai mic de 1,25 dolari pe zi. Inițial, când au fost publicate pentru prima dată Obiectivele de Dezvoltare ale Mileniului, linia internațională a sărăciei a fost stabilită la câștigul de 1 dolar pe zi. Totuși, în 2008, pentru a recunoaște niveluri mai ridicate ale prețurilor în mai multe țări în curs de dezvoltare decât estimările anterioare, Banca Mondială a modificat linia la 1,25 dolari.

Începând cu anul 2015, potrivit indicatorilor ONU, aproximativ 836 de milioane de persoane rămân în continuare în sărăcie extremă. În 2010, numărul se ridica la 1,2 miliarde. În ciuda numărului semnificativ de persoane care încă se află sub pragul sărăciei internaționale, aceste cifre reprezintă un progres semnificativ pentru comunitatea internațională, deoarece numărul actual este mult mai mic decât numărul celor care trăiau în sărăcie extremă în 1990, acesta fiind de 1,9 miliarde. Deși există multe critici privind o abordare pur bazată pe venit pentru măsurarea sărăciei extreme, linia de 1,25 dolari / zi rămâne indicatorul cel mai utilizat, întrucât este ușor accesibil publicului și "atrage atenția asupra celor care au lipsuri depline.

La 23 septembrie 2015, publicația Financial Times din Marea Britanie a raportat că Banca Mondială intenționează să-și revizuiască indicatorul de referință bazat pe venit, până la 1,90 dolari pe zi, pe baza prețurilor din 2011. Odată cu evoluția costului vieții în întreaga lume, linia de sărăcie globală trebuie actualizată periodic. Noua linie a sărăciei globale utilizează date actualizate ale prețurilor pentru a descrie cât mai exact posibil costurile legate de necesarul de alimente, îmbrăcăminte și adaposturi din întreaga lume. Cu alte cuvinte, valoarea reală de 1,90 dolari în prețurile din 2011 este identică cu 1,25 dolari în 2005.

Critici / alternative comune
Deși este utilizat pe scară largă de majoritatea organizațiilor internaționale, linia sărăciei extreme de 1,25 dolari / zi va fi examinată de mai mulți factori. De exemplu, atunci când se utilizează pentru a calcula raportul dintre numărul persoanelor care trăiesc sub nivel, rata de 1,25 dolari / zi nu poate capta alte măsuri importante, cum ar fi adâncimea sărăciei, sărăcia relativă și modul în care oamenii își văd propria situație financiară cunoscut sub numele de "linia de sărăcie socială subiectivă". În plus, calculul pragului sărăciei se bazează pe mai multe ipoteze ce țin de egalitatea numerică a puterii de cumpărare, omogenitatea dimensiunii și a compoziției casei, dar și prețurile de consum pentru a determina bunurile esențiale. Nu mai vorbim de faptul că ar putea lipsi date din cele mai sărace țări, ceea ce ar putea diminua și mai mult imaginea.

Pentru soluționarea acestor probleme, s-au propus mai multe instrumente alternative pentru măsurarea sărăciei extreme, care includ și alți factori, cum ar fi malnutriția și lipsa accesului la învățământ elementar. Astfel, raportul privind dezvoltarea umană din 2010 a introdus Indexul Sărăciei Multidimensionale (ISM), care măsoară nu doar veniturile, ci și nevoile fundamentale. Folosind acest instrument, Programul Națiunilor Unite pentru Dezvoltare (PNUD) a estimat că aproximativ 1,5 miliarde de persoane au rămas în sărăcie extremă, spre deosebire de cifra convențională de 1,2 miliarde. Având în vedere că această cifră este considerată "holistică", ea poate aduce o nouă lumină asupra lipsurilor dintr-o țară. De exemplu, în Etiopia, 39% din populație este considerată extrem de săracă în cadrul măsurilor convenționale, iar 90% se află în sărăcie multidimensională.

O altă versiune a ISM, cunoscută sub numele de Metoda Alkire-Foster, creată de Sabina Alkire și James Foster de la Oxford Poverty and Human Development Initiative (OPHI), poate fi clasificată pentru a arăta atât frecvența, cât și intensitatea sărăciei. Acest instrument este util ca funcționar de dezvoltare, folosind metoda "M0" (care se calculează prin înmulțirea procentului de oameni săraci cu procentul dimensiunii spațiului în care sunt lipsiți), poate determina cauzele cele mai probabile ale sărăciei într-o anumită regiune. De exemplu, în Fâșia Gaza a Palestinei, utilizarea metodei M0 arată că sărăcia din regiunea respectivă este cauzată în primul rând de lipsa accesului la electricitate și apă potabilă, dar și de supraaglomerarea populației. În schimb, datele din regiunea Chhukha, din Bhutan, arată că venitul are o contribuție mult mai importantă pentru sărăcie, spre deosebire de alte dimensiuni din regiune.

În opinia publică din întreaga lume, oamenii supuși cercetării totuși tind să creadă în mod incorect că sărăcia extremă nu a scăzut..

Tendințele actuale

Parcursul spre un nivel zero al sărăciei
În anul 2016, conform definiției Băncii Mondiale cu rata de 1,9 dolari pe zi, aproximativ 766 de milioane de persoane rămâneau în sărăcie extremă (sau aproximativ 1 din 10 persoane) . Aproape jumătate trăiesc în India și China, peste 85% trăind în doar 20 de țări.

De la mijlocul anilor 1990, s-a înregistrat o scădere constantă atât a ratei sărăciei la nivel mondial, cât și a numărului total de persoane sărace. În 1990, procentul populației globale care trăia în sărăcie extremă era de 43%, iar în 2011, acest procent a scăzut la 21%.  Această reducere a ratei sărăciei extreme se află în concordanță cu primul obiectiv de dezvoltare al mileniului (ODM1) propus de fostul secretar general al ONU, Kofi Annan, care, de la începutul secolului a solicitat comunității internaționale să diminueze numărul persoanelor care trăiesc în sărăcie extremă până în anul 2015..

Această reducere a sărăciei extreme a fost cea mai vizibilă în China, Indonezia, India, Pakistan și Vietnam. Între anii 1990 și 2010, aceste cinci țări au prezentat o scădere de 715 milioane de persoane mai mult decât media globală de 700 milioane.

Această anomalie în statistici poate fi explicată prin faptul că numărul persoanelor care trăiesc în sărăcie extremă în aproprierea desertului Sahara în Africa a crescut de la 290 de milioane la 414 milioane în aceeași perioadă. Oricum exista multe semne care prezic scaderea saraciei extreme pe termen lung.

Din anul 1999, numărul total al persoanelor care trăiesc în condiții extreme de sărăcie a scăzut în medie cu 50 de milioane pe an. Pe lângă aceaesta, în anul 2005, nivelul extrem al saraciei a început să scadă în fiecare regiune din lume, inclusiv în Africa. Toate acestea sunt datorate schimbării Declarației Mileniului întocmita de ONU în anul 2000, care a redus planul la anul 1990 din originalul anului 1996. Această schimbare a planului a ducând la o creștere a populației în China în anii '90.

Creșterea populației deja menționată, numărul persoanelor ce sunt afectați de sărăcie exteemă a scăzut de la 1,9 miliarde la 766 milioane în timp de 10 ani. Mulți economiștii estimează ca nivel de sărăcie extremă va ajuge la "zero" in perioada 2030-2035, acesta fiind finalul fenomenului de sărăcie extremă. Obiectivul  "Global zero" implică o lume în care mai puțin de 3% din populație trăiește în sărăcie extremă (proiectată în cele mai optimiste scenarii să fie mai puțin de 200 de milioane de oameni). Această cifră "zero" este stabilită la 3%, recunoscând faptul că o anumită cantitate de sărăcie  va continua să existe, indiferent dacă este cauzată de conflicte politice sau fluctuații economice neașteptate, cel puțin pentru viitorul apropiat. Cu toate acestea, instituția din Brookings observă că orice predicție asupra sărăciei pe o perioadă mai lungă de câțiva  ani are riscul să fie extrem de incertă. Acest lucru se datorează faptului că schimbările în consum și distribuție în întreaga lume în următoarele două decenii ar putea aduce mari schimbări sărăciei la nivel mondial.

Alte estimări sunt mai pesimiste cu privire la această posibilitate, mulți estimând o serie de  193 milioane până la 660 de milioane de persoane care trăiesc în sărăcie extremă până în 2035. În plus, unii cred că rata reducerii sărăciei se va reduce în statele în curs de dezvoltare, în special în Africa; astfel încât va dura mai mult de cinci decenii pentru a ajunge la zero la nivel global. În ciuda acestor afirmații, câteva organizații internaționale și naționale proeminente inclusiv ONU, Banca Mondială și guvernul federal al Statelor Unite (prin intermediul ASUDI- Agenția Statelor Unite pentru Dezvoltare Internațional ), au stabilit obiectivul de a atinge zero la nivel global până la sfârșitul anului 2030.

Factori ce intensifică sărăcia extremă
Există o varietate de factori care pot întări sau instiga existența sărăciei extreme, cum ar fi instituțiile slabe, anturajurile violente și nivelurile scăzute de creștere economică. Studiile recente ale Băncii Mondiale arată că unele țări pot rămâne într-o stare perpetuă de fragilitate (fragility trap), în care factorii de mai sus împiedică națiunile cele mai sărace să iasă din această stare pentru o indelungată perioadă.  Mai mult, majoritatea reducerii sărăciei extreme din ultimii douăzeci de ani au avut loc în țări care nu au avut un conflict civil sau au avut instituții de guvernământ cu o capacitate puternică de a guverna efectiv. De aceea, pentru a pune capăt sărăciei extreme, este, de asemenea, important să ne concentrăm asupra problemelor ce crează fragilitate și conflicte.

ASUDI definește fragilitatea ca fiind lipsa de legitimitate a guvernului( ideea că guvernul este in stare să iși facă treaba ) și eficacitatea (cât de bun este guvernul în menținerea legii și ordinii într-un mod echitabil). Deoarece națiunile fragile nu reușesc să îndeplinească în mod echitabil și eficient funcțiile unui stat, aceste țări sunt mult mai predispuse la tulburări violente și la inegalități în masă. În plus, în țările cu niveluri ridicate de inegalitate (o problemă comună în țările cu instituții guvernamentale inadecvate), este necesară o dezvoltare mult mai rapidă pentru a reduce rata sărăciei în comparație cu alte națiuni. Să nu mai vorbim, după eliminarea Chinei și a Indiei din ecuație, până la 70% din săraci se regăsesc în state fragile într-un mod sau altul. În următorii ani, unii analiști ce monitorizează sărăciea extremă vor fi din ce în ce mai concentrați în state fragile, cu venituri mici, cum ar fi Haiti, Yemen și Republica Centrafricană. Cu toate acestea, unele cadre universitare, cum ar fi Andy Sumner, afirmă că sărăcia extremă va fi concentrată din ce în ce mai mult în țările cu venituri medii, creând un "paradox al sărăciei" deoarece săracii din lume nu locuiesc în cele mai sărace țări.

În ciuda acestei dezbateri, abordarea fragilității rămâne o problemă foarte reală. Pentru a ajuta țările instabile și cu venituri mici să facă tranziția spre pace și prosperitate, în 2011 a fost creat noul acord de angajament în statele fragile, aprobat de aproximativ 40 de țări și instituții multilaterale. Această "nouă înțelegere" reprezintă un pas important către problema fragilității, așa cum a fost inițial articulată de statele fragile autoidentificate, a cerut comunității internaționale nu numai să "facă lucrurile în mod diferit", ci și să "facă lucruri diferite".

Pe de altă parte, conflict civil rămâne, de asemenea, un prim motiv pentru perpetuarea sărăciei în întreaga lume în curs de dezvoltare. Conflict armat poate avea efecte severe asupra creșterii economice pentru o multitudine de motive – de a distruge bunurile, creează nedorite migrația în masă, distruge mijloacele de subzistență și deviază resursele publice față de război luptă. În mod semnificativ, o țară care a suferit o violență majoră în perioada 1981-2005 a avut rate de sărăcie extreme cu 21% mai mari decât o țară fără violență. În medie, conflictul civil va costa, de asemenea, o țară de aproximativ 30 de ani de creștere a PIB. Prin urmare, este necesar un angajament în comunitățile internaționale de a aborda situația deteriorării în statele extrem de fragile pentru a preveni pierderea masivă de vieți, dar și pentru a preveni ciclul vicios al sărăciei extreme. Prin urmare, este necesar un angajament reînnoit din partea comunității internaționale pentru a aborda situația deteriorării în statele extrem de fragile, atât pentru a preveni pierderea vieții în masă, cât și pentru a preveni ciclul vicios al sărăciei extreme

În 2013, constatarea dominantă într-un raport al Băncii Mondiale a fost că sărăcia extremă este cea mai răspândită în ceea ce numesc țări cu venituri mici. În aceste țări, Banca Mondială a constatat că progresul în reducerea sărăciei este mai lent, săracii trăiesc in condiții deplorabile cel mai afectații fiind copii de pâna la 12 ani.

Conferințe internaționale

Summit-ul Mileniului

În septembrie 2000, liderii mondiali s-au întâlnit la Summitul Mileniului ce a avut loc în New York, unde Organizația Națiunilor Unite(ONU) au pus în aplicare Proiectul Mileniului, acesta fiind sugerat de secretarul general Kofi Annan. La începutul conferinței, biroul secretarului general Annan a eliberat un raport numit "Noi oamenii: Rolul Națiunilor Unite în secolul XXI". În acest document, cunoscut acum drept Raportul Mileniului, Kofi Annan a propus comunității internaționale "să adopte ca țintă înjumătățirea numărului de persoane ce trăiesc în sărăcie extremă și să ridice nivelul de trai a mai mult de un miliard de persoane, până în 2015." Studiile citate arată că "există o legătură directă între creșterea și reducerea nivelului de trai scăzut în țările sărace". Annan a cerut liderilor mondiali să aibă în vedere problema sărăciei extreme din fiecare regiune fără discriminări.  Jeffrey Sachs, un economist cunoscut în dezvoltare, a fost numit responsabil cu acest proiect, iar în 2005 a lansat un plan numit "Investigarea Dezvoltării: Un plan practic pentru a atinge scopurile dezvoltarea milenară".

Summit-ul mondial 2005
Summitul Mondial din 2005 a avut loc în septembrie și a fost organizat pentru a verifica progresul mondial în vederea îndeplinirii Scopului Dezvoltării Milenare. Conferința a adunat mai mult de 170 de șefi de stat. Liderii prezenți la summit erau încurajați de scăderea gradului de sărăcie din unele țări, dar în același timp existau îngrijorări în legătură cu modul inegal al scăderii acestui grad în diferitele zone ale lumii. La finalul summitului, membrii prezenți la conferință au reconfirmat angajamentul de a atinge Scopul Dezvoltării Milenare până în 2015 și au cerut tuturor organizațiilor supranaționale, naționale și non-guvernamentale să urmeze acest exemplu.

Agenda de Dezvoltare de după 2015
Odată cu apropierea anului 2015, comunitatea internațională s-a concentrat pe intensificarea eforturilor de a îndeplini scopurile propuse inițial în Scopul Dezvoltării Milenare. S-a înregistrat un progres semnificativ în atingerea scopurilor propuse inițial în Scopul Dezvoltării Milenare, astfel ținta propusă, reducerea numărului de persoane ce trăiesc în sărăcie extremă la jumătate a fost atinsă "cu 5 ani înainte de 2015... s-a redus numărul de persoane ce trăiesc în sărăcie extremă cu 700 de milioane în 2010 față de 1990. Însă, la nivel global 1.2 miliarde de persoane încă trăiau în sărăcie extremă". O excepție de la caz este Africa subsahariană, unde numărul persoanelor ce trăiesc în sărăcie extremă a crescut de la 290 de milioane în anul 1990 la 414 milioane în 2010, însumând mai mult de o treime din numărul total de pe glob.

Astfel, ONU a convenit să formeze o Înaltă Comisie de Specialiști care să ofere consiliere în legătură cu Agenda de Dezvoltare de după 2015. Raportul Înaltei Comisii intitulat "Un nou parteneriat global pentru eradicarea sărăciei și transformarea economiilor printr-o dezvoltare sustenabilă" a fost publicat în mai 2013. În acest raport Înalta Comisie menționa: Eradicarea sărăciei extreme este doar începutul. Aceasta este importantă, dar trebuie sa privim într-o perspectivă mult mai largă: să îndrumăm țările spre o dezvoltare sustenabilă – construirea bazelor puse în 2012 în cadrul Conferinței ONU din Rio de Janeiro și de a face față provocărilor cu care nicio țară, dezvoltată sau în curs de dezvoltare, nu a avut de a face până acum. Recomandăm secretarului general ca deliberările pe tema noii agende de dezvoltare să urmeze viziunea eliminării sărăciei extreme odată pentru totdeauna.Acest raport a hotărât ca scopul principal al Agendei de Dezvoltare Post-Milenare să fie "eradicarea sărăciei extreme până în 2030." Raportul a scos în evidență că Scopul Dezvoltării Milenare nu era destul, deoarece "nu se concentra pe efectele conflictelor și a violențelor în dezvoltare... este nevoie de o bună guvernare și de instituții stabile pentru o dezvoltare durabilă." Prin urmare, există o asociere între documentele înaintate de Statele Unite (prin intermediul USAID), Banca Mondială și ONU în ceea ce privește legătura dintre fragilitatea și lipsa unei bune guvernări în accentuarea sărăciei extreme. Pornind de la viziunea altor organizații, Comisia a propus ca Națiunile Unite să ridice nivelul sub care se consideră traiul în sărăcie extremă (nivel stabilit la 1.25$) la 2 dolari. Raportul menționează că această schimbare va reflecta faptul că eradicarea sărăciei extreme este "doar începutul."

În completare, alte organizații precum Uniunea Europeană sau Uniunea Africană au făcut propriile declarații și recomandări în legătură cu ceea ce trebuie inclus în Agendă. Comunicatul Comisiei Europene, publicat în "O viață decentă pentru toți: de la viziune la acțiune colectivă", a confirmat angajamentul luat de ONU de "a elimina sărăcia extremă din contextul actual și de a găsi o cale sigură de a asigura o viață decentă pentru toți până în anul 2030". Comisiei s-a concentrat de asemenea asupra problemelor mediului (pe lângă celelalte probleme precum foametea sau inegalitatea dintre sexe). Comisia susține de asemenea că "reducerea pe termen lung a sărăciei necesită o creștere inclusivă și sustenabilă. Această creștere trebuie să se folosească eficient de resurse, să creeze locuri de muncă și să sprijine eforturile de atenuare a schimbărilor climatice."

Conferințele Națiunilor Unite privind Țările Slab Dezvoltate(TPD)
Conferințele Națiunilor Unite pentru Țările cel mai Puțin Dezvoltate au fost o serie de summituri organizate de ONU în ultimele câteva decenii, acestea căutând să promoveze o dezvoltare substanțială și uniformă a țărilor din "lumea a treia."

Prima conferință a Națiunilor Unite privind Țările cel mai Puțin Dezvoltate

Ținută între 1 și 14 septembrie 1981 la Paris, prima conferință de acest fel a fost organizată pentru a finaliza "Noul Program Substanțial de Acțiune" al ONU pentru anii 1980 în țările slab dezvoltate. Acest program, care a fost adoptat în unanimitate de către participanți, a susținut reformarea internă a țărilor cel mai puțin dezvoltate (menită să încurajeze creșterea economică) cu o completare economică puternică din exterior. Situația economică acestor țări s-a înrăutățit în anii 1980, deși au fost inițiate reforme politico-economice majore, iar ajutorul extern a fost unul semnificativ. Acest lucru a determinat ONU să organizeze o a doua conferință de acest fel după aproape un deceniu.

A doua Conferință a Organizației Națiunilor Unite privind Țările cel mai Puțin Dezvoltate(TPD)

Organizată între 3 și 14 septembrie 1990, tot la Paris, a doua Conferință a celor mai Puțin Dezvoltate țări a fost convocată de ONU pentru a măsura progresele realizate de Țările cel mai Puțin Dezvoltate în îndeplinirea obiectivelor lor de dezvoltare în anii 1980. Recunoscând problemele care au afectat aceste țări în ultimul deceniu, conferința a formulat un nou set de politici naționale și internaționale pentru a accelera ratele de creștere ale națiunilor cele mai sărace. Aceste noi principii au fost incluse în "Declarația și Programul de acțiune de la Paris pentru Țările cel mai Puțin Dezvoltate pentru anii 1990".

A patra Conferință a Organizației Națiunilor Unite privind Țările cel mai Puțin Dezvoltate(TPD)

Cea mai recentă conferință, care a avut loc în mai 2011 la Istanbul, a recunoscut faptul că maniera dezvoltării s-a schimbat fundamental de la prima conferință organizată cu aproape 30 de ani în urmă. În secolul XXI, fluxul capitalului  către economiile în curs de dezvoltare a devenit tot mai mult dominat de remiterile și investițiile străine directe, spre deosebire de asistența bilaterală și multilaterală. În plus, începând cu anii '80, au avut loc schimbări structurale semnificative la nivel internațional. Odată cu crearea conferinței G-20 (Grupul celor douăzeci de miniștri ai finanțelor și ai guvernatorilor băncilor centrale) a celor mai mari puteri economice, inclusiv a multor națiuni din regiunea Sudică, națiunile din trecut, nedezvoltate, au acum posibilitatea de a avea mai mult de spus în relațiile internaționale. În plus, conferința a recunoscut că, în mijlocul unei recesiuni globale profunde, asociată cu multiple crize (de energie, de climă, de alimente etc.), comunitatea internațională ar avea puține resurse pentru a ajuta țările cel mai puțin dezvoltate. Astfel, ONU a a avut în vedere participarea unei game largi de părți interesate (nu în ultimul rând țările cel mai puțin dezvoltate), esențială pentru formularea conferinței.

Organizații care încearcă să pună capăt sărăciei extreme

Organizații Internaționale

Banca Mondială
În 2013, Consiliul guvernatorilor Băncii Mondiale a stabilit două obiective a căror împlinire să fie prioritizată. În primul rând, să pună capăt sărăciei extreme până în 2030, un obiectiv care rezonează cu principiile ONU și administrației Obama. În plus, Grupul Băncii Mondiale a stabilit o țintă intermediară de reducere a sărăciei extreme sub 9% până în 2020. În al doilea rând, să se concentreze asupra dezvoltării ultimelor 40 de procente ale populației, în locul creșterii standard a PIB-ului. Acest angajament garantează ca evoluția lumii în curs de dezvoltare ridică oamenii din sărăcie, în loc să agraveze inegalitatea.

Având în vedere că principala prioritate a Băncii Mondiale este asigurarea creșterii economice pentru a asigura prosperitatea echitabilă, programele sale de dezvoltare au la bază principii de natură comercială, spre deosebire de ONU. Deoarece Banca Mondială recunoaște că locurile de muncă mai bune vor avea ca rezultat venituri mai mari și, prin urmare, mai puțină sărăcie, Grupul Băncii Mondiale urmărește să susțină inițiativele de formare profesională, programele de dezvoltare a afacerilor mici și legile puternice de protecție a muncii. Cu toate acestea, deoarece o mare parte a creșterii a lumii în curs de dezvoltare a fost inechitabilă, Banca Mondială a început, de asemenea, să colaboreze cu statele-client pentru a evidenția tendințele în inegalitate și pentru a propune schimbări ale politicii publice care pot echilibra condițiile de jo..

Mai mult decât atât, Banca Mondială se obligă la o varietate de initiative nutriționale, transferuri de plăți și inițiative bazate pe transport. Copiii care suferă de subnutriție de la concepție până la vârsta de doi ani prezintă un risc mult mai mare de dizabilitate fizică și mentală. Astfel, ei sunt adesea captivi în sărăcie și nu pot contribui în totalitate la dezvoltarea socială și economică a comunităților lor ca adulți. Grupul Băncii Mondiale estimează că până la 3% din PIB pot fi pierdute ca rezultat al sub-alimentației populației țarilor dintre cele mai sărace. Pentru a combate malnutriția, Grupul Băncii Mondiale a colaborat cu UNICEF și OMS pentru a se asigura că toți copiii mici sunt hrăniți în totalitate. De asemenea, Grupul Băncii Mondiale oferă transferuri condiționate de numerar către gospodăriile sărace care îndeplinesc anumite cerințe, cum ar fi menținerea asistenței medicale pentru copii sau asigurarea participării la școală. În cele din urmă, Grupul Băncii Mondiale înțelege că investițiile în transportul public și drumuri mai bune sunt esențiale pentru ruperea izolării rurale, îmbunătățind accesul la asistență medicală și oferind oportunități de angajare mai bune pentru cei săraci din lume.

ONU (Organizația Națiunilor Unite)
1. OCHA (Biroul pentru Coordonarea Afacerilor Umanitare)

Biroul pentru Coordonarea Afacerilor Umanitare (OCHA) al Națiunilor Unite are ca scop sincronizarea eforturilor disparate internaționale, naționale și non-guvernamentale de a înfrânge sărăcia. OCHA încearcă să prevină "confuzia" în operațiunile de salvare și să se asigure că răspunsul umanitar la situațiile dezastruoase are o mai mare responsabilitate și predictibilitate. Pentru a face acest lucru, OCHA a început să implementeze coordonatori umanitari și echipe naționale, pentru a oferi comunității internaționale o arhitectură solidă pe care să lucreze.

2. UNICEF (United Nations International Children's Emergency Fund)

Fondul Internațional pentru Urgențe ale Copiilor al Națiunilor Unite (UNICEF) a fost creat de ONU pentru a oferi alimente, îmbrăcăminte și asistență medicală copiilor europeni care se confruntau cu foamete și boli în perioada imediat următoare celui de-al doilea război mondial. După ce Adunarea Generală a ONU a extins mandatul UNICEF pe termen nelimitat în 1953, acesta a lucrat activ pentru a ajuta copiii aflați în sărăcie extremă în mai mult de 190 de țări și teritorii pentru a depăși obstacolele care stau în calea sărăciei, violenței, bolilor și discriminării. Domeniile actuale pe care acesta se axează sunt: 1) Supraviețuirea și dezvoltarea copilului 2) Educația de bază și egalitatea de gen 3) Copiii și HIV / SIDA și 4) Protecția copilului.

3. UNHCR (United Nations High Commissioner for Refugees)

Agenția ONU pentru Refugiați (UNHCR) este mandatată să conducă și să coordoneze acțiunile internaționale pentru protejarea refugiaților din întreaga lume. Scopul său principal este de a proteja drepturile refugiaților, garantând că oricine își poate exercita dreptul de a solicita azil într-un alt stat, cu opțiunea de a se întoarce acasă în mod voluntar, de a se integra pe plan local sau de a se reinstaura într-o țară terță. UNHCR operează în peste 125 de țări, ajutând aproximativ 33,9 milioane de persoane.

4.  PAM (Programul alimentar mondial)

Programul Alimentar Mondial (WFP) este cea mai mare agenție dedicată luptei împotriva foametei la nivel mondial. În medie, WFP aduce de mâncare, asistență pentru mai mult de 90 de milioane de persoane din 75 de țări. PAM nu numai că se străduiește pentru a preveni foametea în prezent, dar, de asemenea, în viitor, prin dezvoltarea unor comunități mai puternice, care vor face mâncare și mai sigure pe propriile lor. PAM are o serie de expertiză din Alimente Analiza de Securitate, Nutriție, produse Alimentare de Achiziții și Logistică.

5.  OMS (Organizația Mondială a Sănătății)

Organizația Mondială a Sănătății (OMS) este responsabilă de asigurarea conducerii în materie de sănătate globală, formarea agendei de cercetare în domeniul sănătății, articularea deciziilor politice bazate pe dovezi și combaterea bolilor provocate de sărăcie, cum ar fi HIV / SIDA, malaria și tuberculoza. Mai mult, OMS se ocupă de probleme urgente, de la gestionarea siguranței apei, până la tratarea sănătății materne și a nou-născutului.

Organizații bilaterale

ASUDI
Agenția Statelor Unite pentru Dezvoltare Internațională (ASUDI) este agenția guvernamentală a Statelor Unite care are rolul de a combate sărăcia extremă.În prezent ASUDI este cel mai mare donator din lume, deoarece Statele Unite furnizează majoritatea fondurilor pentru dezvoltare catre ASUDI si Departamentul de Stat al Statelor Unite.În discursul Presedintelui Barack Obama de la starea Uniunii din 2013, el a declarat că Statele Unite se alătura aliaților săi pentru a eradica sărăcia extremă în următorii 20 de ani, acest obiectiv fiind posibil de realizat.Odată cu apelul la acțiune al lui Barack Obama, ASUDI a declarat că eradicarea sărăciei extreme are rol de obiectiv central în misiunea sa.  Sub noul său model de dezvoltare, ASUDI dorește să eradicheze sărăcia extremă prin inovație în domeniile științifice și tehnice, prin luarea de decizii bazate pe dovezi și folosindu-se de ingeniozitatea sectorului privat și a cetățenilor planetei.

O inițiativă majoră a administrației Obama este Power Africa, care are scopul de a aduce energie electrica către 20 de milioane de oameni din Africa Subsahariană. Prin contactarea partenerilor internaționali a Statelor Unite, aceștia fiind partenerii comerciali ori partenerii publici, Statele Unite a atras mai mult de 14 miliarde de dolari din angajamente din afara după ce a investit numa 7 miliarde de dolari. Pentru a se asigura că inițiativa Power Africa va ajunge la cei mai săraci din regiune, inițiativa se folosește de o metodă bazată pe tranzacție pentru a crea o schimbare sistematică. Aceasta include extinderea accesului la electricitate către mai mult de 20. 000 de locuințe care sunt fără electricitate.

În ceea ce privește programele specifice, ASUDI lucrează în mai multe domenii cum ar fi prevenirea foametei, reducerea infectării cu virusul HIV, acordarea de asistență medicală și asistență referitoare la democrație, și de asemenea ajutor cu privința la problemele de gen. Pentru a asigura siguranța alimentară, care afectează aproximativ 842 de milioane de oameni (care se culcă flămânzi în fiecare noapte), ASUDI coordonează o inițiativă numită Feed the Future, care urmărește să reducă sărăcia și subnutriția cu 20 % odată la 5 ani. Mulțumită Președintelui, Planului de Urgența pentru Reducerea SIDA (PEPFAR) și a altor actori care s-au conformat, fregvența virusului HIV, care devasta Africa, a fost redusă în dimesiune și în intensitate prin acțiunile realizate de PEPFAR, Statele Unite s-a asigurat că peste 5 milioane de oameni au primit medicamente antivirale, o parte signifiantă din cei 8 milioane de oameni care trăiesc în tări relativ sărace au fost tratați..

În ceea ce privește asistența pentru starea generală de sănătate, ASUDI a reușit să reducă mortalitatea maternă cu 30 %, mortalitatea pentru copiii de sub 5 ani a fost redusă cu 35%, și a mai reușit și alte obiective propuse. De asemenea ASUDI susține gama de inițiative democratice, de la promovarea drepturilor omului și resposabilitate, guvernare dreaptă, susținerea a alegerilor și statul de drept. În urmărirea îndeplinirii a acestor obiective, ASUDI a reușit să majoreze participarea globală în activități politice prin pregătirea a 9. 800 de de observatori a alegerilor locale și prin oferirea de lecții de educație civică către 6.5 milioane de oameni. Din 2012, Agenția a început să integreze perspective critice despre sexe în întreaga programare pentru a se asigura că toate inițiativele ASUDI lucrează spre eliminarea discrepanțelor dintre sexe.Pentru a face asta, ASUDI încearcă să crească capacitățiile femeilor pentru a înțelege ce drepturi au și pentru a-și alege propriile căi în viață.De asemenea, ASUDI susține programe suplimentare pentru a consolida accesul femeilor către capital și piețe, pentru a le învăța anumite competențe în domeniul agricol și de a susține dorința femeilor de a avea o afacere.

DDI
Departamentul pentru Dezvoltare Internațională (DDI) este agenția principală a Regatului Unit pentru eradicarea sărăciei extreme.  Pentru a face acest lucru, DDI se concentrează pe crearea de locuri de muncă, împuternicirea femeilor și reacția rapidă la urgențele umanitare.

Niște exemple specifice a proiectelor DDI sunt asistența de guvernare, inițiativele educaționale, și oferirea de fonduri pentru cercetare. în 2014, DDI va susține realizarea a unor alegeri "mai libere și mai drepte" în 13 țări.De asemenea DDI va asigura acces la justiție pentru 10 milioane de femei prin sisteme judiciare și va ajuta 40 de milioane de oameni sa își facă autoritățile mult mai resposabile. În 2015, DDI va ajuta 9 milioane de copii să meargă la scoala primară, din care macar jumate vor fi fete.  Totodată, prin proiectul Research4Development (R4D), DDI a oferit fonduri pentru 35. 000 de proiecte pentru a ajuta la crearea unor noi tehnologii vor ajuta pe cei mai săraci din lume.În aceste tehnologii sunt incluse: vaccinuri pentru vindecarea animalelor din Africa, metode mai bune de diagnosticare a tuberculozei, medicamente noi pentru combaterea malariei, și dezvoltarea a unui orez rezistent la inundații.

În afara cercetării tehnologice, proiectul R4D este folosit pentru a oferii fonduri pentru proiecte prin care se încearcă să se înțeleagă ce schibări în structurile guvernamentale ar trebuii să fie făcute pentru ai ajuta pe cei mai săraci din lume.

Organizații neguvernamentale

ONG-uri
O multitudine de organizații neguvernamentale operează în zonele sărace pentru a atenua nivelul de sărăcie a acelor persoane.Unele din aceste organizații sunt: Salvați copiii, Overseas Development Institute , Concern Worldwide, ONE, triclkleUP și Oxfarm.Toate aceste organizații au lucrat pentru a alevia sărăcia extremă.

Salvați Copiii este cea mai mare organizație internațională dedicată ajutorului copiilor. În 2013, Salvați Copiii a ajutat 143 de milioane de copii.  De asemenea Salvați Copiii a lansat propriul lor raport numit "a ajunge la zero", , în care a argumentat că comunitatea internațională ar putea să îi ridice pe cei mai săraci să câștige mult mai mult de 1,25 de dolarit pe zi. Overseas Development Institute (ODI) este cel mai bun grup de experți din Regatul Unit bazați pe dezvoltarea internațională și probleme umanitare. ODI este dedicat în atenuarea suferinței celor mai săraci oameni din lume prin aprovizionarea reprezentanților instituțiilor de dezvoltare a lumii cu cercetări și  tactici practice pentru reducerea sărăciei. De asemenea ODI a lansat recent un studiu numit "Raportul Sărăciei Cronice 2014-2015: Drumul spre eliminarea sărăciei extreme" , în care autorii studiului au declarat că obiectivul comunității internaționale de a scăpa lumea de sărăcia extremă până în anul 2030 este lăudabil, și că mai multe resurse va trebuii să fie direcționate spre acest obiectiv pentru a îl duce la capăt. În studiu se afirmă că "pentru a eradica sărăcia extremă, este nevoie de o investiție masivă la nivel global pentru asistență socială, educație și creștere economică pentru țările sărace".

Concern Worldwide este o organizație umanitară internațională a cărei misiune este de a elimina sărăcia extremă prin influențarea deciziilor la toate nivele guvernului (local – international). De Asemenea Concern Worldwide a lansat un raport despre sărăcia extremă în care ei explică concepția lor despre sărăcia extremă, din punctul de vedere a unui ONG. În acest raport, numit "Ce înțelege Concern Worldwide despre sărăcia extremă", cercetătorii precizează că sărăcia extremă presupune mult mai mult decât doar să trăiești cu mai puțin de 1,25 de dolari pe zi. De asemenea în acest raport se mai vorbește și despre cum este să ai un număr mic de bunuri și cum este să fi vulnerabil în fața șocurilor negative severe (acestea fiind naturale sau create de oameni).

ONE, organizație a cărui cofondator este Bono, este o organizație non-profit finanțată aproape în întregime de fundații, filantropiști și corporații. Obiectivele organizației ONE sunt creșterea conștiinței publice și susținerea liderilor politici în lupta împotriva bolilor care pot fi prevenite, pentru a crește responsabilitatea guvernelor și pentru a creștere investițiile în nutriție.  În cele din urmă, trickleUP este un program de dezvoltare destinat pentru cei care trăiesc cu un venit de sub 1,25 de dolari pe zi, care îi aprovizionează pe cei mai săraci cu finanțare directă și cu educație pentru ai ajuta să își facă o viață sustenabilă.

Alt ONG care lucrează pentru a elimina sărăcia extremă este Oxfam. Această organizație neguvernamentală activează majoritar în Africa, misiunea lor este de a îmbunătăți organizațiile comunitare locale și mai lucrează pentru a reduce impedimentele care apar în dezvoltarea unei țări. Oxfam ajută familiile care suferă din cauza sărăciei prin oferirea de mâncare și medicamente. Există mulți copii în Africa care suferă de încetinire a creșteri, iar acesta este o problemă pe care Oxfam s-a decis să rezolve.

Campanii

 Giving What We Can
 Global Poverty Project
 Live Below the Line
 Make Poverty History

Referințe

Legături externe

 Eradicate Extreme Poverty and Hunger by 2015 | UN Millennium Development Goal curated by the Center for Latin American and Caribbean Studies at Michigan State University
 The Life You Can Save – Acting Now to End World Poverty
 WhiteBand.org  Global Call to Action Against Poverty
 Half The Sky
 Scientific American Magazine (September 2005 Issue) Can Extreme Poverty Be Eliminated?
 International Movement ATD Fourth World
 Walk In Her Shoes

Pages with unreviewed translations
Sărăcie

Sărăcie extremă


Alma de mi alma ("duša moje duše") meksička je telenovela iz 1965. godine. Epizode – kojih ima 34 – traju po 30 minuta.

Uloge
Gloria Marín — Beatriz
David Reynoso
Jacqueline Andere — Alma
Enrique Álvarez Félix — Alfredo
Anita Blanch
Fanny Schiller
Elizabeth Dupeyrón
Carlos Amador mlađi
Manolo Calvo

Izvori

Meksičke telenovele

Alma de mi alma


Gökçekuyu, Eskişehir ilinin Han ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Eskişehir iline 94 km, Han ilçesine 11 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Han'ın mahalleleri

Gökçekuyu, Han


Gorgoroth je norveški black metal-sastav iz Bergena. Sastav je osnovao gitarist Infernus (jedini preostali izvorni član) 1992. godine. Sastav je dobio naziv po mjestu Gorgoroth iz Tolkienovog romana Gospodar Prstenova. Poznati su po svojim sotonističkim tekstovima.

Povijest
Sastav je 1992. godine u Bergenu osnovao gitarist Infernus. Infernus se izjašnjava kao teistički sotonist te se prozvao "Sotoninim ministrom na Zemlji". Grupa je u svojoj povijesti imala mnoge članove, a dosta uspjeha ostvarila je za vrijeme pjevača Hata i Pesta. Odlaskom Pesta, na mjesto pjevača dolazi Gaahl. Otprilike u isto vrijeme dolazi basist King. Godine 2004., Gorgoroth je optužen za održavanje crne mise tijekom koncerta u Krakowu. Međutim, Gorgoroth nije pretrpio veće posljedice. Godine 2007. izbija sukob između Infernusa te Gaahla i Kinga oko prava na ime Gorgoroth; sudskim postupcima Infernus zadržava ime Gorgoroth pošto je jedini preostali izvorni član grupe. Gaahl i King kasnije osnivaju sastav God Seed.

Tekstovi
Gorgoroth je poznat po tekstovima sa sotonističkim porukama. Uostalom, prema Infernusovim izjavama, sastav je i osnovan da širi sotonizam kroz pjesme.

Diskografija
Studijski albumi
Pentagram (1994.)
Antichrist (1996.)
Under the Sign of Hell (1997.)
Destroyer (1998.)
Incipit Satan (2000.)
Twilight of the Idols (2003.)
Ad Majorem Sathanas Gloriam (2006.)
Quantos Possunt ad Satanitatem Trahunt (2009.)
Under the Sign of Hell 2011 (2011.)
Instinctus Bestialis (2015.)
Koncertni albumi
 The Last Tormentor (1996.)
 Black Mass Krakow 2004 (2008.)
 True Norwegian Black Metal - Live in Grueghallen (2008.)
Demo albumi
 A Sorcery Written In Blood (1993.)
 Promo '94 (1994.)
Kompilacije
 Origunators of Northern Darkness - A Tribute to Mayhem (2001.)

Izvori

Norveški sastavi heavy metala
Sastavi black metala

Gorgoroth


Gilles Grangier (París, 5 de mayo de 1911 – Suresnes, 27 de abril de 1996) fue un director y guionista cinematográfico francés.

Nacido en París, dirigió 55 películas y varias series televisivas entre 1943 y 1985. Su film Archimède le clochard compitió en el noveno Festival Internacional de Cine de Berlín, ganando Jean Gabin el Oso de Plata al mejor actor.

Grangier falleció en 1996 en Suresnes, Francia.

Selección de su filmografía
 The Straw Lover (1951)
 L'Amour, Madame (1952)
 Faites-moi confiance (1954)
 Poisson d'avril (1954)
 La Desordre et la Nuit (1958)
 Archimède le clochard (1959)
 Le Gentleman d'Epsom (1962)
 Les Bons Vivants (1965)
 Train d'enfer (1965)
 Quentin Durward (1971, serie televisiva)

Referencias

Enlaces externos

Biografía y filmografía en "Cinereves" (francés)

Directores de cine de Francia
Guionistas de cine de Francia
Nacidos en París

Gilles Grangier


The Battle of Modon took place in August 1500 during the war of 1499–1503 between the Ottoman Empire and the Republic of Venice. The Ottomans, who had won the Battle of Zonchio (First Battle of Lepanto / Battle of Sapienza) the previous year, were again victorious under Admiral Kemal Reis.

In December 1499, the Venetians attacked Lepanto with the hope of regaining the territories which they lost with the Battle of Zonchio. Kemal Reis set sail from Cefalonia and retook Lepanto from the Venetians. He stayed in Lepanto between April and May 1500, where his ships were repaired by an army of 15,000 Ottoman craftsmen who were brought from the area. From there Kemal Reis set sail and bombarded the Venetian ports on the island of Corfu, and in August 1500 he once again defeated the Venetian fleet. He bombarded the fortress of Modon from the sea and captured the town. He later engaged with the Venetian fleet off the coast of Coron and captured the town along with a Venetian brigantine. From there he sailed towards the Island of Sapientza (Sapienza) and sank the Venetian galley "Lezza". In September 1500, Kemal Reis assaulted Voiussa and in October he appeared at Cape Santa Maria on the Island of Lefkada before ending the campaign and returning to Constantinople in November.

With the Battle of Modon, the Ottoman fleet and army quickly overwhelmed most of the Venetian possessions in Greece.

Modon and Coron, the "two eyes of the Republic", were lost. Ottoman cavalry raids reached Venetian territory in northern Italy, and, in 1503, Venice again had to seek peace, recognizing the Ottoman gains.

See also

 Ottoman Navy

References
John E. Dotson: Foundations of Venetian Naval Strategy from Pietro II Orseoto to the Battle of Zoncho, 1000-1500 (2001)
Salvatore Bono: "Corsari nel Mediterraneo" (Corsairs in the Mediterranean), Oscar Storia Mondadori (Perugia, 1993)

Modon
1500 in Europe
Modon
Ottoman Peloponnese
History of Messenia
1500 in the Ottoman Empire

Battle of Modon (1500)


Peret (; pe numele real Pedro Pubill i Calaf) a fost un cântăreț și chitarist spaniol. Este considerat reprezentantul cel mai de seamă al rumbei cataloneze.

Biografie

Discografie

LP (vinil)

CD
 No se pué aguantar (PDI, 1991 - reeditat de Picap ).
 Gitana Hechicera (PDI, 1992 - reeditat de Picap 2008).
 Rumbas de la clausura (PDI, 1992, disc înregistrat live cu Los Manolos și Los Amaya), reeditat de Picap
 Cómo me gusta (PDI, 1993 - Picap, 2008 - reeditat de Picap ).
 Que disparen flores (PDI, 1995 - Picap, 2008 - reeditat de Picap ).
 Jesús de Nazareth (PDI, 1996 - reeditat de Picap 2008).
 Rey de la Rumba (Virgin, 2000).
 Que levante el dedo (K Industria Cultural, 2007).
 De los cobardes nunca se ha escrito nada (Universal Music, 2009).
 Des del Respecte/ Desde el Respeto - Disc postum - (Satélite K, 2014).

Recompilări

Filmografie selectivă

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1935
Decese în 2014
 Cântăreți spanioli
 Cântăreți spanioli de rumba
 Actori spanioli
Spanioli cunoscuți sub pseudonimele folosite

Peret (cântăreț)


Domenico Pignatelli de Belmonte (Nápoles, 19 de novembro de 1730 - Palermo, 5 de fevereiro de 1803) foi um cardeal italiano.

Nascimento
Nasceu em Nápoles em 19 de novembro de 1730. Filho de Domenico Pignatelli y Aymerich (1685-1771), segundo marquês de San Vincenzo e general do Exército Imperial, e de Anna Francesca Pinelli-Ravaschieri (1702-1779), princesa de Belmonte. Irmão mais novo de Antonio Pignatelli (1722-1794), mordomo mais velho de Fernando IV de Nápoles; e de Gennaro Adelmo Pignatelli (1728-1785), Olivetan, arcebispo de Bari (1770-1777) e Cápua (1777-1785). A família deu à Igreja o Papa Inocêncio XII; e Cardeais Francesco Pignatelli , sênior , Theat. (1703); Francesco Maria Pignatelli , júnior (1794); e Ferdinando Maria Pignatelli , Theat. (1839).

Educação
Ele estudou com os teatinos de Nápoles a partir de 1738. Ingressou na Congregação dos Clérigos Teatinos Regulares provavelmente em 1745. Professou em dezembro de 1746. Recebeu sua formação nas casas teatinas de estudo.

Sacerdócio
Ordenado em 22 de setembro de 1753. Em sua ordem, leitor de cânones sagrados na casa de estudos Ss. Apostoli, Nápoles, 12 de dezembro de 1755; secretário do superior geral; superior de Ss. Apostoli, Nápoles; procurador-geral; coadjutor do padre Antonio Francesco Vezzosi, Theat., superior geral de sua ordem, 31 de maio de 1774 (?); e superior geral , 22 de abril de 1777. Examinador dos promovidos a cátedras eclesiásticas.

Episcopado
Eleito bispo de Caserta, em 25 de fevereiro de 1782. Assistente do Trono Pontifício, em 25 de fevereiro de 1782. Consagrado em 3 de março de 1782, igreja de S. Silvestro al Monte, Roma, pelo Cardeal Innocenzo Conti, secretário dos Breves Apostólicos, assistido por Girolamo Volpi, arcebispo titular de Neocesarea, e por François de Pierre de Bernis, bispo titular de Apollonia, vigário geral de Albi. Promovido à sé metropolitana de Palermo em 29 de março de 1802; recebeu o pálio no mesmo dia. Regente da Sicília, 1802-1803, durante o breve reinado de D. Fernando IV.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 9 de agosto de 1802 ; recebeu o barrete vermelho em 5 de dezembro de 1802, na capela do seminário de Palermo. Ele morreu antes de receber o chapéu vermelho e o título.

Morte
Morreu em Palermo em 5 de fevereiro de 1803, de gota e gangrena. Exposto e enterrado na igreja dos Padres Teatinos, Palermo.

Cardeais nomeados pelo papa Pio VII

Domenico Pignatelli de Belmonte


Ludwig von Herterich (n. 13 octombrie 1856, Ansbach - d. 25 decembrie 1932, Etzenhausen (astăzi Dachau)) a fost un pictor și profesor de artă de origine germană. El a fost cunoscut ca pictor de compoziții cu tematică istorică și un bun portretist. A fost un reprezentant al Grupului de la München.

Biografie
Ludwig von Herterich a fost fiul lui Franz Herterich, sculptor și restaurator de artă. Ludwig a fost fratele mai mic al lui Johann Caspar Herterich. A fost profesor la Kunstschule Stuttgart și mai apoi, din 1898, profesor al Academiei de Arte din München. A avut ca elevi pe Richard Blume, Karl Caspar, Maria Caspar-Filser, Leo Delitz, Adolf Erbslöh, David Karfunkle, Käthe Kollwitz, Hermann Mühlen, Walter Püttner, Julius Seyler și Maria slavona (Marie Dorette Caroline Schorer). Pentru întreaga sa activitate în domeniul artelor a fost decorat cu Ordinul Maximilian în anul 1908.

Note

Legături externe

Nașteri în 1856
Decese în 1932
Pictori germani

Ludwig von Herterich


Henry Grider (* 16. Juli 1796 im Garrard County, Kentucky; † 7. September 1866 in Bowling Green, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1843 und 1847 sowie nochmals von 1861 bis 1866 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Henry Grider genoss eine gute Schulausbildung. Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Bowling Green in diesem Beruf zu arbeiten. Während des Britisch-Amerikanischen Krieges von 1812 diente er als Soldat in der Miliz von Kentucky. In den 1820er Jahren begann er eine politische Laufbahn. 1827 und 1831 wurde er in das Repräsentantenhaus von Kentucky gewählt. Zwischen 1833 und 1837 saß er im Staatssenat. Er schloss sich der 1835 gegründeten Whig Party an.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1842 wurde Grider im dritten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1843 die Nachfolge von Joseph R. Underwood antrat. Nach einer Wiederwahl im Jahr 1844 konnte er bis zum 3. März 1847 zwei Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Die erste war noch von den Spannungen zwischen Präsident John Tyler und den Whigs bestimmt. Die zweite Legislaturperiode Griders stand unter dem Eindruck des Mexikanisch-Amerikanischen Krieges. Henry Grider war ein Gegner der Sklaverei. Das kostete ihn Ende der 1840er und in den 1850er Jahren die politische Unterstützung im sklavereifreundlichen Kentucky.

Im Jahr 1860 wurde er als Unionist erneut für den dritten Distrikt in den Kongress gewählt. Dort löste er am 4. März 1861 Francis Bristow ab. Bei den folgenden beiden Kongresswahlen wurde er in seinem Mandat bestätigt, wobei er im Jahr 1864 für die Demokratische Partei kandidierte. Henry Grider konnte bis zu seinem Tod am 7. September 1866 im Kongress verbleiben. Seine Legislaturperioden seit 1861 waren vom Bürgerkrieg geprägt. Nach dem Krieg gehörte er dem Rekonstruktionsausschuss an. Während seiner Zeit im Kongress wurde im Jahr 1865 der 13. Verfassungszusatz ratifiziert, der die Sklaverei verbot. Grider war auch an der Ausarbeitung des 14. Zusatzartikels beteiligt, der das Bürgerrecht auch auf die ehemaligen Sklaven ausweitete. Dieser Zusatz trat aber erst im Jahr 1870 in Kraft.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Senats von Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der United States Whig Party
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1796
Gestorben 1866
Mann

Henry Grider


Haukr Erlendsson (1265? – 3 de junio de 1334) fue un escritor y erudito de Ferjubakki, Borg á Mýrum, Mýrasýsla, Islandia, autor del Hauksbók. Era miembro del clan familiar de los Vallverjar.

En 1294, se ordena como jurista de Islandia y en 1301 se desplazó a Noruega, donde según una carta fechada en 1311, se le nominaba abogado y caballero del Gulating, posición que mantuvo hasta 1322.

Haukr fue un hombre muy culto y de impecable gusto literario que fue testimonio y protagonista de la edad de oro de las sagas nórdicas y que deliberadamente modificó y amplió sus versiones, conforme su concepto de lo que debería ser ese tipo de obras. Tuvo un especial interés en la saga de Erik el Rojo, pues como descendiente de Thorfinn Karlsefni, le interesaba insertar información adicional sobre la genealogía de los personajes principales (cap. VII y XIV) y alteraciones para magnificar la gloria de su antepasado.

Referencias

Vallverjar
Escritores de Islandia
Literatura medieval de Islandia
Escritores del siglo XIV
Islandeses del siglo XIV

Haukr Erlendsson


In mathematics, a regular polytope is a polytope whose symmetry group acts transitively on its flags, thus giving it the highest degree of symmetry. All its elements or -faces (for all , where  is the dimension of the polytope) — cells, faces and so on — are also transitive on the symmetries of the polytope, and are regular polytopes of dimension .

Regular polytopes are the generalized analog in any number of dimensions of regular polygons (for example, the square or the regular pentagon) and regular polyhedra (for example, the cube). The strong symmetry of the regular polytopes gives them an aesthetic quality that interests both non-mathematicians and mathematicians.

Classically, a regular polytope in  dimensions may be defined as having regular facets (-faces) and regular vertex figures. These two conditions are sufficient to ensure that all faces are alike and all vertices are alike. Note, however, that this definition does not work for abstract polytopes.

A regular polytope can be represented by a Schläfli symbol of the form  with regular facets as  and regular vertex figures as

Classification and description
Regular polytopes are classified primarily according to their dimensionality.

They can be further classified according to symmetry. For example, the cube and the regular octahedron share the same symmetry, as do the regular dodecahedron and icosahedron. Indeed, symmetry groups are sometimes named after regular polytopes, for example the tetrahedral and icosahedral symmetries.

Three special classes of regular polytope exist in every dimension:
Regular simplex
Measure polytope (Hypercube)
Cross polytope (Orthoplex)

In two dimensions, there are infinitely many regular polygons. In three and four dimensions, there are several more regular polyhedra and 4-polytopes besides these three. In five dimensions and above, these are the only ones. See also the list of regular polytopes.

In one dimension, the Line Segment simultaneously serves as all of these polytopes, and in two dimensions, the square can act as both the Measure Polytope and Cross Polytope at the same time.

The idea of a polytope is sometimes generalised to include related kinds of geometrical object. Some of these have regular examples, as discussed in the section on historical discovery below.

Schläfli symbols

A concise symbolic representation for regular polytopes was developed by Ludwig Schläfli in the 19th century, and a slightly modified form has become standard. The notation is best explained by adding one dimension at a time.

A convex regular polygon having n sides is denoted by {n}. So an equilateral triangle is {3}, a square {4}, and so on indefinitely. A regular star polygon which winds m times around its centre is denoted by the fractional value {n/m}, where n and m are co-prime, so a regular pentagram is {5/2}.
A regular polyhedron having faces {n} with p faces joining around a vertex is denoted by {n, p}. The nine regular polyhedra are {3, 3} {3, 4} {4, 3} {3, 5} {5, 3} {3, 5/2} {5/2, 3} {5, 5/2} and {5/2, 5}. {p} is the vertex figure of the polyhedron.
A regular 4-polytope having cells {n, p} with q cells joining around an edge is denoted by {n, p, q}. The vertex figure of the 4-polytope is a {p, q}.
A regular 5-polytope is an {n, p, q, r}. And so on.

Duality of the regular polytopes

The dual of a regular polytope is also a regular polytope. The Schläfli symbol for the dual polytope is just the original symbol written backwards: {3, 3} is self-dual, {3, 4} is dual to {4, 3}, {4, 3, 3} to {3, 3, 4} and so on.

The vertex figure of a regular polytope is the dual of the dual polytope's facet. For example, the vertex figure of {3, 3, 4} is {3, 4}, the dual of which is {4, 3} — a cell of {4, 3, 3}.

The measure and cross polytopes in any dimension are dual to each other.

If the Schläfli symbol is palindromic, i.e. reads the same forwards and backwards, then the polyhedron is self-dual. The self-dual regular polytopes are:
 All regular polygons, {a}.
 All regular n-simplexes, {3,3,...,3}
 The regular 24-cell in 4 dimensions, {3,4,3}.
 The great 120-cell ({5,5/2,5}) and grand stellated 120-cell ({5/2,5,5/2}) in 4 dimensions.
 All regular n-dimensional cubic honeycombs, {4,3,...,3,4}. These may be treated as infinite polytopes.
 Hyperbolic tilings and honeycombs (tilings {p,p} with p>4 in 2 dimensions, {4,4,4}, {5,3,5}. {3,5,3}, {6,3,6}, and {3,6,3} in 3 dimensions, {5,3,3,5} in 4 dimensions, and {3,3,4,3,3} in 5 dimensions).

Regular simplices

Begin with a point A. Mark point B at a distance r from it, and join to form a line segment. Mark point C in a second, orthogonal, dimension at a distance r from both, and join to A and B to form an equilateral triangle. Mark point D in a third, orthogonal, dimension a distance r from all three, and join to form a regular tetrahedron. And so on for higher dimensions.

These are the regular simplices or simplexes. Their names are, in order of dimensionality:

0. Point
1. Line segment
2. Equilateral triangle (regular trigon)
3. Regular tetrahedron
4. Regular pentachoron or 4-simplex
5. Regular hexateron or 5-simplex
... An n-simplex has n+1 vertices.

Measure polytopes (hypercubes)

Begin with a point A. Extend a line to point B at distance r, and join to form a line segment. Extend a second line of length r, orthogonal to AB, from B to C, and likewise from A to D, to form a square ABCD. Extend lines of length r respectively from each corner, orthogonal to both AB and BC (i.e. upwards). Mark new points E,F,G,H to form the cube ABCDEFGH. And so on for higher dimensions.

These are the measure polytopes or hypercubes. Their names are, in order of dimensionality:

0. Point
1. Line segment
2. Square (regular tetragon)
3. Cube (regular hexahedron)
4. Tesseract (regular octachoron) or 4-cube
5. Penteract (regular decateron) or 5-cube
... An n-cube has 2n vertices.

Cross polytopes (orthoplexes)

Begin with a point O. Extend a line in opposite directions to points A and B a distance r from O and 2r apart. Draw a line COD of length 2r, centred on O and orthogonal to AB. Join the ends to form a square ACBD. Draw a line EOF of the same length and centered on 'O', orthogonal to AB and CD (i.e. upwards and downwards). Join the ends to the square to form a regular octahedron. And so on for higher dimensions.

These are the cross polytopes or orthoplexes. Their names are, in order of dimensionality:

0. Point
1. Line segment
2. Square (regular tetragon)
3. Regular octahedron
4. Regular hexadecachoron (16-cell) or 4-orthoplex
5. Regular triacontakaiditeron (Pentacross) or 5-orthoplex
... An n-orthoplex has 2n vertices.

History of discovery

Convex polygons and polyhedra

The earliest surviving mathematical treatment of regular polygons and polyhedra comes to us from ancient Greek mathematicians. The five Platonic solids were known to them. Pythagoras knew of at least three of them and Theaetetus (c. 417 BC – 369 BC) described all five. Later, Euclid wrote a systematic study of mathematics, publishing it under the title Elements, which built up a logical theory of geometry and number theory. His work concluded with mathematical descriptions of the five Platonic solids.

{| class="wikitable"
|-
|colspan=5 align=center|Platonic solids
|-
|align=center|
|align=center|
|align=center|
|align=center|
|align=center|
|-
|Tetrahedron||Cube||Octahedron||Dodecahedron||Icosahedron
|}

Star polygons and polyhedra

Our understanding remained static for many centuries after Euclid. The subsequent history of the regular polytopes can be characterised by a gradual broadening of the basic concept, allowing more and more objects to be considered among their number. Thomas Bradwardine (Bradwardinus) was the first to record a serious study of star polygons. Various star polyhedra appear in Renaissance art, but it was not until Johannes Kepler studied the small stellated dodecahedron and the great stellated dodecahedron in 1619 that he realised these two were regular. Louis Poinsot discovered the great dodecahedron and great icosahedron in 1809, and Augustin Cauchy proved the list complete in 1812. These polyhedra are known as collectively as the Kepler-Poinsot polyhedra.

Higher-dimensional polytopes

It was not until the 19th century that a Swiss mathematician, Ludwig Schläfli, examined and characterised the regular polytopes in higher dimensions. His efforts were first published in full in , six years posthumously, although parts of it were published in  and . Between 1880 and 1900, Schläfli's results were rediscovered independently by at least nine other mathematicians — see  for more details.  Schläfli called such a figure a "polyschem" (in English, "polyscheme" or "polyschema"). The term "polytope" was introduced by Reinhold Hoppe, one of Schläfli's rediscoverers, in 1882, and first used in English by Alicia Boole Stott some twenty years later. The term "polyhedroids" was also used in earlier literature (Hilbert, 1952).

 is probably the most comprehensive printed treatment of Schläfli's and similar results to date. Schläfli showed that there are six regular convex polytopes in 4 dimensions.  Five of them can be seen as analogous to the Platonic solids: the 4-simplex (or pentachoron) to the tetrahedron, the hypercube (or tesseract) to the cube, the 4-orthoplex (or hexadecachoron or 16-cell) to the octahedron, the 120-cell to the dodecahedron, and the 600-cell to the icosahedron.  The sixth, the 24-cell, can be seen as a transitional form between the hypercube and 16-cell, analogous to the way that the cuboctahedron and the rhombic dodecahedron are transitional forms between the cube and the octahedron.

In five and more dimensions, there are exactly three regular polytopes, which correspond to the tetrahedron, cube and octahedron: these are the regular simplices, measure polytopes and cross polytopes. Descriptions of these may be found in the list of regular polytopes. Also of interest are the star regular 4-polytopes, partially discovered by Schläfli.

By the end of the 19th century, mathematicians such as Arthur Cayley and Ludwig Schläfli had developed the theory of regular polytopes in four and higher dimensions, such as the tesseract and the 24-cell.

The latter are difficult (though not impossible) to visualise through a process of dimensional analogy, since they retain the familiar symmetry of their lower-dimensional analogues. The tesseract contains 8 cubical cells. It consists of two cubes in parallel hyperplanes with corresponding vertices cross-connected in such a way that the 8 cross-edges are equal in length and orthogonal to the 12+12 edges situated on each cube. The corresponding faces of the two cubes are connected to form the remaining 6 cubical faces of the tesseract. The 24-cell can be derived from the tesseract by joining the 8 vertices of each of its cubical faces to an additional vertex to form the four-dimensional analogue of a pyramid. Both figures, as well as other 4-dimensional figures, can be directly visualised and depicted using 4-dimensional stereographs.

Harder still to imagine are the more modern abstract regular polytopes such as the 57-cell or the 11-cell. From the mathematical point of view, however, these objects have the same aesthetic qualities as their more familiar two and three-dimensional relatives.

At the start of the 20th century, the definition of a regular polytope was as follows.
A regular polygon is a polygon whose edges are all equal and whose angles are all equal.
A regular polyhedron is a polyhedron whose faces are all congruent regular polygons, and whose vertex figures are all congruent and regular.
And so on, a regular n-polytope is an n-dimensional polytope whose (n − 1)-dimensional faces are all regular and congruent, and whose vertex figures are all regular and congruent.

This is a "recursive" definition. It defines regularity of higher dimensional figures in terms of regular figures of a lower dimension. There is an equivalent (non-recursive) definition, which states that a polytope is regular if it has a sufficient degree of symmetry.

 An n-polytope is regular if any set consisting of a vertex, an edge containing it, a 2-dimensional face containing the edge, and so on up to n−1 dimensions, can be mapped to any other such set by a symmetry of the polytope.

So for example, the cube is regular because if we choose a vertex of the cube, and one of the three edges it is on, and one of the two faces containing the edge, then this triplet, or flag, (vertex, edge, face) can be mapped to any other such flag by a suitable symmetry of the cube. Thus we can define a regular polytope very succinctly:
A regular polytope is one whose symmetry group is transitive on its flags.

In the 20th century, some important developments were made. The symmetry groups of the classical regular polytopes were generalised into what are now called Coxeter groups. Coxeter groups also include the symmetry groups of regular tessellations of space or of the plane. For example, the symmetry group of an infinite chessboard would be the Coxeter group [4,4].

Apeirotopes — infinite polytopes

In the first part of the 20th century, Coxeter and Petrie discovered three infinite structures {4, 6}, {6, 4} and {6, 6}. They called them regular skew polyhedra, because they seemed to satisfy the definition of a regular polyhedron — all the vertices, edges and faces are alike, all the angles are the same, and the figure has no free edges. Nowadays, they are called infinite polyhedra or apeirohedra. The regular tilings of the plane {4, 4}, {3, 6} and {6, 3} can also be regarded as infinite polyhedra.

In the 1960s Branko Grünbaum issued a call to the geometric community to consider more abstract types of regular polytopes that he called polystromata. He developed the theory of polystromata, showing examples of new objects he called regular apeirotopes, that is, regular polytopes with infinitely many faces. A simple example of a skew apeirogon would be a zig-zag. It seems to satisfy the definition of a regular polygon — all the edges are the same length, all the angles are the same, and the figure has no loose ends (because they can never be reached). More importantly, perhaps, there are symmetries of the zig-zag that can map any pair of a vertex and attached edge to any other. Since then, other regular apeirogons and higher apeirotopes have continued to be discovered.

Regular complex polytopes

A complex number has a real part, which is the bit we are all familiar with, and an imaginary part, which is a multiple of the square root of minus one. A complex Hilbert space has its x, y, z, etc. coordinates as complex numbers. This effectively doubles the number of dimensions. A polytope constructed in such a unitary space is called a complex polytope.

Abstract polytopes

Grünbaum also discovered the 11-cell, a four-dimensional self-dual object whose facets are not icosahedra, but are "hemi-icosahedra" — that is, they are the shape one gets if one considers opposite faces of the icosahedra to be actually the same face . The hemi-icosahedron has only 10 triangular faces, and 6 vertices, unlike the icosahedron, which has 20 and 12.

This concept may be easier for the reader to grasp if one considers the relationship of the cube and the hemicube. An ordinary cube has 8 corners, they could be labeled A to H, with A opposite H, B opposite G, and so on. In a hemicube, A and H would be treated as the same corner. So would B and G, and so on. The edge AB would become the same edge as GH, and the face ABEF would become the same face as CDGH. The new shape has only three faces, 6 edges and 4 corners.

The 11-cell cannot be formed with regular geometry in flat (Euclidean) hyperspace, but only in positively curved (elliptic) hyperspace.

A few years after Grünbaum's discovery of the 11-cell, H. S. M. Coxeter independently discovered the same shape. He had earlier discovered a similar polytope, the 57-cell (Coxeter 1982, 1984).

By 1994 Grünbaum was considering polytopes abstractly as combinatorial sets of points or vertices, and was unconcerned whether faces were planar. As he and others refined these ideas, such sets came to be called abstract polytopes. An abstract polytope is defined as a partially ordered set (poset), whose elements are the polytope's faces (vertices, edges, faces etc.) ordered by containment. Certain restrictions are imposed on the set that are similar to properties satisfied by the classical regular polytopes (including the Platonic solids). The restrictions, however, are loose enough that regular tessellations, hemicubes, and even objects as strange as the 11-cell or stranger, are all examples of regular polytopes.

A geometric polytope is understood to be a realization of the abstract polytope, such that there is a one-to-one mapping from the abstract elements to the geometric. Thus, any geometric polytope may be described by the appropriate abstract poset, though not all abstract polytopes have proper geometric realizations.

The theory has since been further developed, largely by , but other researchers have also made contributions.

Regularity of abstract polytopes
Regularity has a related, though different meaning for abstract polytopes, since angles and lengths of edges have no meaning.

The definition of regularity in terms of the transitivity of flags as given in the introduction applies to abstract polytopes.

Any classical regular polytope has an abstract equivalent which is regular, obtained by taking the set of faces. But non-regular classical polytopes can have regular abstract equivalents, since abstract polytopes don't care about angles and edge lengths, for example. And a regular abstract polytope may not be realisable as a classical polytope.

All polygons are regular in the abstract world, for example, whereas only those having equal angles and edges of equal length are regular in the classical world.

Vertex figure of abstract polytopes

The concept of vertex figure is also defined differently for an abstract polytope. The vertex figure of a given abstract n-polytope at a given vertex V is the set of all abstract faces which contain V, including V itself.  More formally, it is the abstract section

 Fn / V = {F | V ≤ F ≤ Fn}

where Fn is the maximal face, i.e. the notional n-face which contains all other faces. Note that each i-face, i ≥ 0 of the original polytope becomes an (i − 1)-face of the vertex figure.

Unlike the case for Euclidean polytopes, an abstract polytope with regular facets and vertex figures may or may not be regular itself – for example, the square pyramid, all of whose facets and vertex figures are regular abstract polygons.

The classical vertex figure will, however, be a realisation of the abstract one.

Constructions

Polygons

The traditional way to construct a regular polygon, or indeed any other figure on the plane, is by compass and straightedge. Constructing some regular polygons in this way is very simple (the easiest is perhaps the equilateral triangle), some are more complex, and some are impossible ("not constructible"). The simplest few regular polygons that are impossible to construct are the n-sided polygons with n equal to 7, 9, 11, 13, 14, 18, 19, 21,...

Constructibility in this sense refers only to ideal constructions with ideal tools. Of course reasonably accurate approximations can be constructed by a range of methods; while theoretically possible constructions may be impractical.

Polyhedra

Euclid's Elements gave what amount to ruler-and-compass constructions for the five Platonic solids. However, the merely practical question of how one might draw a straight line in space, even with a ruler, might lead one to question what exactly it means to "construct" a regular polyhedron. (One could ask the same question about the polygons, of course.)

The English word "construct" has the connotation of systematically building the thing constructed. The most common way presented to construct a regular polyhedron is via a fold-out net. To obtain a fold-out net of a polyhedron, one takes the surface of the polyhedron and cuts it along just enough edges so that the surface may be laid out flat. This gives a plan for the net of the unfolded polyhedron. Since the Platonic solids have only triangles, squares and pentagons for faces, and these are all constructible with a ruler and compass, there exist ruler-and-compass methods for drawing these fold-out nets. The same applies to star polyhedra, although here we must be careful to make the net for only the visible outer surface.

If this net is drawn on cardboard, or similar foldable material (for example, sheet metal), the net may be cut out, folded along the uncut edges, joined along the appropriate cut edges, and so forming the polyhedron for which the net was designed. For a given polyhedron there may be many fold-out nets. For example, there are 11 for the cube, and over 900000 for the dodecahedron.

Numerous children's toys, generally aimed at the teen or pre-teen age bracket, allow experimentation with regular polygons and polyhedra. For example, klikko provides sets of plastic triangles, squares, pentagons and hexagons that can be joined edge-to-edge in a large number of different ways. A child playing with such a toy could re-discover the Platonic solids (or the Archimedean solids), especially if given a little guidance from a knowledgeable adult.

In theory, almost any material may be used to construct regular polyhedra. They may be carved out of wood, modeled out of wire, formed from stained glass. The imagination is the limit.

Higher dimensions

In higher dimensions, it becomes harder to say what one means by "constructing" the objects. Clearly, in a 3-dimensional universe, it is impossible to build a physical model of an object having 4 or more dimensions. There are several approaches normally taken to overcome this matter.

The first approach, suitable for four dimensions, uses four-dimensional stereography. Depth in a third dimension is represented with horizontal relative displacement, depth in a fourth dimension with vertical relative displacement between the left and right images of the stereograph.

The second approach is to embed the higher-dimensional objects in three-dimensional space, using methods analogous to the ways in which three-dimensional objects are drawn on the plane. For example, the fold out nets mentioned in the previous section have higher-dimensional equivalents. One might even imagine building a model of this fold-out net, as one draws a polyhedron's fold-out net on a piece of paper. Sadly, we could never do the necessary folding of the 3-dimensional structure to obtain the 4-dimensional polytope because of the constraints of the physical universe. Another way to "draw" the higher-dimensional shapes in 3 dimensions is via some kind of projection, for example, the analogue of either orthographic or perspective projection. Coxeter's famous book on polytopes  has some examples of such orthographic projections. Note that immersing even 4-dimensional polychora directly into two dimensions is quite confusing. Easier to understand are 3-d models of the projections. Such models are occasionally found in science museums or mathematics departments of universities (such as that of the Université Libre de Bruxelles).

The intersection of a four (or higher) dimensional regular polytope with a three-dimensional hyperplane will be a polytope (not necessarily regular). If the hyperplane is moved through the shape, the three-dimensional slices can be combined, animated into a kind of four dimensional object, where the fourth dimension is taken to be time. In this way, we can see (if not fully grasp) the full four-dimensional structure of the four-dimensional regular polytopes, via such cutaway cross sections. This is analogous to the way a CAT scan reassembles two-dimensional images to form a 3-dimensional representation of the organs being scanned. The ideal would be an animated hologram of some sort, however, even a simple animation such as the one shown can already give some limited insight into the structure of the polytope.

Another way a three-dimensional viewer can comprehend the structure of a four-dimensional polytope is through being "immersed" in the object, perhaps via some form of virtual reality technology. To understand how this might work, imagine what one would see if space were filled with cubes. The viewer would be inside one of the cubes, and would be able to see cubes in front of, behind, above, below, to the left and right of himself. If one could travel in these directions, one could explore the array of cubes, and gain an understanding of its geometrical structure. An infinite array of cubes is not a polytope in the traditional sense. In fact, it is a tessellation of 3-dimensional (Euclidean) space. However, a 4-polytope can be considered a tessellation of a 3-dimensional non-Euclidean space, namely, a tessellation of the surface of a four-dimensional sphere (a 4-dimensional spherical tiling).

Locally, this space seems like the one we are familiar with, and therefore, a virtual-reality system could, in principle, be programmed to allow exploration of these "tessellations", that is, of the 4-dimensional regular polytopes. The mathematics department at UIUC has a number of pictures of what one would see if embedded in a tessellation of hyperbolic space with dodecahedra. Such a tessellation forms an example of an infinite abstract regular polytope.

Normally, for abstract regular polytopes, a mathematician considers that the object is "constructed" if the structure of its symmetry group is known. This is because of an important theorem in the study of abstract regular polytopes, providing a technique that allows the abstract regular polytope to be constructed from its symmetry group in a standard and straightforward manner.

Regular polytopes in nature

For examples of polygons in nature, see:

Each of the Platonic solids occurs naturally in one form or another:

See also
 List of regular polytopes
 Johnson solid
 Bartel Leendert van der Waerden

References

Notes

Bibliography

 3 (1860) pp54–68, 97–108.

External links
 The Atlas of Small Regular Polytopes - List of abstract regular polytopes.

Polytopes
Symmetry
Multi-dimensional geometry

Regular polytope


Albert Comte Vandal (7 Temmuz 1853, Paris- 30 Ağustos 1910), Fransız tarihçisi.

Kitapları
 En karriole à travers la suède et la Norvège (1876)
 Louis XV et Elizabeth de Russie (1882)
 Ambassade française en Orient sous Louis XV (1887)
 Napoléon et Alexandre Ier (three volumes, 1894-97), Vaubert ödülüne lâyık görüldü
 Les voyages du Marquis de Noutel (1901)
 L'avènement de Bonaparte (1902)

1897 yılında Fransız Akademisi'ne seçildi. Albert Sore adlı politik-kurgu romanını bu okulda tamamlamıştır.

Dış bağlantılar
 Kısa biyografisi

1853 doğumlular
1910 yılında ölenler
19. yüzyıl Fransız tarihçileri
20. yüzyıl Fransız tarihçileri
Fransız Akademisi üyeleri

Albert Vandal


Osmanlı-Rus Savaşları, 16. yüzyıl - 20. yüzyıl arasında Osmanlı Devleti ile Rusya Çarlığı ve daha sonra bu devletin büyümesi ile bu devletin yerine geçen Rus İmparatorluğu arasında yapılmış savaşlardır. 12 tanedir. 6 tanesi Rus üstünlüğüyle sonuçlanmıştır, 1 tanesi pat, 5 tanesi Osmanlı zaferi ile sonuçlanmıştır . Bu savaşlar şunlardır:

 1568-1570 Astrahan Seferi (Rus Askeri Zaferi, Osmanlı Diplomatik Zaferi)
 1676-1681 Osmanlı-Rus Savaşı (Osmanlı Zaferi)
 1686-1700 Osmanlı-Rus Savaşı (Rus ve Müttefikler Zaferi)
 1710-1711 Osmanlı-Rus Savaşı (Osmanlı Zaferi)
 1735-1739 Osmanlı-Rus-Avusturya Savaşı (Osmanlı Zaferi)
 1768-1774 Osmanlı-Rus Savaşı (Rus Zaferi)
 1787-1792 Osmanlı-Rus Savaşı (Rus Zaferi)
 1806-1812 Osmanlı-Rus Savaşı (Rus Zaferi)
 1828-1829 Osmanlı-Rus Savaşı (Rus Zaferi)
 1853-1856 Osmanlı-Rus Savaşı (Osmanlı ve Müttefikler Zaferi)
 1877-1878 Osmanlı-Rus Savaşı (Rus Zaferi)
 1914-1917 Osmanlı-Rus Savaşı (Rusya 1917 Ekim Devrimi sonrasında savaştan çekildi, Osmanlı Devleti ise 1. Dünya Savaşından yenik çıktı.)

Kaynakça

Çatışmalar listeleri

Osmanlı-Rus savaşları


පුර සැටවක, යනු චන්ද්‍ර මාසයක පුර පක්‍ෂයේ වන තිථියක් වෙයි.

පුර සැටවක යනු සිංහල මාස ක්‍රමයේ දී මාසයේ සයවන (6) තිථිය යි. එසේම මෙය පුර විසේනිය තිථියට පසු සහ පුර සතවක තිථියට පෙර තිථිය වෙයි.

මූලාශ්‍ර

සිංහල මාස
චන්ද්‍ර මාසයක පුර පක්‍ෂයේ දින

පුර සැටවක


Landevejscyklingens enkeltstart for damer under sommer-OL 2016 foregik den 10. august 2016.

Resultater

Eksterne henvisninger
 Cycling Road Women's Time Trial

Enkeltstart (damer)

Cykling under sommer-OL 2016 – Enkeltstart (damer)


Akelejesøster (Semiaquilegia) er en gruppe på 9 arter, som tilhører Ranunkel-familien. Deres udbredelse strækker sig over det meste af Kina, Japan og Korea. Alle underarter i gruppen er flereårige, med løgformede rødder. Frøene er mørkebrune. Blomsterne er koncentreret i et par blomsterstande understøttet af små dækblade.

Udvalgte arter
Semiaquilegia adoxoides
Semiaquilegia dauciformis
Semiaquilegia eastwoodiae
Semiaquilegia ecalcarata
Semiaquilegia henryi

Eksterne henvisninger
https://web.archive.org/web/20060428185908/http://18.104.22.168/index.html PlantSystematic
http://www.efloras.org/florataxon.aspx?flora_id=2&taxon_id=130061

Akelejesøster


El Colibrí de Elliot,  colibrí de garganta violeta, zumbador guatemalteco, zumbador centroamericano o zumbador magenta (Selasphorus ellioti, sin. Atthis ellioti) es una especie de ave picaflor de la familia Trochilidae.
Es nativo del norte de América Central (El Salvador, Guatemala, Honduras) y México.
Su hábitat consiste de bosque húmedo montano subtropical y tropical.

Subespecies
Se distinguen dos subespecies reconocidas, incluyendo la subespecie nominal:
 Atthis ellioti ellioti Ridgway, 1878
 Atthis ellioti selasphoroides Griscom, 1932

Referencias

Trochilidae
Aves de América Central
Animales descritos en 1878
Taxones descritos por Robert Ridgway

Atthis ellioti


Mehaničar, ženski oblik mehaničarka, je osoba održava i popravlja vozila i strojeve. Najčešće radi u radionicama ili tvornicama.

Posao mehaničara sastoji se u detaljnom pregledu, utvrđivanju i uklanjanju neispravnosti i oštećenja kako bi stroj ili vozilo bilo sigurno i pouzdano. Prije izvođenja popravka mehaničar utvrđuje oštećenje te mora dobro poznavati rad stroja, uređaja ili opreme.

Srodna zanimanja

 Mehaničar poljoprivrednih strojeva
 Automehaničar
 Mehaničar industrijskih strojeva
 Elektromehaničar
 Elektroničar-mehaničar
 Brodomehaničar
 Finomehaničar

Izvori

Zanimanja

Mehaničar


كان الحكم الإسلامي لجزيرتي صقلية ومالطا جزءًا من عملية بدأت في القرن التاسع الميلادي. بدأ الحكم الإسلامي في جزيرة صقلية عمليًا منذ عام 902 بينما استمر حكم الجزيرة كاملة بين عامي 965-1061 وإن لم تسقط آخر المدن الإسلامية في الجزيرة حتى عام 1091 خلال التوسع النورماني في جنوب إيطاليا.

كان غزو صقلية وإعادة الغزو المسيحي النورماني للجزيرة حدثًا هامًا في تاريخ الإسلام في جنوب إيطاليا. أسست غزوات النورمان الكاثوليكية الرومانية في المنطقة، مستبدلة الكنيسة الشرقية التي سادت في الجزيرة منذ أيام الحكم البيزنطي ومرورًا بفترة الحكم الإسلامي. انتشر التحول الديني والذي تماشى مع إعادة اللاتينية للمنطقة، مما إدى إلى اختفاء الإسلام من الجزيرة بحلول العقد 1280.

الغزوات الإسلامية الأولى على صقلية (652-827)
كانت أولى الغزوات الإسلامية في صقلية والتي كانت جزءًا من الإمبراطورية الرومانية الشرقية في عام 652. كان هؤلاء المجاهدين المسلمون جزءًا من جيش الخليفة معاوية بن أبي سفيان الأموي وبقيادة معاوية بن حديج من قبيلة كندة؛ بقيت تلك القوة على الجزيرة لعدة سنوات. حاول أوليمبيوس حاكم الولاية البيزنطية في رافينا طرد الغزاة من صقلية ولكنه فشل. بعد فترة وجيزة عاد العرب إلى بلاد الشام بعد جمع كمية كبيرة من الغنائم.

جرت الحملة الثانية على صقلية في عام 669. في هذه المرة هاجمت قوة كبيرة من 200 سفينة الجزيرة قادمة من الإسكندرية. أغارت القوة على سرقوسة وعادوا إلى مصر بعد شهر من الغزو. بعد اكتمال الفتح الأموي في أفريقيا (حوالي عام 700)، تكررت هجمات الأساطيل الإسلامية في 703 و728 و729 و730 و731 و733 و734. واجه البيزنطيون آخر هجمتين عربيتين بمقاومة كبيرة.

تم إطلاق أول حملة حقيقية لفتح الجزيرة عام 740م. في ذلك العام استولى الأمير حبيب بن أبي عبيدة على سرقوسة وكان له أن شارك في غزوة عام 728. على الرغم من استعدادهم للاستيلاء على الجزيرة بأكملها، أجبروا على العودة إلى تونس لثورة الأمازيغ. هدف هجوم ثان في 752 إلى غزو نفس المدينة.

عام 805، وقع الحاكم الإمبراطوري لصقلية - قسطنطين - هدنة لعشر سنوات مع إبراهيم بن الأغلب أمير إفريقية، ولكن هذا لم يمنع الأساطيل المسلمة الأخرى من مناطق أخرى من أفريقيا وإسبانيا من مهاجمة سردينيا وكورسيكا في 806 -821. في 812، أرسل إبراهيم ابنه عبد الله على رأس قوة لغزو صقلية. تعرض ذلك الأسطول للمضايقة بعد تدخل جيتا وأمالفي ودمر لاحقًا بسبب عاصفة. مع ذلك تمكن من احتلال جزيرة لامبيدوزا وغزو بونزا وإسكيا في البحر التيراني. أقامت اتفاقية أخرى بين حاكم الجزيرة الجديد غريغوريوس والأمير حرية التجارة بين جنوب إيطاليا وإفريقية. بعد هجوم آخر في عام 819 بقيادة محمد بن عبد الله ابن عم الأمير زيادة الله لم تكن هناك أي هجمات إسلامية على صقلية موثقة حتى عام 827.

صقلية

غزو صقلية (827-902)

فيمي وأسد
استمرت حملة السيطرة الإسلامية على صقلية وأجزاء من جنوب إيطاليا 75 عامًا. وفقًا لبعض المصادر، كان الغزو بناء على تحفيز من فيمي القائد البيزنطي الذي خشي عقاب الإمبراطور ميخائيل الثاني لحماقة جنسية قام بها. بعد غزو لم يعمر لسرقوسة، أعلن إمبراطورًا ولكن القوات الموالية للإمبراطور البيزنطي أجبرته على الفرار إلى أفريقيا إلى بلاط زيادة الله. وافق الأخير على غزو صقلية، مع وعد بتركها لفيمي مقابل جزية سنوية، وعهد بالحملة للقاضي أسد بن الفرات ذو السبعين عامًا. بلغت القوة الإسلامية 10,000 من المشاة و700 من الفرسان و100 سفينة معززين بسفن فيمي إصافة إلى فرسانه الذين انضموا للحملة بعد رسو السفن في مازارا ديل فالو. دارت أولى المعارك ضد القوات البيزنطية في 15 يوليو 827 بالقرب من مازارا وانتهت بانتصار الأغالبة.

نتيجة لذلك نجح أسد في غزو الساحل الجنوبي من الجزيرة وحاصر سرقوسة. بعد عام من الحصار ومحاولة تمرد، نجحت قواته في هزيمة جيش كبير أرسلته باليرمو مدعومًا بأسطول البندقية بقيادة الدوق جوستنيانو بارتيتشبازيو. تراجع المسلمون رغم ذلك إلى قلعة مينيو بعد أن ذهب الطاعون بالعديد من جنودهم فضلًا عن ابن الفرات ذاته. عاودت القوات المسلمة الهجوم لاحقًا لكنها فشلت في قهر كاستروجوفاني (إنا حاليًا، حيث توفي فيمي) وتراجعت مرة أخرى إلى مازارا. وصلت في عام 830 تعزيزات قوية بلغت 30,000 من القوات الأفريقية والإسبانية. هزم المسلمون الإسبان القائد البيزنطي تيودوتوس في يوليو وأغسطس من ذلك العام، ولكن الطاعون أجبرهم مرة أخرى على العودة إلى مازارا ثم إلى أفريقيا. نجحت الوحدات البربرية الأفريقية التي كانت قد أرسلت لمحاصرة باليرمو في الاستيلاء عليها بعد حصار دام عامًا كاملًا في سبتمبر 831. وأصبحت باليرمو، والتي أعيدت تسميتها بالمدينة، عاصمة صقلية المسلمة.

أبو فهر محمد بن عبد الله التميمي
في فبراير 832، بعث زيادة الله بابن عمه أبو فهر محمد بن عبد الله إلى الجزيرة، وعينه واليًا عليها. هزم البيزنطيون في أوائل 834 ووصلت قواته في السنة التالية حتى تاورمينا. استمرت الحرب لسنوات عدة مع انتصارات أغالبية طفيفة بينما قاوم البيزنطيون في معاقلهم في تشفالو وكاستروجوفاني. وصلت الجزيرة تعزيزات من الأمير الجديد أبو عفان الأغلب واحتلت بلاتاني وكالتابيلوتا وكورليوني ومارينيو وجيراتشي، مما منح المسلمين السيطرة على كامل غرب صقلية.

في 836، ساعدت سفن المسلمين حليفها أندرو الثاني من نابولي عندما كان محاصرًا من قبل قوات بينيفينتو،  وبمساعدة من نابولي سقطت ميسينا أيضًا في 842. أما في 845، فخضعت موديكا، وعانى البيزنطيون من هزيمة ساحقة بالقرب من بوتيرا فقدوا فيها حوالي 10,000 رجل. فتحت لنتيني في 846 وتلتها في راغوزا 848.

عباس بن الفضل
في 851، توفي الحاكم والقائد إبراهيم بن عبد الله بن الأغلب، والذي نال تقديرًا كبيرًا من رعاياه البلرميين والصقليين لا سيما بالمقارنة مع الوضع البيزنطي السابق. خلفه عباس بن الفضل فاتح بوتيرا. بدأ ابن الفضل حملة ضد الأراضي التي لا زالت في أيدي البيزنطيين، واستولى على بوتيرا وغاليانو وتشفالو والأهم من ذلك كله كاستروجوفاني (شتاء 859). أعدم جميع الناجين المسيحيين من تلك القلعة، وبيع الأطفال والنساء عبيدًا في باليرمو. دفع سقوط القلعة الأهم في الجزيرة بالإمبراطور لإرسال جيش كبير في 859-860، ولكن ابن الفضل نجح في هزيمة هذا الجيش والأسطول الذي جلبه. دفعت تعزيزات البيزنطيين العديد من المدن الخاضعة للمسلمين إلى التمرد مما حذا بابن الفضل لتكريس سنتي 860-861 للحد منها. توفي عباس بن الفضل في 861، وحل محله عمه أحمد بن يعقوب، ومن فبراير 862، عبد الله بن عباس بن الفضل. استبدل الأغالبة الأخير بخفاجة بن سفيان، الذي استولى على نوتو وشيكلي وتروينا.

جعفر بن محمد

في صيف عام 868، هزم البيزنطيون لأول مرة بالقرب من سرقوسة. استؤنفت المعارك في مطلع صيف 877 قبل الوالي الجديد جعفر بن محمد التميمي الذي حاصر سرقوسة. سقطت المدينة في 21 مايو 878. احتفظ البيزنطيون حينها بشريط قصير من الساحل حول تاورمينا بينما هاجم الأسطول المسلم اليونان ومالطا إلا أنه دمر في معركة بحرية في 880. بدا بعدها لحين من الوقت أن البيزنطيين سيستعيدون صقلية، ولكن الانتصارات الإسلامية الجديدة على الأرض مكنت سلطانهم، كما قضي على تمرد في باليرمو ضد حاكمها سوادة بن محمد في 887.

شجعت وفاة الإمبراطور باسيل الأول في 886 المسلمين على مهاجمة قلورية حيث هزموا الجيش الإمبراطوري في صيف 888. أعقب ذلك النصر ثورتان داخليتان بحلول 890 نتيجة للخلاف بين العرب والأمازيغ. أرسل أبو إسحاق إبراهيم بن أحمد في 892 أميرًا من أفريقية للسيطرة على باليرمو ولكنه صد عن المدينة مرة أخرى بعد بضعة أشهر. لم يلن الأمير وأرسل جيشًا قويًا آخر إلى صقلية بقيادة ابنه أبا العباس عبد الله في عام 900. هزم الصقليون في تراباني (22 أغسطس) وخارج باليرمو (8 سبتمبر)، حيث سقطت المدينة الأخيرة بعد عشرة أيام. انتقل أبو العباس للسيطرة على المعاقل البيزنطية المتبقية، كما ضم ريدجو كالابريا في البر الرئيسي في 10 يونيو 901.

عندما أجبر إبراهيم على التنازل عن العرش في تونس، قرر أن يقود العمليات شخصيًا في جنوب إيطاليا. سقطت بيده تاورمينا آخر معقل بيزنطي رئيسي في صقلية في 1 أغسطس 902. فتحت ميسينا ومدن أخرى أبوابها لتجنب عواقب المقاومة. سار جيش إبراهيم أيضًا نحو جنوب قلورية وحاصر كوزنسا. توفي إبراهيم بالزحار يوم 24 أكتوبر. أوقف حفيده الحملة العسكرية وعاد إلى صقلية.

صقلية الأغالبية (827-909)
عند هذه النقطة، كانت صقلية كلها تقريبًا تحت سيطرة الأغالبة باستثناء بعض المناطق الداخلية الوعرة. ازداد عدد سكان الجزيرة نتيجة هجرة المسلمين من أفريقيا وآسيا وإسبانيا، كما تركز الأمازيغ في معظمهم في جنوب الجزيرة. كان لأمير باليرمو تسمية حكام المدن الرئيسية (قضاة) والمدن الأخرى الأقل أهمية (حكام) إضافة إلى غيرهم من الموظفين. كان لكل مدينة مجلس يضم أبرز أعضاء المجتمع المحلي، والذين عهد لهم رعاية الأشغال العامة والنظام في المجتمع. اختار بعض الصقليين الإسلام بينما عاش آخرون كأهل ذمة في ظل الدولة الإسلامية.

بدأ المسلمون إصلاحات في الأراضي زادت الإنتاجية وشجعت نمو الحيازات الصغيرة على حساب العقارات الكبرى. كما حسن المسلمون نظم الري الجزيرة. بلغ سكان باليرمو حوالي 300,000 نسمة في القرن العاشر مما جعلها المدينة الأكثر اكتظاظًا بالسكان في إيطاليا حينها. قدم ابن حوقل وصفًا للمدينة، وهو تاجر بغدادي زار صقلية في عام 950. برزت ضاحية مسورة دعيت القصر («الكاسر» حاليًا وهي قلعة المدينة) كانت ولا تزال مركز باليرمو، بينما كان مسجد المدينة الكبير في موقع الكاتدرائية الرومانية اللاحقة. أما ضاحية الخالصة («كالسا») فضمت قصر السلطان والحمامات ومسجدًا ومكاتب حكومية وسجنًا. عد ابن حوقل 7,000 جزار يتداولون في 150 محل تجاري.

صقلية الفاطمية (909-965)
في 909، استبدل الأغالبة بالفاطميين. بعد ذلك بأربع سنوات، أطيح بالحاكم الفاطمي من باليرمو عندما أعلنت الجزيرة استقلالها تحت إمرة الأمير أحمد بن كهرب. كانت أولى أعماله حصار تاورمينا الفاشل والتي أعاد سكانها بنائها؛ لاقى الأمير نجاحًا أكبر في 914 عندما قام أسطول صقلي بقيادة ابنه محمد بتدمير الأسطول الفاطمي الذي أرسل لاسترداد الجزيرة. في السنة التالية، أدى تدمير أسطول آخر أرسل إلى قلورية والاضطرابات الناجمة عن إصلاحات كهرب إلى تمرد الأمازيغ.

ألقى الأمازيغ القبض على ابن كهرب وشنقوه زعمًا باسم الخليفة الفاطمي المهدي على أمل أن تترك لهم حرية حكم صقلية. إلا أن المهدي أرسل بدلًا من ذلك جيشًا سيطر على باليرمو في 917. حكم الجزيرة أمير فاطمي على مدى السنوات العشرين التالية. في 937، تمرد أمازيغ أغريجنتو مرة أخرى ولكن بعد نجاحهم في مواجهتين هزموا هزيمة حاسمة على أبواب باليرمو. أرسل الخليفة الجديد القائم جيشًا لحصار أغريجنتو مرتين حتى سقطت في 20 نوفمبر 940. قمعت الثورة تمامًا في 941 حيث بيع العديد من السجناء كعبيد، بينما تباهى حاكم الجزيرة خليل بقتل 600,000 شخص في حملاته.

إمارة صقلية المستقلة (965-1091)

بعد قمع ثورة أخرى في 948، سمى الخليفة الفاطمي إسماعيل المنصور حسن الكلبي أميرًا على الجزيرة. تحول حكم الجزيرة تحت إمرته وراثيًا وأصبحت الجزيرة مستقلة بحكم الواقع عن الحكومة الفاطمية. في 950، شن الكلبي حربًا ضد البيزنطيين في جنوب إيطاليا حيث وصل إلى غيراتشي وكاسانو ألو إيونيو. أسفرت حملة أخرى في قلورية عام 952 عن هزيمة الجيش البيزنطي وحوصرت غيراتشي مرة أخرى، ولكن في النهاية اضطر الإمبراطور قسطنطين السابع لقبول أن تدفع المدن في كالابريا جزية إلى صقلية.

في 956، استعاد البيزنطيون ريدجو وغزوا صقلية. وقعت هدنة عام 960. بعد ذلك بعامين قمع تمرد في تاورمينا، إلا أن مقاومة سكان راميتا دفعت بالإمبراطور نيكوفوروس الثاني فوكاس لإرسال جيش قوامه 40,000 من الأرمن والتراقيين والسلاف بقيادة ابن أخيه مانويل الذي سيطر على ميسينا في أكتوبر 964. في 25 أكتوبر، أسفرت معركة شرسة بين البيزنطيين والكلبيين عن هزيمة البيزنطيين ومقتل مانويل إلى جانب 10,000 من رجاله في المعركة.

أطلق الأمير الجديد أبو القاسم (964-982) سلسلة من الهجمات ضد قلورية (كالابريا) في عقد 970، بينما هاجم الأسطول بإمرة شقيقه سواحل بوليا واستولى على بعض المعاقل. انشغل البيزنطيون في حروب ضد الفاطميين في سوريا والبلغار في مقدونيا، مما دفع بالإمبراطور الألماني أوتو الثاني إلى التدخل، حيث تحالف مع اللومبارد إلا أن جيشهم هزم في معركة ستيلو (982). رغم ذلك، شهدت المعركة مقتل القاسم نفسه بينما قام ابنه جابر الكلبي بالتراجع إلى صقلية بحكمة دون كي لا يضيع النصر.

بلغت الإمارة ذروتها الثقافية تحت حكم الأميرين جعفر (983-985) ويوسف الكلبي (990-998) وكلاهما من رعاة الفنون. بينما كان نجل الأخير جعفر حاكمًا قاسيًا وعنيفًا طرد الأمازيغ من الجزيرة بعد فشل تمردهم ضده. في 1019، نجحت انتفاضة أخرى في باليرمو ونفي جعفر إلى أفريقية واستبدل بأخيه الأكحل (1019-1037).

نجح الأكحل بدعم من الفاطميين في هزيمة حملتين بيزنطيتين في عامي 1026 و1031. تسببت محاولته في فرض ضريبة ثقيلة لدفع أجور مرتزقته في حرب أهلية. طلب الأكحل معونة البيزنطيين، بينما استعان شقيقه أبو حفص - زعيم المتمردين - بقوات من الأمير الزيري أفريقية، المعز لدين الله بن باديس، والتي كانت بقيادة ابنه عبد الله.

التراجع (1037-1061) والغزو النورماني لصقلية (1061-1091)

في 1038، عبر الجيش البيزنطي بقيادة جورج مانياكيس مضيق ميسينا. ضم جيشه نورمانًا حاربوا في الاشتباك الأول ضد المسلمين في ميسينا. بعد انتصار حاسم آخر في صيف عام 1040، أوقف مانياكيس مسيرته لمحاصرة سرقوسة. على الرغم من استيلائه عليها، إلا أنه عزل من منصبه، وتلا ذلك هجوم مسلم مضاد استعاد كل المدن التي استولى عليها البيزنطيون.

غزا روبرت جيسكارد النورماني - نجل تانكريد - صقلية في 1060. انقسمت الجزيرة بين ثلاثة أمراء عرب، بينما ثارت غالبية السكان المسيحيين على الحكام المسلمين. بعد عام سقطت ميسينا وفي 1072 سيطر النورمان على باليرمو. وجه فقدان المدينتين ومينائيهما الهامين ضربة قاسية إلى الحكم الإسلامي في الجزيرة. في نهاية المطاف سيطر النورمان على كامل الجزيرة، حيث سقطت نوتو ومالطة في 1091 وهما آخر معاقل المسلمين.

اتخذت تدابير قمعية عديدة من قبل فريدريك الثاني لإرضاء البابوات الذين كانوا متعصبين ضد وجود الإسلام في قلب العالم المسيحي. أدى هذا إلى تمرد المسلمين في صقلية،  والذي أدى بدوره إلى قمع منظم وانتقام منهجي،  مما وضع علامة على الفصل الأخير لوجود الإسلام في صقلية. ميزت مسألة المسلمين حكم هوهنشتاوفن في جزيرة صقلية تحت هنري السادس وابنه فريدريك الثاني. ضاع الإسلام في صقلية بحلول أواخر عقد 1240 عندما جرى الترحيل النهائي إلى لوتشرا.

المسلمون في البر الإيطالي

إمارة باري (847-871)

سيطر جيش مسلم على مدينة باري في بوليا في جنوب إيطاليا في عام 847 وبقيت تحت السيطرة الإسلامية على مدى السنوات الخمس وعشرين التالية. أصبحت عاصمة لدولة إسلامية مستقلة صغيرة يحكمها أمير ولها مسجدها. كان أول من حكم باري خلفون والذي قدم على الأرجح من صقلية. بعد وفاته عام 852، خلفه مفرق بن سلام الذي عزز الفتح الإسلامي ووسع حدود الإمارة. كما طلب اعترافًا رسميًا من والي الخليفة العباسي المتوكل على مصر. بعد مقتل بن سلام عام 857 خلفه سودان أمير باري. غزا سودان أراضي دوقية بينيفينتو اللومبادرية وأجبر دوقها أدلكيس على دفع الجزية. في 864، نال مفرق اعتراف والي مصر. زينت المدينة بمسجد وقصور وعدة مبان عامة.

لاتيوم وكامبانيا
هيمنت السفن الإسلامية على البحر التيراني طوال القرن التاسع. أغارت تلك السفن على السواحل الإيطالية في هجمات كر وفر ضد مدن أمالفي وجيتا ونابولي وساليرنو. خلال هذه الفترة، بدأت تلك المدن حماية نفسها وإنشاء دفاعاتها الخاصة، وانفصلت دوقيتا جيتا وأمالفي عن دوقية نابولي. تنازعت الدوقيات الإيطالية في كامبانيا فيما بينها متحالفة مع الأساطيل الإسلامية ضد بعضها البعض، مما أثار استياء البابوية. كانت نابولي أول من جلب المقاتلين المسلمين إلى البر الإيطالي بطلب من أندرو الثاني دوق نابولي عندما استأجر خدماتهم خلال حربه مع سيكارد أمير بينيفينتو في 836. رد سيكارد باستئجار مرتزقة مسلمين وسرعان ما تحول هذا الأمر تقليدًا في الجنوب الإيطالي.

في 880 أو 881، ألغى البابا يوحنا الثامن، الذي شجع سياسة نشطة ضد الغزوات الإسلامية البحرية، منح ترايتو لدوسيبيليس الأول من جيتا وأعطاها بدلًا من ذلك إلى باندينولف من كابوا. ذكرت باتريشيا سكينر:
بدأ باندينولف بمهاجمة أراضي جيتا، وانتقامًا من البابا أطلق دوسيبيليس العنان لمجموعة من العرب من أغروبولي قرب ساليرنو على المنطقة المحيطة بفوندي.

«امتلئ البابا بالعار» وأعاد ترايتو لدوسيبيليس بدا أن اتفاقهما قد أشعل هجومًا مسلمًا على جيتا نفسها، والذي قتل فيه العديد من سكان المدينة أو أسروا. في النهاية تمت استعادة السلام وأقام المسلمون مستوطنة دائمة على مصب نهر غاريليانو.

أصبح المخيم المسلم في مينتورنو (في لاتسيو حاليًا) على نهر غاريليانو شوكة دائمة في خاصرة البابوية والذي أرسل العديد من الحملات للتخلص منهم. في 915، نظم البابا يوحنا العاشر تحالفًا بين القوى الكبرى في الجنوب، بما في ذلك جيتا ونابولي والأمراء اللومبارد والبيزنطيين، بينما لم يلق الأمالفيون للأمر بالًا. نجحت البابوية في معركة غاريليانو في تدمير المعسكر المسلم، وانتهى الوجود الإسلامي الدائم في لاتسيو أو كامبانيا؛ على الرغم من استمرار الغارات البحرية لقرن آخر.

تعرضت دير فارفا في 897 لغارة من قبل «المسلمين»، الذين استخدموها ثكنة حتى دمرت بحريق بطريق الخطأ في 898.

غزو أوترانتو

في 1480، غزا أسطول عثماني مدينة أوترانتو، حيث نزل الجيش قرب المدينة واستولى عليها وعلى قلعتها. نادى البابا سيكستوس الرابع لحملة صليبية، حيث جمع فرديناندو الأول ملك نابولي قوة كبيرة ضمت قوات تابعة لماتياس كورفينوس ملك المجر، على الرغم من كثرة الخلافات الإيطالية الداخلية في ذلك الحين. دارت المعركة في 1481 وانتهت بنصر نابولي حاسم واستعادة أوترانتو.

في 1537، حاول القائد خير الدين بربروس مرة أخرى غزو أوترانتو وحصن كاسترو، ولكن العثمانيين طردوا في نهاية المطاف من المدينة.

النفوذ والإرث العربي والإسلامي

استمر الفن والعلم الإسلاميين في تأثيرهما الكبير في صقلية خلال القرنين التاليين لسقوط صقلية. قيل أن فريدريك الثاني الإمبراطور الروماني المقدس وملك صقلية في بدايات القرن الثالث عشر تحدث اللغة العربية (فضلًا عن اللاتينية والصقلية والألمانية والفرنسية واليونانية) وكان له عدة وزراء مسلمين.

لا يزال تراث اللغة العربية جليًا في العديد من الكلمات في اللغة الصقلية. كما أن الفترة الإسلامية خلفت تسمياتها لبعض الأماكن في صقلية، على سبيل المثال "Calata" أو "Calta-" من اللغة العربية وتعني قلعة.

كذلك كشفت دراسة جينية في عام 2009 مساهمة وراثية صغيرة لكنها ذات دلالة إحصائية لجينات شمال غرب إفريقيا بين السكان قرب مدينة لوتشيرا اليوم. خلال سبعينيات القرن الماضي، أدى ازدهار الاقتصاد الإيطالي إلى جلب مهاجرين من الأردن وسوريا وفلسطين إلى المنطقة.

مراجع

الإسلام في إيطاليا
الحروب الإسلامية البيزنطية
إيطاليا في القرن 10
إيطاليا في القرن 11
إيطاليا في القرن 7
إيطاليا في القرن 8
إيطاليا في القرن 9
إمارة صقلية
تاريخ الإسلام حسب البلد
تاريخ الدين في إيطاليا
إسلام
تاريخ صقلية
إسلام
صقلية الوسيطة
عرب إيطاليا
غزوات في أوروبا
إسلام
نزاعات في القرن 10
نزاعات في القرن 11
نزاعات في القرن 12
نزاعات في القرن 13
نزاعات في القرن 7
نزاعات في القرن 8
نزاعات في القرن 9
الدولة العباسية
الدولة الفاطمية

تاريخ الإسلام في جنوب إيطاليا