Never Say Never Again is a 1983 spy film directed by Irvin Kershner. The film is based on the 1961 James Bond novel Thunderball by Ian Fleming, which in turn was based on an original story by Kevin McClory, Jack Whittingham, and Fleming. The novel had been previously adapted as the 1965 film of the same name. Never Say Never Again is the second and most recent James Bond film not to be produced by Eon Productions, the usual producer of the Bond series, but by Jack Schwartzman's Taliafilm, and was distributed by Warner Bros. instead of United Artists. The film was executive produced by Kevin McClory, one of the original writers of the Thunderball storyline. McClory had retained the filming rights of the novel following a long legal battle dating from the 1960s.

Sean Connery played the role of Bond for the seventh and final time, marking his return to the character twelve years after Diamonds Are Forever. The film's title is a reference to Connery's reported declaration in 1971 that he would "never again" play that role. As Connery was 52 at the time of filming, the script makes frequent reference to Bond as aging and past his prime – although ironically, Connery was three years younger than incumbent Bond Roger Moore. The storyline features Bond being reluctantly brought back into action to investigate the theft of two nuclear weapons by SPECTRE. Filming locations included France, Spain, the Bahamas and Elstree Studios in the United Kingdom.

Never Say Never Again was released by Warner Bros. on 7 October 1983, and opened to positive reviews, with the acting of Connery and Klaus Maria Brandauer singled out for praise as more emotionally resonant than the typical Bond films of the day. The film grossed $160 million at the box office, making it a commercial success, although it earned less overall than the Eon-produced Octopussy,  released earlier the same year.

Plot
After MI6 agent James Bond fails a routine training exercise, his superior M orders Bond to a health clinic outside London to get back into shape. While there, Bond witnesses a mysterious, seductive nurse named Fatima Blush giving a sadomasochistic beating to a patient in a nearby room. The man's face is bandaged and after Blush finishes her beating, Bond sees the patient using a machine which scans his eye. Bond is spotted by Blush, who sends an assassin named Lippe to kill him in the clinic gym. Bond manages to kill Lippe in a drawn-out fight which destroys a considerable amount of the clinic's furniture and equipment; M is forced to pay for the resulting damages and consequently suspends Bond from active duty.

Blush is an operative of SPECTRE, a criminal organisation run by Ernst Stavro Blofeld; her charge is a heroin-addicted United States Air Force pilot named Jack Petachi. Petachi has undergone an operation on his right eye to make it match the retinal pattern of the US President, which he uses to circumvent iris recognition security at RAF Station Swadley, an American military base in England.  While doing so, he replaces the dummy warheads of two AGM-86B cruise missiles with live nuclear warheads; SPECTRE then steals the warheads, intending to extort billions of dollars from NATO governments. Blush murders Petachi by causing his car to crash and explode, covering SPECTRE's tracks.

Foreign Secretary Lord Ambrose orders a reluctant M to reactivate the double-0 section, and Bond is tasked with tracking down the missing weapons. Bond follows a lead to the Bahamas where he finds Domino Petachi, the pilot's sister, and her wealthy lover Maximillian Largo, who is SPECTRE's top agent.

Bond is informed by Nigel Small-Fawcett of the British High Commission that Largo's yacht is now heading for Nice, France. There, Bond joins forces with his French contact Nicole, and his CIA counterpart and friend, Felix Leiter. Bond goes to a health and beauty centre where he poses as an employee and, while giving Domino a massage, is informed by her that Largo is hosting an event at a casino that evening. At the charity event, Largo and Bond play a 3-D video game called Domination; the losing player of each turn receives a series of electric shocks of increasing intensity in proportion to the amount wagered. After losing a few games, Bond ultimately wins, and while dancing with Domino, he informs her that her brother had been killed on Largo's orders. Bond returns to his villa to find Nicole killed by Blush. After a vehicle chase on his Q-branch motorbike, Bond finds himself in an ambush and is eventually captured by Blush. She admits that she is impressed with him, and forces Bond to declare in writing that she is his "Number One" sexual partner. Bond distracts her with promises, then uses his Q-branch-issue fountain pen gun to kill Blush with an explosive dart.

Bond and Leiter attempt to board Largo's motor yacht, the Flying Saucer, in search of the missing nuclear warheads. Bond finds Domino. He attempts to make Largo jealous by kissing Domino in front of a one-way mirror. Largo becomes enraged, traps Bond and takes him and Domino to Palmyra, Largo's base of operations in North Africa. Largo coldly punishes Domino for her betrayal by selling her to some passing Arabs. Bond subsequently escapes from his prison and rescues her.

Domino and Bond reunite with Leiter on a U.S. Navy submarine. After the first warhead is found and defused in Washington, D.C., they track Largo to a location known as the Tears of Allah, below a desert oasis on the Ethiopian coast. Bond and Leiter infiltrate the underground facility and a gun battle erupts between Leiter's team and Largo's men in the temple. In the confusion, Largo makes a getaway with the second warhead. Bond catches and fights Largo underwater. Just as Largo tries to use a spear gun to shoot Bond, he is shot with a spear gun by Domino, taking revenge for her brother's death. Bond then defuses the nuclear bomb underwater, saving the world. Bond retires from duty and returns to the Bahamas with Domino, vowing never again to be a secret agent although Domino doubts his sincerity.

Cast

 Sean Connery as James Bond, MI6 agent 007.
 Klaus Maria Brandauer as Maximillian Largo, a billionaire businessman and SPECTRE Number 1, SPECTRE's senior-most agent. He is based on the character Emilio Largo in Thunderball
 Max von Sydow as Ernst Stavro Blofeld, the head of SPECTRE.
 Barbara Carrera as Fatima Blush; SPECTRE Number 12, assigned to hunt down and kill Bond. She is based on Fiona Volpe in Thunderball.
 Kim Basinger as Domino Petachi, sister of Jack Petachi and girlfriend/mistress of Maximillian Largo. The surname was changed to Petrescu for the Italian release of the film.
 Bernie Casey as Felix Leiter, Bond's CIA contact and friend.
 Alec McCowen as "Q" Algy (Algernon), Double-0 section Quartermaster who issues specialised equipment to Bond.
 Edward Fox as "M", Bond's superior at MI6.

 Pamela Salem as Miss Moneypenny, M's secretary.
 Rowan Atkinson as Nigel Small-Fawcett, Foreign Office representative in the Bahamas.
 Valerie Leon as Lady in Bahamas, whom Bond seduces.
 Milow Kirek as Dr. Kovacs, a nuclear physicist working for SPECTRE.
 Pat Roach as Lippe, a SPECTRE assassin who tries to kill Bond at the clinic.
 Anthony Sharp as Lord Ambrose, Foreign Secretary who orders M to reactivate the Double-0 section.
 Prunella Gee as Nurse Patricia Fearing, a physiotherapist at the clinic.
 Gavan O'Herlihy as Captain Jack Petachi, a USAF pilot used by SPECTRE to steal the nuclear missiles, and Domino Petachi's brother.

Production
Never Say Never Again had its origins in the early 1960s, following the controversy over the 1961 Thunderball novel. Fleming had worked with independent producer Kevin McClory and scriptwriter Jack Whittingham on a script for a potential Bond film, to be called Longitude 78 West, which was subsequently abandoned because of the costs involved. Fleming, "always reluctant to let a good idea lie idle", turned this into the novel Thunderball, for which he did not credit either McClory or Whittingham; McClory then took Fleming to the High Court in London for breach of copyright, and the matter was settled in 1963. After Eon Productions started producing the Bond films, it subsequently made a deal with McClory, who would produce Thunderball, and then not make any further version of the novel for a period of ten years, following the release of the Eon-produced version in 1965.

In the mid-1970s, McClory again started working on a second adaptation of Thunderball and, with the working title Warhead, he brought writer Len Deighton together with Sean Connery to work on a script. A lawsuit with Eon Productions ended in a ruling that McClory owned the sole rights to SPECTRE and Blofeld, forcing Eon to remove them from The Spy Who Loved Me (1977). The script initially focused on SPECTRE shooting down aircraft over the Bermuda Triangle, before taking over Liberty Island and Ellis Island as staging areas for an invasion of New York City through the sewers under Wall Street. The script was purchased by Paramount Pictures in 1978. The script ran into difficulties, after accusations from Danjaq and United Artists that the project had gone beyond copyright restrictions, which confined McClory to a film based only on the novel Thunderball; once again, the project was delayed.

Towards the end of the 1970s, developments were reported on the project under the name James Bond of the Secret Service, but when producer Jack Schwartzman became involved in 1980, and cleared a number of the legal issues that still surrounded the project, he decided against using Deighton's script. The project returned to the original nuclear terrorism plot of the original Thunderball, in order to avoid another lawsuit from Danjaq, and after McClory saw Jimmy Carter mention the issue in a 1980 presidential debate with Ronald Reagan. Schwartzman brought on board scriptwriter Lorenzo Semple, Jr. to work on the screenplay. Schwartzman wanted him to make the screenplay "somewhere in the middle" between his campier projects such as Batman, and his more serious projects such as Three Days of the Condor. Connery was unhappy with some aspects of the script, and asked Tom Mankiewicz, who had rewritten Diamonds Are Forever, to work on it; however, Mankiewicz declined, as he felt he was under a moral obligation to Albert R. Broccoli. Semple Jr. ultimately left the project, after Irvin Kershner was hired as director, and Schwartzman began cutting out the "big numbers" from his script to save on the budget. Connery then hired British television writers Dick Clement and Ian La Frenais to undertake re-writes, although they went uncredited for their efforts, despite much of the final shooting script being theirs. This was because of a restriction by the Writers Guild of America. Clement and La Frenais continued rewriting during the production, often altering it from day to day.

The film underwent one final change in title: after Connery had finished filming Diamonds Are Forever, he had pledged that he would "never again" play Bond. Connery's wife, Micheline, suggested the title Never Say Never Again, referring to her husband's vow, and the producers acknowledged her contribution by listing on the end credits "Title Never Say Never Again by Micheline Connery". A final attempt by Fleming's trustees to block the film was made in the High Court in London in the spring of 1983, but this was thrown out by the court and Never Say Never Again was permitted to proceed.

Cast and crew
When producer Kevin McClory had first planned the film in 1964, he held initial talks with Richard Burton for the part of Bond, although the project came to nothing because of the legal issues involved. When the Warhead project was launched in the late 1970s, a number of actors were mentioned in the trade press, including Orson Welles for the part of Blofeld, Trevor Howard to play M and Richard Attenborough as director.

In 1978, the working title James Bond of the Secret Service was being used and Connery was in the frame once again, potentially going head-to-head with the next Eon Bond film, Moonraker. By 1980, with legal issues again causing the project to founder, Connery thought himself unlikely to play the role, as he stated in an interview in the Sunday Express: "When I first worked on the script with Len I had no thought of actually being in the film." When producer Jack Schwartzman became involved, he asked Connery to play Bond; Connery agreed, negotiating a fee of $3 million ($ million in  dollars), casting and script approval, and a percentage of the profits. Subsequent to Connery reprising the role, Semple altered the script to include several references to Bond's advancing years – playing on Connery being 52 at the time of filming – and academic Jeremy Black has pointed out that there are other aspects of age and disillusionment in the film, such as the Shrubland's porter referring to Bond's car ("They don't make them like that anymore"), the new M having no use for the 00 section and Q with his reduced budgets.  Originally, Semple wanted to emphasize Bond's age even further, writing the script to include him in semi-retirement working aboard a Scottish fishing trawler hunting Soviet Navy submarines in the North Sea. Connery's casting was formally announced in March 1983. He trained with Steven Seagal to help get in shape for the production.

For the main villain in the film, Maximillian Largo, Connery suggested Klaus Maria Brandauer, the lead of the 1981 Academy Award-winning Hungarian film Mephisto. Through the same route came Max von Sydow as Ernst Stavro Blofeld, although he still retained his Eon-originated white cat in the film. For the femme fatale, director Irvin Kershner selected former model and Playboy cover girl Barbara Carrera to play Fatima Blush – the name coming from one of the early scripts of Thunderball. Carrera said she modeled her performance on the Hindu goddess Kali, and to "mix that in with a little bit of black widow and a little bit of praying mantis." Carrera's performance as Fatima Blush earned her a Golden Globe Award nomination for Best Supporting Actress, which she lost to Cher for her role in Silkwood.
Micheline Connery, Sean's wife, had met up-and-coming actress Kim Basinger at the Grosvenor House Hotel in London and suggested her to Connery; he agreed after Dalila Di Lazzaro refused the Domino role. For the role of Felix Leiter, Connery spoke with Bernie Casey, saying that, as the Leiter role was never remembered by audiences, using a black Leiter might make him more memorable. Others cast included comedian Rowan Atkinson, who would later parody Bond in his role of Johnny English in 2003. Atkinson's character was added by Clement and La Frenais after the production had already started, in order to provide the film with a comic relief. Edward Fox was cast as M in order to portray the character as a young technocrat in contrast to the older portrayal by Bernard Lee, and to parody the Thatcher ministry's budget cuts to government services.

Connery wanted to persuade Richard Donner to direct the film, but after their meeting, Donner decided he disliked the script. Former Eon Productions' editor and director of On Her Majesty's Secret Service, Peter R. Hunt, was approached to direct the film, but declined due to his previous work with Eon. Irvin Kershner, who had previously worked with Connery on A Fine Madness (1966), and had achieved success in 1980 with The Empire Strikes Back, was then hired. A number of the crew from the 1981 film Raiders of the Lost Ark were also appointed, including first assistant director David Tomblin, director of photography Douglas Slocombe, second unit director Mickey Moore and production designers Philip Harrison and Stephen Grimes.

Filming

Filming for Never Say Never Again began on 27 September 1982 on the French Riviera for two months, before moving to Nassau, the Bahamas in mid-November, where filming took place at Clifton Pier, which was also one of the locations used in Thunderball. Largo's Palmyran fortress was actually historic Fort Carré in Antibes. Largo's ship, the Flying Saucer, was portrayed by the yacht Kingdom 5KR, then owned by Saudi billionaire Adnan Khashoggi and called the Nabila. The underwater scenes were filmed by Ricou Browning, who had coordinated the underwater scenes in the original Thunderball. Principal photography finished at Elstree Studios, where interior shots were filmed. Elstree also housed the Tears of Allah underwater cavern, which took three months to construct, while the Shrublands health spa was filmed at Luton Hoo. Most of the filming was completed in the spring of 1983, although there was some additional shooting during the summer of 1983.

Production on the film was troubled, with Connery taking on many of the production duties with assistant director David Tomblin. Director Irvin Kershner was critical of producer Jack Schwartzman, saying that, while he was a good businessman, "he didn't have the experience of a film producer". After the production ran out of money, Schwartzman had to fund further production out of his own pocket, and later admitted he had underestimated the amount the film would cost to make. There was tension on set between Schwartzman and Connery, who at times barely spoke to each other. Connery was unimpressed with the perceived lack of professionalism behind the scenes, and was on record as saying that the whole production was a "bloody Mickey Mouse operation!"

Steven Seagal, who was a martial arts instructor for this film, broke Connery's wrist while training. On an episode of The Tonight Show with Jay Leno, Connery revealed he did not know his wrist was broken until over a decade later.

Music
James Horner was both Kershner's and Schwartzman's first choice to compose the score, after being impressed with his work on Star Trek II: The Wrath of Khan. Horner, who worked in London for most of the time, wound up unavailable according to Kershner, though Schwartzman later claimed Sean Connery vetoed him. Frequent Bond composer John Barry was invited, but declined out of loyalty to Eon. The music for Never Say Never Again was ultimately written by Michel Legrand, who composed a score similar to his work as a jazz pianist. The score has been criticised as "anachronistic and misjudged", "bizarrely intermittent" and "the most disappointing feature of the film". Legrand also wrote the main theme "Never Say Never Again", which featured lyrics by Alan and Marilyn Bergman — who had also worked with Legrand on the Academy Award-winning song "The Windmills of Your Mind" — and was performed by Lani Hall after Bonnie Tyler, who disliked the song, had reluctantly declined.

Phyllis Hyman also recorded a potential theme song, written by Stephen Forsyth and Jim Ryan, but the song — an unsolicited submission — was passed over, given Legrand's contractual obligations with the music.

Legal substitutions

Many of the elements of the Eon-produced Bond films were not present in Never Say Never Again for legal reasons. These included the gun barrel sequence, where a screen full of 007 symbols appeared instead, and similarly there was no "James Bond Theme" to use, although no effort was made to supply another tune. A pre-credits sequence was filmed but not used; instead, the film opens with the credits running over the top of the sequence of Bond on a training mission.

Release and reception
Never Say Never Again opened on 7 October 1983 in 1,550 theatres, grossing an October record $10,958,157 over the four-day Columbus Day weekend, which was reported to be "the best opening record of any James Bond film" up to that point, surpassing Octopussys $8.9 million from June that year. The film had its UK premiere at the Warner West End cinema in Leicester Square on 14 December 1983. Worldwide, Never Say Never Again grossed $160 million, which was a solid return on the budget of $36 million. The film ultimately earned less than Octopussy, which grossed $187.5 million. It was the first James Bond film to be officially released in the Soviet Union, premiering in the summer of 1990 with a gala in Moscow.

Warner Bros. released Never Say Never Again on VHS and Betamax in 1984, and on laserdisc in 1995. After Metro-Goldwyn-Mayer purchased the distribution rights in 1997 (see Legacy, below), the company has released the film on both VHS and DVD in 2001, and on Blu-ray in 2009.

Contemporary reviews
Never Say Never Again was broadly welcomed and praised by the critics: Ian Christie, writing in the Daily Express, said that Never Say Never Again was "one of the better Bonds", finding the film "superbly witty and entertaining, ... the dialogue is crisp and the fight scenes imaginative". Christie also thought that "Connery has lost none of his charm and, if anything, is more appealing than ever as the stylish resolute hero". David Robinson, writing in The Times also concentrated on Connery, saying that: "Connery ... is back, looking hardly a day older or thicker, and still outclassing every other exponent of the role, in the goodnatured throwaway with which he parries all the sex and violence on the way". For Robinson, the presence of Connery and Klaus Maria Brandauer as Maximillian Largo "very nearly make it all worthwhile." The reviewer for Time Out summed up Never Say Never Again by saying: "The action's good, the photography excellent, the sets decent; but the real clincher is the fact that Bond is once more played by a man with the right stuff."

Derek Malcolm in The Guardian showed himself to be a fan of Connery's Bond, saying the film contains "the best Bond in the business", but nevertheless did not find Never Say Never Again any more enjoyable than the recently released Octopussy (starring Roger Moore), or "that either of them came very near to matching Dr. No or From Russia with Love". Malcolm's main issue with the film was that he had a "feeling that a constant struggle was going on between a desire to make a huge box-office success and the effort to make character as important as stunts". Malcolm summed up that "the mix remains obstinately the same – up to scratch but not surpassing it". Writing in The Observer, Philip French noted that "this curiously muted film ends up making no contribution of its own and inviting damaging comparisons with the original, hyper-confident Thunderball". French concluded that "like an hour-glass full of damp sand, the picture moves with increasing slowness as it approaches a confused climax in the Persian Gulf".

Writing for Newsweek, critic Jack Kroll thought the early part of the film was handled "with wit and style", although he went on to say that the director was "hamstrung by Lorenzo Semple's script". Richard Schickel, writing in Time, praised the film and its cast. He wrote that Klaus Maria Brandauer's character was "played with silky, neurotic charm", while Barbara Carrera, playing Fatima Blush, "deftly parodies all the fatal femmes who have slithered through Bond's career". Schickel's highest praise was saved for the return of Connery, observing "it is good to see Connery's grave stylishness in this role again. It makes Bond's cynicism and opportunism seem the product of genuine worldliness (and world weariness) as opposed to Roger Moore's mere twirpishness."

Janet Maslin, writing in The New York Times, was broadly praising of the film, saying she thought that Never Say Never Again "has noticeably more humor and character than the Bond films usually provide. It has a marvelous villain in Largo." Maslin also thought highly of Connery in the role, observing that "in Never Say Never Again, the formula is broadened to accommodate an older, seasoned man of much greater stature, and Mr. Connery expertly fills the bill." Writing in The Washington Post, Gary Arnold was fulsome in his praise, saying that Never Say Never Again is "one of the best James Bond adventure thrillers ever made", going on to say that "this picture is likely to remain a cherished, savory example of commercial filmmaking at its most astute and accomplished." Arnold went further, saying that "Never Say Never Again is the best acted Bond picture ever made, because it clearly surpasses any predecessors in the area of inventive and clever character delineation".

The critic for The Globe and Mail, Jay Scott, also praised the film, saying that Never Say Never Again "may be the only installment of the long-running series that has been helmed by a first-rate director." According to Scott, the director, with high-quality support cast, resulted in the "classiest of all the Bonds". Roger Ebert gave the film 3½ out of four stars, and wrote that Never Say Never Again, while consisting of a basic "Bond plot", was different from other Bond films: "For one thing, there's more of a human element in the movie, and it comes from Klaus Maria Brandauer, as Largo." Ebert went on to add, "there was never a Beatles reunion ... but here, by God, is Sean Connery as Sir James Bond. Good work, 007." Gene Siskel of The Chicago Tribune also gave the film 3½ out of four stars, writing that the film was "one of the best 007 adventures ever made".

Colin Greenland reviewed Never Say Never Again for Imagine, and stated that "Never Say Never Again is a complacent male sexist fantasy, where women can be only femmes fatales or passive victims."

Retrospective reviews
Because Never Say Never Again is not an Eon-produced film, it has not been included in a number of subsequent reviews. Norman Wilner of MSN said that 1967's Casino Royale and Never Say Never Again "exist outside the 'official' continuity, [and] are excluded from this list, just as they're absent from MGM's megabox. But take my word for it; they're both pretty awful". Retrospective reviews of the film remain positive. Rotten Tomatoes sampled 55 critics and judged 71% of the reviews as positive, with a top critics' rating of 70%. The site's critical consensus reads: "While the rehashed story feels rather uninspired and unnecessary, the return of both Sean Connery and a more understated Bond make Never Say Never Again a watchable retread." The score is still more positive than some of the Eon films, with Rotten Tomatoes ranking Never Say Never Again 16th among all Bond films in 2008. On Metacritic, the film has a weighted average score of 68 out of 100 based on 15 critics, indicating generally favourable reviews. Empire gave the film three of a possible five stars, observing that "Connery was perhaps wise to call it quits the first time round". IGN gave Never Say Never Again a score of five out of ten, claiming that the film "is more miss than hit". The reviewer also thought that the film was "marred with too many clunky exposition scenes and not enough moments of Bond being Bond".

In 1995, Michael Sauter of Entertainment Weekly rated Never Say Never Again as the ninth best Bond film to that point, after 17 films had been released. Sauter thought the film "is successful only as a portrait of an over-the-hill superhero." He admitted that "even past his prime, Connery proves that nobody does it better". James Berardinelli, in his review of  Never Say Never Again, thinks the re-writing of the Thunderball story has led to a film which has "a hokey, jokey feel, [it] is possibly the worst-written Bond script of all". Berardinelli concludes that "it's a major disappointment that, having lured back the original 007, the film makers couldn't offer him something better than this drawn-out, hackneyed story." Critic Danny Peary wrote that "it was great to see Sean Connery return as James Bond after a dozen years". He also thought the supporting cast was good, saying that Klaus Maria Brandauer's Largo was "neurotic, vulnerable ... one of the most complex of Bond's foes" and that Barbara Carrera and Kim Basinger "make lasting impressions." Peary also wrote that the "film is exotic, well acted, and stylishly directed ... It would be one of the best Bond films if the finale weren't disappointing. When will filmmakers realize that underwater fight scenes don't work because viewers usually can't tell the hero and villain apart and they know doubles are being used?"

Jim Smith and Stephen Lavington, in their 2002 retrospective Bond Films, lament: "The production chaos is visible on screen, with frequently mediocre editing, direction, stunt work and photography all emerging from the restricted budget. [...] At the time, Never Say Never Again got away with it, thanks to public and critical pleasure at seeing Connery again. Now it is dated, slow and (worst of all) looks cheap, faring badly when compared to even the poorest of the Eon films."

Legacy
Originally, Never Say Never Again was intended to start a series of Bond films produced by Schwartzman and starring Connery as James Bond, with McClory announcing the next planned film, S.P.E.C.T.R.E, in a February 1984 issue of Screen International. When Connery announced that he would not reprise his role as Bond in another film produced by Schwartzman three weeks before the deadline to purchase the rights to another film for $5 million, Schwartzman said that he was unlikely to make another film without a deal from MGM/UA and Danjaq.

In the 1990s, McClory announced plans to make another adaptation of the Thunderball story starring Timothy Dalton entitled Warhead 2000 AD, but the film was eventually scrapped. In 1997, Sony Pictures acquired McClory's rights for an undisclosed amount, and subsequently announced that it intended to make a series of Bond films, as the company also held the rights to Casino Royale. This move prompted a round of litigation from MGM, which was settled out-of-court, forcing Sony to give up all claims on Bond; McClory still claimed he would proceed with another Bond film, and continued his case against MGM and Danjaq; on 27 August 2001, the court rejected McClory's suit. McClory died in 2006;  MGM's acquisition of the rights to Casino Royale finally allowed Eon Productions to make a serious, non-satirical film adaptation of that novel the same year, with Daniel Craig as James Bond. Ultimately, in 2013, McClory's heirs sold the Thunderball rights to Eon, allowing the company to reintroduce Blofeld to the Eon series in the film Spectre.

On 4 December 1997, MGM announced that the company had purchased the rights to Never Say Never Again from Schwartzman's company Taliafilm. The company has since handled the release of both the DVD and Blu-ray editions of the film.

See also

 Outline of James Bond

References

Bibliography

External links

 Never Say Never Again at Metro-Goldwyn-Mayer

1983 films
1983 action films
1980s spy films
Films shot at EMI-Elstree Studios
Films scored by Michel Legrand
Films about nuclear war and weapons
Films directed by Irvin Kershner
Cold War spy films
Films set in Africa
Films set in the Bahamas
Films set in England
Films set in France
Films set in Monaco
Films shot in the Bahamas
Films shot in England
Films shot in Florida
Films shot in France
Films shot in Malta
Films shot in Monaco
James Bond films
Underwater action films
Films with screenplays by Lorenzo Semple Jr.
Films shot in Almería
Films with screenplays by Jack Whittingham
Films with screenplays by Kevin McClory
Films with screenplays by Ian Fleming
Films with screenplays by Dick Clement
Films with screenplays by Ian La Frenais
Warner Bros. films
Films set in Eritrea
Films about heroin addiction
Films shot in Hertfordshire
1980s English-language films
American spy action films
1980s American films
1980s British films

Never Say Never Again


A Igreja Reformada Transcarpática ou Igreja Reformada da Transcarpátia (IRT) - em húngaro: Kárpátaljai Református Egyházkerület - , é uma denominação reformada na Transcarpátia (Ucrânia), que atende principalmente a húngaros étnicos na região.

Foi formada em 1921, quando a região foi incorporada à Tchecoslováquia e permaneceu existindo quando a o território foi incorporado à Ucrânia. A partir de 1939 tornou-se parte integrante da Igreja Reformada da Hungria.

História
thumb|left|Igreja Reformada em Chop.

No Século XVI, a Reforma Protestante se espalhou pela Europa. Na Hungria, em 1567, foi organizado um sínodo em Debrecen, na qual os aderentes da Fé Reformada no pais se organizaram como uma denominação, que adotou a Segunda Confissão Helvética e Catecismo de Heidelberg como doutrinas oficiais. Esta denominação ficou conhecida como Igreja Reformada da Hungria.

A partir da dissolução do Império da Áustria-Hungria, diversos territórios outrora dentro das fronteiras húngaras foram cedidos a outros países. Nestes países, foram organizadas denominações filhas da IRH. A Transcarpátia tornou-se um território da Tchecoslováquia desde então. Em 1921, os reformados húngaros na região organizaram a Igreja Reforma Transcarpática, também conhecida como Igreja Reformada da Transcarpátia.

Em 1939, a denominação se uniu à Igreja Reformada da Hungria. Todavia, após a invasão soviética do território, enfrentou várias restrições religiosas e grande parte de seus membros foi deportada. Vários dos bens da denominação também foram confiscados e por fim a igreja deixou de ser reconhecida pelo estado. A partir da dissolução da União Soviética e estabelecimento da República da Ucrânia a igreja voltou a existir legalmente e fundou várias escolas. Nas décadas seguintes, a igreja voltou a crescer.

Doutrina
A denominação pratica a ordenação de mulheres e o Catecismo de Heidelberg e Segunda Confissão Helvética.

Relações Intereclesiásticas
A denominação é membro da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas.

Denominações reformadas continentais na Ucrânia
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas

Igreja Reformada Transcarpática


Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy (født 21. oktober 1755 i Paris, død 8. december 1849 sammesteds) var en fransk
kunstforfatter.

Som ivrig royalist førte Quatremère de Quincy under revolutionstiden, hvor han flere gange var medlem af lovgivende forsamlinger, en ret farefuld tilværelse. Efter over et års fangenskab under terrorregimet, undgik han i 1795 ved flugt dødsstraf som medstifter af opstanden mod Konventet. I 1796 var Quatremère de Quincy fører for den frugtesløse protest mod franskmændenes kunstrov i Italien og kunstværkernes overførelse til Paris. Han måtte atter flygte efter 18. fructidor 1797 og først efter 18. brumaire 1799 indtrådte rolige forhold for ham. Han blev i 1800 medlem af Seine-departementets råd, i 1803 medlem af Instituttet, i 1818 professor i fortidskundskab, var ved sin død sekretær ved Kunstakademiet.

Quatremère de Quincy skrev: Dictionnaire de l'architecture (1786 ff., nyt oplag 1833), Jupiter olympien, ou l'art de la sculpture antique (1814), De l'imitation dans les beaux-arts (1823), Histoire de la vie et des ouvrages de Raphaël (1824, nyt oplag 1833), Monuments et ouvrages d'art antique restitués (1826), Vies des plus célèbres architectes (1830), Canova et ses ouvrages (1834), Historie de la vie et des ouvrages de Michel-Ange (1835), Lettres sur l'enlèvement des ouvrages de l'art antique à Athènes et à Rome (1836) med mere.

Kilder

Kunsthistorikere fra Frankrig
Medlemmer af Académie des inscriptions et belles-lettres
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Fransksprogede forfattere
Franskmænd i 1700-tallet
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Paris
Medlemmer af Bayerische Akademie der Wissenschaften


ඩේවිඩ් ජෝන් කොන්ස්ටන්ට් (උපත 1941නොවැම්බර් 9) යනු හිටපු ඉංග්‍රීසි වෘත්තීය ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙක් සහ ක්‍රිකට් විනිසුරුවෙකි. ඔහු කෙන්ට් ප්‍රාන්ත ක්‍රිකට් සමාජය සහ ලෙස්ටර්ෂයර් ප්‍රාන්ත ක්‍රිකට් සමාජය වෙනුවෙන් 1961 සිට 1968 දක්වා පළමු පෙළ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩා කළේය. පසුව ඔහු ජාත්‍යන්තර විනිසුරුවරයෙකු බවට පත් වූ අතර 1971 සිට 1988 දක්වා ටෙස්ට් තරඟ 36 ක් සහ 1972 සිට 2001 දක්වා එක්දින ජාත්‍යන්තර තරඟ 33 ක් විනිශ්චය කළේය.

කොන්ස්ටන්ට් 1965 දී ලෙස්ටර්ෂයර් වෙත ගොස් 1968 දක්වා එහි ක්‍රීඩා කිරීමට පෙර 1961 දී කෙන්ට් සමඟ ඔහුගේ පළමු පෙළ ක්‍රිකට් දිවිය ආරම්භ කළේය. ඔහු පළමු පෙළ තරග 67ක් ක්‍රීඩා කළ මැදපෙළ පිතිකරුවෙකි. සමස්තයක් ලෙස ඔහු පළමු පෙළ ලකුණු 1,517ක් රැස් කළේ පිතිකරණ සාමාන්‍ය 19.20ක් හා ඉහළම ලකුණු 80ක් සමඟිනි. ටෝනි ලුවිස් 1965 දී ලෙස්ටර් හි දුෂ්කර තණතීරුවකදී ග්ලැමෝර්ගන්ට එරෙහිව ඔහුගේ ඉනිම විස්තර කළේ "මා දුටු නිර්භීත ඉනිමක්" ලෙසිනි.

1971 ජූලි මාසයේදී එංගලන්තය සහ පකිස්තානය අතර පැවති තුන්වන ටෙස්ට් තරගය විනිසුරුවරයා ලෙස ඔහුගේ පළමු ටෙස්ට් තරගය විය. ඔහු අවසන් වරට ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් තරගයකට පෙනී සිටියේ 2001 ජුනි මාසයේදී ලන්ඩනයේ ඕවල් හිදී ඕස්ට්‍රේලියානු කණ්ඩායම හා එංගලන්තයට කණ්ඩායම අතර එක්දින ජාත්‍යන්තර තරගයකය. ඔහු ප්‍රාන්ත ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාවේ දීර්ඝතම කාලයක් සේවය කළ විනිසුරුවරයා වූ අතර වසර 38ක් පළමු පෙළ විනිසුරුවරුන්ගේ ලැයිස්තුවේ රැඳී සිටියේය.

යොමු කිරීම්

ජීවමාන ජනයා
1941 උපත්

ඩේවිඩ් කොන්ස්ටන්ට්


CRIA or cria may refer to:

 Canadian Recording Industry Association, now Music Canada, a music industry association
 Cambridge Review of International Affairs, an academic journal on international relations
 Council on Religion and International Affairs, now the Carnegie Council for Ethics in International Affairs
 Cria, a juvenile llama, alpaca etc.
 Ciudad Real International Airport, the first and only private international airport in Spain, between Ciudad Real and Puertollano
CRIA syndrome (Cleavage-resistant RIPK1-induced autoinflammatory syndrome), a medical disorder

CRIA


Haïné Coulibaly est une femme politique malienne, membre de l'Alliance démocratique pour la paix-Maliba (ADP-Maliba).

Elle devient députée à l'Assemblée nationale après avoir été élue lors des élections législatives maliennes de 2020 à Kayes. L'Assemblée nationale est dissoute le 19 août 2020 après un coup d'État.

Références

Député malien
Femme politique malienne

Haïné Coulibaly


Gara Mohu a fost o stație de cale ferată de pe linia Agnita, în comuna Șelimbăr, județul Sibiu, România. Gara a fost deschisă în 1910 și închisă în 2001.

Note

Fondări în 1910
Mohu

Gara Mohu


John Cornyn III (født 2. februar 1952 i Houston) er en amerikansk republikansk politiker. Han er medlem af USA's senat valgt i Texas siden 2002.

Eksterne henvisninger

Medlemmer af Senatet i USA
Personer fra Houston

John Cornyn


Seyyid Cemal, Hacı Bektaş'ın mürit ve halifelerindendir.

Hacı Bektaş, Seyyid Cemal'i Akdeniz yöresine gönderir. Oğlu Asıldoğan, Çanakkale'yi geçerek Avrupa'ya gitmiştir. "Vilayetname"ye göre Altıntaş yöresinde Tökelcik/Tevekkelcik'e gelerek yerleşmiş ve orada ölmüştür. Mezarı oradadır. Kimi kaynaklara göre ise Balıkesir'de ölmüştür.

Dersim bölgesinde Derviş Cemal Ocağı vardır. Geleneğe göre; Hacı Bektaş Seyyid Cemal Sultan'ı Dersim bölgesine görevlendirmiştir. Seyyid Cemal'in soyundan gelen "seyyid"ler Batı Dersim aşiretlerinin öteden beri "rehberlik"lerini yapmaktadırlar. Mezarının Dersim Sağman'da olduğu ileri sürülmektedir.

Kaynakça

Bektaşilik
Alevilik tarihi

Seyyid Cemal


Le Brilliance V7 est un modèle de CUV de taille moyenne produit par le constructeur automobile chinois Brilliance Auto.

Aperçu

Le Brilliance V7 est la version 7 places du Brilliance V6 sur lequel il partage la même plateforme. Le V7 a été lancée lors du salon de l'automobile de Guangzhou de 2017.

Une version "Black Sports Edition" a fait ses débuts dès le salon de l'automobile de Shanghai de 2019.

Motorisation
Le Brilliance est équipé soit d'un moteur de 1,6L développé par BMW produisant 204 ch et 280 Nm, soit d'un moteur de 1,6L produisant 231 ch et 300 Nm, et couplé soit à une transmission manuelle à 6 vitesses ou à une boite DCT à 7 vitesses.

Références

Liens externes

 Page officielle du Brilliance V7

Crossover
Automobile Brilliance
Automobile des années 2010

Brilliance V7


Avan Tudor Jogia (n. 9 februarie 1992) este un actor canadian. Avan a debutat în actorie în 2006, interpretând rolul lui Danny Araujo în O fată ca mine, regizat de nominalizatul la Oscar, Agnieszka Holland. În 2007 a apărut în producția de televiziune Aliens în America interpretând rolul lui "Sam". În 2008 a jucat rolul lui Champ din filmul Gym Teacher: The Movie și Tajid în Spectacular, ambele pentru rețeaua de televiziune Nickelodeon. În 2014 joacă în miniseria Tut, alături de actorul Ben Kingsley. Jogia de asemenea îl interpretează pe Ben Stark în seria de televiziune Caprica, un serial realizat de producătorii Battlestar Galactica pentru canalul american Sci Fi Channel.

Note

Legături externe

Nașteri în 1992
Nașteri pe 9 februarie
Actori canadieni

Avan Jogia


En géométrie, un tétraèdre orthocentrique, est un tétraèdre dont les quatre hauteurs sont concourantes. Leur point de concours est alors désigné comme l'orthocentre du tétraèdre.

Il a été étudié par Simon Lhuilier en 1782 , puis par G. de Longchamps en 1890, qui lui a donné son nom .

Le tétraèdre régulier, et le tétraèdre trirectangle en sont des cas particuliers, mais pas le tétraèdre quadrirectangle.

Caractérisations

Orthogonalité des arêtes opposées
Un tétraèdre est orthocentrique si et seulement si les arêtes opposées sont orthogonales deux à deux.

De plus la relation dite d'Euler  montre qu'il suffit que deux couples d'arêtes opposées soient formés d'arêtes orthogonales pour que les trois le soient.

Pieds des hauteurs
Un tétraèdre est orthocentrique si et seulement si les pieds des quatre hauteurs sont les orthocentres des faces, et il suffit qu'un pied de hauteur le soit pour que le tétraèdre soit orthocentrique.Implication directe :

Reprenant la démonstration précédente, la droite  du plan  orthogonal à  est orthogonale à  ; c'est donc la hauteur issue de  dans le triangle . Mais par symétrie des hypothèses, les droites  et  sont les deux autres hauteurs du triangle  :  en est donc l'orthocentre, et de même pour .

Réciproque :

Supposons que   soit l'orthocentre de  . Le plan  contient les droites  et  qui sont orthogonales à , il est donc orthogonal à . La droite  qui est dans ce plan est donc orthogonale à  et on pourrait faire de même avec les autres paires d'arêtes opposées.
On obtient donc un tétraèdre orthocentrique quelconque en partant d'un triangle et en prenant le quatrième sommet sur la perpendiculaire au plan de ce triangle passant par l'orthocentre.

Parallélépipède circonscrit

On peut inscrire un tétraèdre dans le parallélépipède dont les trois paires de faces parallèles sont incluses dans les paires de plans parallèles contenant deux arêtes opposées.

Un tétraèdre est orthocentrique si et seulement si ce parallélépipède circonscrit a ses arêtes de même longueur, autrement dit est un rhomboèdre.

En effet, dans le tétraèdre, deux arêtes opposées sont orthogonales si et seulement si les faces correspondantes du parallélépipède circonscrit sont des losanges (car un parallélogramme est un losange si et seulement si ses diagonales sont orthogonales). Si quatre faces d'un parallélépipède sont des losanges, alors toutes les arêtes ont des longueurs égales et les six faces sont des losanges ; il s'ensuit que si deux paires d'arêtes opposées dans un tétraèdre sont formées d'arêtes orthogonales, alors la troisième paire a la même propriété et le tétraèdre est orthocentrique.

Relation métrique
Un tétraèdre ABCD est orthocentrique si et seulement si la somme des carrés des longueurs de deux arêtes opposées est la même pour les trois paires d'arêtes opposées :

En fait, il suffit que seulement deux paires d'arêtes opposées satisfassent cette condition pour que le tétraèdre soit orthocentrique.

.

Donc  si et seulement si les arêtes  et  sont orthogonales. En écrivant la même relation pour les arêtes  et , on obtient bien cette condition nécessaire et suffisante.

Bimédianes
Un tétraèdre est orthocentrique si et seulement si ses trois bimédianes (joignant les milieux de deux arêtes opposées) ont la même longueur .

En effet, les bimédianes sont les segments joignant les centres de deux faces opposées du parallélépipède circonscrit, lesquels ont même longueur que les arêtes qui leur sont parallèles ; elles sont donc de même longueur si et seulement si les arêtes du parallélépipède ont même longueur.

Bihauteurs
Dans un tétraèdre orthocentrique, les bihauteurs (perpendiculaires communes à deux arêtes opposées) concourent à l'orthocentre.

Le point  appartient au plan  qui est le plan contenant  et orthogonal à ; il appartient aussi au plan  qui est le plan contenant  et orthogonal à  ; il appartient donc à leur intersection qui est la bihauteur perpendiculaire commune à  et . De même, il appartient aux deux autres bihauteurs.

Réciproquement, un tétraèdre dont les bihauteurs sont concourantes est orthocentrique, équifacial, ou formé d'un losange gauche et de ses diagonales  .

Point de Monge et droite d'Euler

On a le théorème suivant, dû à Monge :

Si le tétraèdre n'est pas équifacial, auquel cas , ces trois points sont donc alignés sur une droite, dite d'Euler par analogie avec le cas du triangle. Et lorsque le tétraèdre est orthocentrique, le point de Monge coïncide avec l'orthocentre .

On pose  le symétrique de  par rapport à .

Soient  et  les milieux respectifs de [] et [] ; on va montrer que  ; comme () est orthogonale à () cela prouvera que le plan passant par  et orthogonal à  passe par , et, par symétrie, la même propriété pour les six plans similaires.

On peut écrire :  ; or , donc  et .

Si le tétraèdre est orthocentrique, le plan passant par le milieu de  et orthogonal à  est le plan contenant    et orthogonal à . Raisonnant de même pour la plan passant par le milieu de  et orthogonal à , on obtient que le point  appartient à leur intersection qui est la bihauteur associée à  et . Il appartient donc aux trois bihauteurs, qui concourent en  ; donc .

Sphères d'Euler

Première sphère d'Euler
Les quatre milieux des arêtes, et les huit pieds des perpendiculaires communes aux arêtes opposées sont douze points d'une même sphère de centre . Les intersections de la sphère avec les faces sont leurs cercles d'Euler .

Deuxième sphère d'Euler
Les quatre points situés au tiers des segments joignant  aux sommets, les quatre pieds des hauteurs, et les quatre centres de gravité des faces sont douze points d'une même sphère centrée sur la droite d'Euler en  vérifiant . Elle est l'image de la sphère circonscrite par l'homothétie de centre  et de rapport -1/3 .

Volume du tétraèdre orthocentrique
Une première formule est

où  sont les longueurs de deux arêtes opposées, et  leur distance .

La caractérisation concernant les arêtes implique que si seulement quatre des six arêtes d'un tétraèdre orthocentrique sont de longueur connue, les longueurs des deux autres peuvent être calculées si elles ne sont pas opposées l'une à l'autre. Par conséquent, le volume d'un tétraèdre orthocentrique peut être exprimé en termes de quatre longueurs d'arêtes  . La formule est

où   sont les longueurs des arêtes d'une même face,   le demi-périmètre de cette face, et  la longueur de l'arête opposée à celle de longueur .

Articles connexes
 Tétraèdre équifacial
 Tétraèdre trirectangle
 Quadrangle orthocentrique, tétraèdre orthocentrique aplati

Références

Orthocentrique

Tétraèdre orthocentrique


Kiril alfabesi (Bulgarca: кирилица (kirilitsa); Makedonca: кирилица (kirilitsa); Boşnakça: ћирилица (ćirilitsa); Rusça: кириллица (kirillitsa); Sırpça: ћирилица (ćirilitsa)), Avrasya'da çeşitli dillerin yazımı için kullanılan alfabedir. Çeşitli Slav, Türk, Kafkas, Moğol, Ural, ve İranî dillerinin resmî alfabesidir. En eski Slav kitaplarının yazıldığı iki alfabeden biri (diğeri Glagol alfabesi) olan Kiril yazısı, Aziz Kiril ve kardeşi Metodius tarafından 9. yüzyılın ilk çeyreğinde oluşturulmuştur.

Yapılan araştırmaların gösterdiklerine göre Kiril ve Metodius'un öğrencileri, 9. yüzyılın ortasında günümüzde Kiril alfabesi olarak bilinen ve hâlen Rusya, Ukrayna, Bulgaristan, Bosna-Hersek, Sırbistan, Kuzey Makedonya, Kırgızistan ve diğer ülkelerde kullanılan bu alfabeyi Orta Çağ Yunan (Bizans) alfabesinin temelinde geliştirerek Yunancada bulunmayan bir takım Slav seslerini de buraya eklemişlerdi.

Türk halklarında Kiril alfabesi kullanımı
Bugünkü Rusya topraklarındaki Türklerin alfabelerinin Kirilleştirilmesi iki ayrı dairede ve dönemde değerlendirilmelidir. Birincisi Müslüman olmayan Türklere yazı dili oluşturma yoluyla Kiril alfabesinin benimsetilmesidir. İkincisi yazı dili olan Müslüman Türklerin yazılarının Kirilleştirilmesidir. Bu hareket ise, devletin çıkardığı yasayla ve zor kullanılarak komünist dönemde gerçekleşmiştir.

Bugünkü Doğu Slav Kiril Alfabeleri

Sözcüklerin başında, Ъ, Ь ve ünlülerden sonra

Kiril alfabesini kullanan ülkeler: Belarus, Ukrayna, Bulgaristan, Rusya, Kazakistan, Kırgızistan, Tacikistan, Moğolistan, Makedonya, Sırbistan, Abhazya, Güney Osetya.

Rusya'da bu alfabe ilk olarak Orta Çağ'ın başlarında büyük yazı harfleri olarak kullanılmaya başlandı. El yazısı olan italik harfler ise daha sonra geliştirildi. 18. yüzyılın başlarında Büyük Peter Yunan harflerini çıkararak alfabeyi daha basit ve düzenli bir hâle getirdi. 1918 yılında bir değişiklik daha yapılarak, alfabeden diğer gereksiz harfler çıkarıldı. Kiril alfabesi birçok Slav Ortodoks ülkesinde kullanımdadır. Ayrıca Türk Cumhuriyetleri'nden Kazakistan ve Kırgızistan tarafından da hâlâ kullanılıyor. Tablodaki Slavsı olmayan harfler ise Türk-Kiril harfleridir. Başkurdistan, Yakutistan gibi birçok özerk Türk bölgelerinde de Kiril harfleri kullanılmaktadır.

Latinizasyon
Latinizasyon (Romanizasyon) tabiri genel olarak Latin alfabesi dışındaki ses sistemlerinin Latin Alfabesine çevrilmesini ifade eder. Rusçadaki bazı harflerin Kiril alfabesi kullanan diğer ülkelerdeki alfabelerdeki ses değerlerinden farkı bulunduğu göz önüne alınmalıdır. Örneğin Kiril Е harfi Rusçada farklı Ukraynacada -az da olsa- farklı ses değerlerine sahiptir.

Başka bir versiyon ise şu şekildedir:

Harfler ve ses değerleri
 Қ: Türkî Kiril alfabelerinde yer alır. Gırtlaktan çıkan ve Q sesine oldukça yakın olan kalın bir K sesi olarak okunur ve söylenir. Örneğin: Ķurt, Ķoyun, Ķardaş (Kardeş). K sesleri gırtlaktan ve kalın olarak çıkarılır. Kazakça Қасқыр (Ⱪasⱪır: Kurt), Қой (Ⱪoy: Koyun) sözcüklerinde olduğu gibi. Bu sözcüklerdeki K sesleri boğazın sıkılmasıyla ve kalın olarak çıkarılır (Ⱪ, Ķ). Başkurtçadaki Ҡалын (Kalın) sözcüğünün çevirisi Qalın olarak yapılır ve okunuşu (Kalın/Galın) biçimindedir. Baştaki K veya G sesi gırtlaktan ve kalın bir tonla söylenir. Türkçedeki İnceltme İmi ile yazılan bazı sözcüklerin okunuşunda aslında K harfinin de incelmesi söz konusudur. Örneğin: Ⱪar ve Kâr... Pek çok lehçe ve şivede Q sesine dönüşmüştür. Örneğin: Qayın (Kayın)…
 Х: Tatarcada ve Azericede kullanılır. Boğazdan gelen gırtlaksı bir H sesidir. Normal H sesinden biraz daha sert ve hırıltılıdır. H sesi hiçbir engele takılmadan çıkarken, bu ses boğazın üst kısmında titreşir.  Arapçadaki Hı (خ) harfidir. Azericenin resmî harflerinden birisidir. İç ve Doğu Anadolu ağızlarında sıklıkla rastlanır. Örneğin: Baxmax (Bakmak) fiilinin okunuşu Baḥmaḥ şeklindedir ancak kelimenin içindeki h harfleri gırtlaktan ve hırıltılı olarak çıkartılır. Çaxmaq (Çaḥmaḥ; Çakmak), Yanmaq (Yanmaḥ; Yanmak)… Bu sesin Türkçedeki kullanımında çoğu zaman birbirlerine çok yakın kaynaklardan çıkan Arapçadaki Ha (ح) harfi ile olan farkı  ortadan kalkmıştır (Ҳ).
 Ц: Gagavuzcada ve Moğolcada kullanılır. Türkçede bulunmayan sert bir T harfidir. TS olarak da seslendirilir (ʦ: T+S). Moğolcada ve Rusçada, Slav dillerinde, ayrıca Kiril alfabesini kullanan pek çok dilde Ç harfinin türevi olan bir sestir. Bu harfin ses değerini en güzel gösteren sözcüklerden birisi Gagavuzca'daki Soţial şeklinde yazılan  (Sosyal, "Sotsyal" gibi okunur) kelimesidir. Gagavuzca'da ve diğer Türk dillerinde Slav kökenli kelimelerde yer alır (Ț). Örneğin: Prezentaţiya, Redakţiya. Ancak öz Moğolca sözcüklerde de sık sık kullanılır. Örneğin: Moğolcadaki Ţag sözcüğü (Çağ, "Tsag" okunur), Ţeţeg (Çiçek, "Tsetseg" gibi okunur).
 Ӡ: Harf olarak Abhazcada yer alır. Ses olarak  Macarcada da bulunur. Türkçede bulunmayan sert bir D harfidir. DZ olarak da seslendirilir (ʣ: D+Z). Slav dillerinde, ayrıca Kiril alfabesini kullanan bazı dillerde J harfinin türevi olan bir sestir. Gagavuzların da kullandığı Moldova alfabesinde (ve birebir aynı olan Rumen alfabesinde) resmî olmayan harfler arasındadır. Bu dillerdeki eski metinlerde birebir Noktalı D biçimiyle (Ḑ) rastlanır. Günümüzde ise genelde bu harfin arkasından gelen bir Z ile birlikte kullanılır. Örneğin Macarcadaki Bodza (Boḑa: Mürver Meyvesi).
Ӷ: Uniform Türk Alfabesinde Ƣ biçiminde yer alır. Hırıltılı bir G sesidir (Ģ). "Yumuşak-G" (Ğ) harfine benzer ama sert ve hırıltılıdır. Almanların gırtlaktan çıkan R harfinin taşıdığı ses değerine benzer (Ř). Arapçadaki Gayın (غ) harfidir. Batı Anadolu Türkçesinde Ğ sesine dönüşmüştür, ancak Türkiye'nin doğu bölgelerinde yaygındır. Örneğin: Doƣan (Doģan). Buradaki Ğ hırıltılı olarak söylenir. Bazı dillerde, örneğin Gagavuzca ve Kırgızcada Ğ harfi sesli harflerin art arda iki kere yazılmasıyla -gizli olarak- elde edilir. Örneğin: Uur (Uğur).
 Ә: Azericede, Tatarcada, Gagavuzcada ve Türkmence'de kullanılır. Latin biçimi Ä veya Ə şeklindedir. Kısa, kapalı, gırtlaktan gelen ve sert bir E harfidir.  Kimi dillerde "'Ǝɘ'" biçiminde de kullanılır.  Normal E harfine göre daha kısa ve serttir. Ayrıca A ve E arası bir ses olarak öngörülür (Æ). Ses ve harf karşılığı olarak Arapçada ve Almancada da bulunur. Türkçede normal e sesinden tam olarak ayırt edilebilmesi günümüzde çok zordur. Azericede yoğun olarak kullanılır. İnce bir harf olduğu halde kalın uyumludur. Bu harfi içeren sözcüklerin aslında Büyük Ünlü Uyumuna uymadığı hâlde kulağı tırmalamıyor olması bu nedenledir. Örneğin: İncä/İncə. Türkçede Selçuk ismi diğer Türk dillerinde "Sälçuk / Səlcuk" olarak, Türkçe sözcüğü ise "Türkcä / Türkcə" olarak yazılır.
Е: Türkçede günümüzde kullanılmayan İ-E arasında seslendirilen bir harftir. (Şekil benzerliği nedeniyle Türkçedeki E harfi ile karıştırılmamalıdır, çünkü arada belirsiz de olsa bir ses farklılığı vardır.) Bu ses Ukraynacada Є biçimiyle bulunur ve bu dilde sıklıkla kullanılır. Bu harfe İe (Ye) adı verilir ve çevirilerde bu ses değerleri ile gösterilir, ancak bu kesinlikle doğru bir yaklaşım değildir. Çünkü bu harf arda arda gelen İ ve E seslerini ifade etmez. Tamamen İ-E arası farklı bir sestir (Latin: Ë). Anadolu Türkçesinde ise gerçekte mevcut olan ancak ölü bir ses olduğu bile söylenebilir. Bu sese Türkçede verilebilecek örnekler ise El (organ) ve Ël (yurt) sözcüklerinin arasındaki farktır. Ël sözcüğü zamanla "İl" biçimine dönüşmüştür. Türkmenëli, Kırklarëli, Tuncëli... Rusçada ise yoğun olarak kullanılan ve açık olarak işitilen bir harftir. Ancak Türkçedeki gibi kaynaşan harflerin arasında değil, herhangi bir koşula bağlı olmadan ortaya çıkan ve Ruslar tarafından diğer seslerden rahatlıkla ayırt edilebilen belirgin bir sestir.
Önemli Açıklama-1: Kiril Е (İe) harfinin Rus alfabesindeki ses değeri kesinlikle Türkçe Latin alfabesindeki E harfi ile farklıdır. Tamamen bir şekil benzerliğidir. Kiril Є (Rus alfabesinde: Е) harfinin Latin karşılığı Ë  harfidir.
Önemli Açıklama-2: Kiril Ё (Io)  harfinin ses değeri olarak kesinlikle Latin Ë (E-Umlaut) harfi ile hiçbir ilgisi yoktur. Tamamen bir şekil benzerliğidir. Latin Ë harfinin Kiril karşılığı kesin olarak Є (Rus alfabesinde: Е) harfidir.
Ң: Kiril alfabesinde genizden çıkarılan N ve G karışımı bir sestir. (Şekil benzerliği nedeniyle Türkçedeki Ⱨ harfi ile karıştırılmamalıdır.) Tatarcada, Türkmencede geçmişte Kiril biçimi (Ң) kullanılırken bugün Latin versiyonları bu dillerin alfabelerinde yer alır (Ň veya Ñ). Uniform Türk Alfabesinde ise Ņ biçimiyle de gösterilir. Ses değeri NG/NĞ olarak öngörülür. Pek çok ağızda N veya Ğ sesine dönüşmüştür. Osmanlı Türkçesindeki üç noktalı Kaf-ı Nûni (ڭ) harfinin karşılığıdır. Örneğin: İç Anadolu'da, özellikle Sivas yöresinde Saňa, Baňa, Deňiz sözcükleri. Pek çok kaynakta Tengri veya Tengiz olarak yazılan sözcükler aslında Teñri ve Teñiz şeklinde okunur.
Ҫ: Peltek T sesidir. (Şekil benzerliği nedeniyle Türkçedeki Ç harfi ile karıştırılmamalıdır.) Türkçede, Arapçadan gelen bazı sözcüklerde kullanılır (ث). Ancak peltek harfler Başkurt dilinde de bulunur. Arapçadaki T sesinin peltek biçimidir. Aslında peltek S sesi ile aynıdır. Her iki peltek ses de (T̃ ve S̃)  dilin dişlerin arasına değdirilmesiyle çıkarıldığı için aralarındaki farkı anlamak mümkün değildir ve hatta böyle bir fark yoktur. Örneğin: Es̃er... Latin Alfabelerinde "'Ť'" harfi ile gösterilir.
Ҙ: Peltek D sesidir. Türkçede, Arapçadan gelen bazı sözcüklerde kullanılır (ذ). Ancak peltek harfler Başkurt dilinde de bulunur. Arapçadaki D sesinin peltek biçimidir. Aslında Peltek Z sesi ile aynıdır. Her iki peltek ses de (D̃ ve Z̃) dilin dişlerin arasına değdirilmesiyle çıkarıldığı için aralarındaki farkı anlamak mümkün değildir ve hatta böyle bir fark yoktur. Örneğin: Z̃eka... Latin Alfabelerinde "'Ď'" harfi ile gösterilir.
Љ: Kiril alfabesine mensup bir harftir "Л" ile "Ь" birleşimi şeklindedir (Lje). Sırpça ve Makendonca dillerinde kullanılırlar. Latin alfabesinde ise "lj" olarak kullanırlar. (Sırp ve Hırvat Latin alfabelerinde). Bu harf Osmanlı Devleti zamanında Sırbistan'da 7 Kasım 1787 de doğan Vuk Stefanović Karadžić (Sırp kirili ile "Вук Стефановић Караџић") tarafından icat edilmiştir. Sırpçadan sonra Makedon alfabesine de alınmıştır. Bu harfin Arap alfabesinde karşılığı olarak üzerinde işaret bulunan ڵ veya noktalı ڶ harfi Arapça Boşnak alfabesinde ve Sorani-Kürt alfabesinde ince L sesini göstermek için kullanılır.Türkçede bu ayrımın gerçekleştiği çok az kelime bulunduğu için ince L sesi ayrıca için bir harf yoktur. Bunlar daha çok düzeltme işareti ile gösterilen sözcüklerde yer alırlar: Ļâℓ̗   , Ļâℓe, Rôℓ̗   , Gôℓ̗  ... Latinizasyonda Ḽ harfi kullanılır. Bu harfin yer aldığı kelimelerin tamamındaki L harfleri dilin ucunun damağa doğru çekilmesiyle çıkarılan ve normal L sesine göre biraz daha ince olan bir sesi gösterir. Bu ses Leton alfabesinde Ļ (Küçük harf: ļ veya ℓ̗)  harfi ile gösterilir.
Њ: Kiril alfabesinde Н ve Ь harflerinin bir araya gelmesiyle oluşmuş bir harftir (Nje). Sırp ve Makedon alfabesinde kullanılır. Lâtin alfabesine göre karşılığı Njdır. Bu harf Latin Alfabesi kullanan Boşnaklarda da vardır. Ama Kiril Alfabesi şeklinde değil, Latin alfabesine çevrilmiş şekilde kullanırlar. Latin karşılığı Ņ şeklinde kullanılır.

Slav kökenli olmayan bazı Kiril harfleri

Not: İçinde Slav kökenli harfler de olabilir.

Bilgisayarlarda Kiril harfleri italik yazıldığında şu biçimlerde gözükürler:

Alfabelerin karşılaştırılması

 Sesli harflerin uzun biçimleri İnceltme İmi ile gösterilir: Â, Ê, Î, Ô, Û.
 Yarı-sesli (gırtlaksı) harfler Yumuşatma İmi ile gösterilir: Ă, Ĕ, Ĭ, Ŏ, Ŭ.
Alfabede Türkçede bulunmayan harflere de yer verilmiştir. Bu sesler ve onları gösteren harfler daha çok başka topluluklarla iç içe yaşayan Türk halkları tarafından kullanılmaktadır. Örneğin İran Azerileri Arapça Ayın (Ayn) harfini veya Gagavuzlar Slavik Tse harfini yoğun biçimde kullanırlar. Bu örnekler daha da çoğaltılabilir. Dolayısıyla alfabenin bazı kısımları yalnızca bazı topluluklar tarafından kullanılmaktadır.
 Kiril Е harfi için Azeri Kiril alfabesindeki Е harfinin ses değeri esas alınmıştır. Bu harf de Türkçedeki E sesidir.
Š=Ť ve Ž=Ď harfleri Peltek seslerdir; dil ucu ile dişlerin arasından çıkar.
Arapçada bulunan Peltek Š (Arapça: ث) sesi Türk dilleri içinde yalnızca Başkurtça'da yer alır (Kiril: Ҫ).
Arapçada bulunan Peltek Ž (Arapça: ذ) sesi Türk dilleri içinde yalnızca Başkurtça'da yer alır (Kiril: Ҙ).
Türkçede bulunmayan Ț (Kiril: Ц) ve Ḑ (Kiril: Ӡ) sesleri Kiril alfabesinin romanizasyonunda kullanılır.
Ṡ ve Ḋ harfleri Vurgulu S ve Vurgulu D olarak işitilen seslerdir. Modern Standart Arapçadaki ses değerleri esas alınmıştır.
Türkçeye Arapçadan geçen kelimelerde ص için üzeri noktalı Ṡ kullanılırken, ض harfi için çevirilerde  üzeri noktalı Ḋ kullanılır. Örneğin: Ṡadaka, Ṡahib, Ṡabun, Huṡuṡ, Ramaḋan, Kaḋı, Kaḋa, Ḋarb, Ḋarbe, Arḋ...
Ṫ ve Ż harfleri Vurgulu T (T-D) ve Vurgulu Z (Z-S) olarak işitilen seslerdir. Modern Standart Arapçadaki ses değerleri esas alınmıştır.
Türkçeye Arapçadan geçen kelimelerde ط için üzeri noktalı Ṫ kullanılırken, ظ harfi için çevirilerde  üzeri noktalı Ż kullanılır. Örneğin: Ṫarık, Ṫarikat, Hariṫa, Żan, Żalim, Żafer, Mażlum...
 Ğ ve Ă: Gırtlaksı sessiz harflerdir (Arapça: غ ve ع). Boğazın boğumlanmasıyla çıkarılan seslerdir. Örneğin: Ăsker, Ăyan...
 Ayın (ع) harfinin çekimli (harekeli biçimleri) Ŭ  ve  olarak gösterilir. Örneğin: Ŭmum, tır...
 Ⱨ ve Ⱪ: Boğazdan çıkan boğumlu harflerdir (Arapça ح ve ٯ; Kiril Ҳ ve Қ). Boğazın hafif sıkılması gerekir.
 Ň: Gırtlağa yakın olarak genizden çıkarılan N sesini gösterir.
 Č: Türkçedeki Ç sesini karşılayan bir harftir.

Kaynakça

Türk yazı sistemleri

Kiril alfabesi


"Please Don't Say You Love Me" é uma canção da cantora inglesa Gabrielle Aplin, contida em seu álbum de estreia English Rain e lançada como o segundo single do disco em 10 de fevereiro de 2013 pela Parlophone. Originalmente gravada para o terceiro EP independente de Aplin, intitulado Never Fade (2011), a faixa foi composta pela intérprete juntamente com Jez Ashurst, Nick Atkinson, Aiman Faiz e Alice Patterson, enquanto que sua produção foi realizada por Mike Spencer. Comercialmente, "Panic Cord" foi exitosa, alcançando a 19.ª posição na tabela de singles do Reino Unido, e entrando para as paradas da Bélgica, Irlanda e Escócia. No entanto, foi no Japão que obteve seu melhor pico, atigindo a décima colocação na parada publicada pela Billboard no país.

Créditos
Créditos de "Please Don't Say You Love Me" extraídos do encarte do álbum English Rain.

Gabrielle Aplin – composição, vocal principal, vocal de apoio, violão, piano
Nick Atkinson – composição, vocal de apoio
Mike Spencer – produção musical, teclado, baixo, bateria, programação
Liz Horsman – programação adicional
Alfie Hudson-Taylor – vocal de apoio

Paradas musicais

Semanais

Singles de 2013
Canções de 2013
Singles lançados pela Parlophone

Please Don't Say You Love Me


Sara Rivero (Medina del Campo, Valladolid, 19 de mayo de 1985) es una actriz española conocida especialmente por trabajo en televisión en series como Velvet, Isabel, Gran Hotel, Bandolera o Tierra de lobos o más recientemente Amar es para siempre, entre otras.

Biografía
Sara Rivero nace en Medina del Campo, Valladolid en el año 1985 y pasa su infancia ligada al teatro y la danza. Tras licenciarse en arte dramático por la Real Escuela Superior de Arte Dramático de Madrid (R.E.S.A.D.) estudia Historia y Estética del Cine en la Cátedra de Cine de Valladolid, y comparte su dedicación a la interpretación con la escritura. En 2011 es galardonada con el Premio de Dramaturgia Innovadora otorgado por el Festival Escena Contemporánea por su primera obra, Ingrávida.

Aparte de en el ámbito nacional, en los últimos años destaca en el ámbito internacional con la serie Borgia, coproducción europea en habla inglesa para Canal+ Francia. Pese a estar inmersa en las series de televisión, no ha abandonado nunca el teatro tras debutar en Italia con el espectáculo Le troyane.

Filmografía

Televisión

Cortometrajes
 Tránsito, reparto. Dir. Pedro del Río (2013)
 El otro lado, reparto. Dir. César de Nicolás (2014)
 Jueves, como María. Dir. Pedro del Río (2014)
 Lo siento mi amor, como Jackie Kennedy. Dir. Eduardo Casanova (2018)

Teatro
 Fly with me. Dir. Mariano Gracia
 Fuenteovejuna. Dir. Mariano Gracia
 Así que pasen cinco años. Dir. Yolanda Porras
 La misión. Dir. Ismael de la Hoz
 La reina de las hadas. Dir. Pedro Martínez
 La máquina infernal. Dir. Pedro Martínez
 Le troyane. Dir. Claudio di Scanno
 Angelina o el honor de un brigadier. Dir. Juan Carlos Pérez de la Fuente
 Las bicicletas son para el verano. Dir. Emma Cohen. Radioteatro
 Don Juan Tenorio, como Doña Inés. Dir. Jorge Muñoz
 La hermosa Jarifa. Dir. Borja Rodríguez
 Queen Lear. Dir. Natalia Menéndez

Premios y nominaciones
 Premio Dramaturgia Innovadora del Festival de Escena Contemporánea (2011)

Referencias
 http://www.sararivero.com
 https://web.archive.org/web/20140516033826/http://www.elviraherrera.com/sararivero.html

Actores de la provincia de Valladolid
Actrices de España
Nacidos en Medina del Campo

Sara Rivero


The national flag of the Democratic Republic of the Congo () is a sky blue flag, adorned with a yellow star in the upper left canton and cut diagonally by a red stripe with a yellow fimbriation. It was adopted on 18 February 2006. A new constitution, ratified in December 2005 and which came into effect in February 2006, promoted a return to a flag similar to that flown between 1963 and 1971, with a change from a royal blue to sky blue background.  Blue represents peace. Red stands for "the blood of the country's martyrs", yellow the country's wealth; and the star symbol the future for the country. It is one of the few national flags incorporating a diagonal line, with other examples including Tanzania, Namibia, Trinidad and Tobago, and Brunei.

Colours
The colours approximation is listed below:

Previous flags
The previous flag was adopted in 2003. It was similar to the flag used between 1960 and 1963. That flag, in turn, was based on the flag which was originally used by King Leopold's Association Internationale Africaine and was first used in 1877. The 1877 design featured a yellow star on a blue background. The 1877 flag continued as the flag of the Congo Free State after the territory was recognized as an official possession of Leopold II at the Berlin Conference.

After gaining independence from Belgium on 30 June 1960, the same basic design was maintained.  However, six smaller stars were added to the hoist to symbolise the six provinces of the country at the time. This design was used only from 1960 to 1963.

The flag of the second Republic of Mobutu Sese Seko became the official banner after Mobutu established his dictatorship. This flag was used from 1966 to 1971 and consisted of the same yellow star, now made smaller, situated in the top corner of the hoist side, with a red, yellow-lined band running diagonally across the center. The red symbolized the people's blood; the yellow symbolized prosperity; the blue symbolized hope; and the star represented unity.

The flag changed again when the country was renamed Zaire in 1971. The Zaire flag was created as part of Mobutu's attempted re-Africanization of the nation and was used officially until Mobutu's overthrow in the First Congo War. The flag of Zaire was also used as the political-party flag of the Popular Movement of the Revolution, led by Mobutu.

In 1997, when the Mobutu government was overthrown and the country assumed its current designation of Democratic Republic of the Congo, the country reverted to 1960s post-independence design, featuring a single large star and six smaller stars. In 2003, the most recent change before the adoption of the current flag, the flag's color was modified to use a lighter shade of blue.

See also
 Emblem of the Democratic Republic of the Congo
 List of flags of the Democratic Republic of the Congo

References

National symbols of the Democratic Republic of the Congo
Democratic Republic of the Congo
Congo, Democratic Republic of
Congo, Democratic Republic

Flag of the Democratic Republic of the Congo


Olaylar

Doğumlar
 29 Ocak - İbn Kayyim el-Cevziyye, Arap tefsir ve fıkıh bilgini (ö. 1350)
 tarihi bilinmeyen
 V. Philippe, Fransa Kralı (ö. 1322)
 VI. İoannis Kantakuzenos veya Cantacuzene, Bizans İmparatoru (ö. 1383)

Ölümler
 4 Nisan - IV. Nicolaus, papa (d. 1227)
 9 Aralık - Sadi, Fars şâir ve İslam âlimi (d. 1210)
 tarihi bilinmeyen
 II. Vahtang, Bagrationi Hanedanına mensup Gürcü kralı (d. 1251)
 Roger Bacon, İngiliz bilim insanı ve filozof (d. 1219 / 1220)

1292


Philmont er en landsby i Columbia County, New York. Philmont har en befolkning på 1.379 indbyggere.

Historie
Philmont var tidligere kendt som "Factory Hill" ("Fabrikhøj" på dansk), på grund af en række af uldfabrikker. Landsbyen var indarbejdet i 1891. Navnet "Philmont" kommer fra George P. Philip, der byggede et reservoir til at lave vand til hans mølle i området.

Geografi
Philmont har et areal på 3.18 km².

Rekreation
High Falls Conservation Area er i Philmont. High Falls er Columbia Countys højeste vandfald,

Byer i New York

Philmont (New York)


Urbetsch (, auch urba/, orba//; , kep; , turt) ist eine dicke Paste dunkelbrauner bis schwarzer Farbe, die aus gestampften und gerösteten Leinsamen, Hanfsamen, Sonnenblumenkernen oder Aprikosenkernen gewonnen wird. Urbetsch wird in der Küche einiger Völker Dagestans verwendet, oft als Grundsubstanz der gleichnamigen Süßigkeit – in diesem Falle mit Honig und/oder Sahne angereichert. Süßer Urbetsch wird als Brotaufstrich oder Zutat zu komplexen Süßspeisen verwendet.

Weblinks
 Гид: Урбеч — деликатес из Дагестана
 Урбеч и с чем его едят

Brotaufstrich
Asiatische Küche
Essen und Trinken (Russland)

Urbetsch


Puerto Esperanza bezeichnet:

 Puerto Esperanza (Misiones), Ort in Argentinien
 Puerto Esperanza (Kuba), Ort auf Kuba
 Puerto Esperanza (Paraguay), Ort in Paraguay
 Puerto Esperanza (Ucayali), Ort in Peru

Puerto Esperanza


Hog-dog rodeo or hog-dogging, is a spectator event that simulates wild or feral boar hunting with dogs. It requires specially trained and bred "hog dogs" that are used to bay and sometimes catch a hog or boar. In most cases, bay dogs psychologically control the pig and  no physical contact occurs.  In some cases, however, such as Uncle Earl's Hog Dog Trials, along with bay dog events, catch dog events have been included in the past.  In these, specially bred and equipped dogs caught and held the hog by the ears before the animals were quickly separated by a person who hog-tied the pig.

Typical match
In a typical match, a hog is released into a pen followed by one or two bay dogs that attempt to control or subdue it by baying: barking and confronting the hog until it stops.  The dogs most commonly used are Catahoula and Black Mouth Curs or specially bred mixes. Judges for these contests deduct points for improper behavior such as biting the hog or failing to bark, and award points for proper behaviors such as coming close to the front of the hog and maintaining steady eye contact with it.

Catch dog events
These main bayings events have sometimes been augmented with catch competitions, where  "catch dogs" bit and held the hogs' ears to maintain control, and then a human lifted the pig by rear legs and turned onto a side and hog-tied the pig. The event was timed, and the quickest time won. The dogs were outfitted with Kevlar chest and neck armor.

Fees, wagering, and prizes
Spectators are generally charged an entrance fee.  In some events, spectators bet on which dog will have the best time.  Dog owners pay an entry fee, which may be divided among the owners of the winning dogs and the operator of the rodeo. In others, the winning dogs get a certificate and no cash prizes are involved.

Piglet chase
Some hog-dog rodeos feature a piglet chase for kids.  A muzzled feral piglet is released into an area filled with children, who try to catch the piglet.  The child who manages to catch the piglet wins a prize.

Background
Hog-dogging developed from the training and hunting of specialized boar-hunting dogs. The populations of wild hogs may be maintained and even supplemented to ensure that an adequate supply of animals to hunt (but only on small isolated hunting style ranches in parts of Texas, where for one reason or another, boars do not thrive in large numbers). Recreational hunting is predominantly orchestrated on an ad-hoc basis while effective pest control operations are well thought out and planned. The hunts are often expensive, labour intensive, and ineffective. The tools recreational hunters use: guns, bows and knives are inefficient as they are used as a test of skill and competence, not for eradication. For comparison, a study of recreational pig hunting activities from a six-year period (from 2006-2012) in Australia produced just over 11,000 pigs while a large-scale operation by authorities saw nearly 10,000 pigs killed in just 3 weeks.  The control of the wild hog population is important because wild hogs are not an indigenous species and dominate and destroy the environment that all species depend upon.

Typically, a hunter with one or two dogs bays, or corners the hog and a catch dog catches (or catch dogs catch) the hog and the hunter comes in behind the dog(s), throws the hog down, and ties it. The development of this training into a competitive spectator event is often mistakenly believed to have first taken place in Winnfield, Louisiana at an event known as Uncle Earl's Hog Dog Trials. The trials were first organized in 1995 as part of the celebration of former governor and well-known hog hunter Earl K. Long's 100th birthday. In these trials, a group of five judges scores the dogs' skill at baying the hog (cornering it and causing it to stand still). Events are classed by the age of the dog and the number of dogs attempting the bay. This sport had been going on for decades before the Uncle Earl's annual meet legitimized and made the sport a state-recognized event. Injuries are rare in these trials as the dogs are restrained from seriously hurting the hundred pound boars and the dogs always wear protective Kevlar vests or collars if they will be coming into physical contact with any pig. Any bay dog that catches in a bay trial is disqualified.

Legal status
In the United States, the states of Alabama, Florida, Louisiana, Mississippi, North Carolina, and South Carolina have laws against animal fighting and baiting that prohibit hog-dogging. The state of Louisiana outlawed hog-dog rodeos in 2004.

See also

 Boar hunting

References

Pigs
Culture of the Southern United States
Rodeo-affiliated events
Boar hunting

Hog-dog rodeo


Asociația Fotbal Club Progresul 1944 Spartac, cunoscut sub numele de Progresul Spartac, este un club de fotbal din București, România, ce evoluează în prezent în . Echipa revendică tradiția fotbalistică a clubului FC Progresul București, folosind unele elemente din brandul ei (culorile bleu-albastru și frunza de platan) și având susținerea fanilor, însă nu pretinde vreo legătură istorică cu acesta. Clubul are o baza sportivă în sudul Bucureștiului, lângă șoseaua Giurgiului, unde se află și stadionul său, fostul stadion Prefabricate, astăzi denumit Progresul Spartac, și o bază de antrenament în comuna 1 Decembrie, județul Ilfov. Echipa are finanțare 100% privată, conducerea clublui punând accent pe activitatea academiei de tineret și creșterea juniorilor, integrând deseori noi jucători în prima echipă, încă de la vârste fragede.

Istorie

2009-2016: De la Progresul București la Progresul Spartac
În urma retragerii clubului original din 2009, sub tutela finanțatorului Constantin Iacov, fratele acestuia, Tudor Iacov, a înființat un nou club de fotbal numit ASFC Progresul București, care avea să devină succesorul sentimental al clubului din Cotroceni. După cinci ani de mediocritate petrecuți în Liga a IV-a, caracterizați de scandaluri interne și o lipsă acută de investiții, Andrei Erimia, unul dintre antrenorii de juniori ai clubului, la acea vreme, a preluat grupele de tineret ale echipei și și-a înființat propria sa formație, Progresul Spartac. Echipa a început timid, înscriindu-se în câteva competiții municipale de tineret, și eventual în Liga a V-a. În 2016, Gabriel Rădulescu, om de afaceri și fan al Progresului încă din anii 80, a devenit finanțatorul clubului, investind în baza sportivă Prefabricate și înscriind echipa de seniori în sezonul următor al Ligii a IV-a București.

2016-2017: Lupta pentru Spiritul Progresist și Promovarea în Liga a III-a
Vara lui 2016 a adus îmbunătățiri semnificative lotului bleu-albastru în scopul promovării în Liga a III-a, cel mai notabil prin transferarea unui nucleu de jucători importanți de la clubul giurgiuvean AS Singureni. Sezonul 2016-2017 al Ligii a IV-a București a facilitat pentru prima oară întâlnirea celor trei cluburi care urmăreau continuarea tradiției Progresului București (ASFC Progresul, Progresul Spartac, Progresul 2005). Astfel, pe lângă o luptă fotbalistică, acest sezon a reprezentat și o luptă pentru spiritul progresist. Progresul Spartac avea să domine competiția, câștigând aproape fiecare meci din sezonul regulat și Play-Off, și calificându-se la barajul de promovare cu Voința Crevedia. Neconstatând că regulamentul barajului impune prezența a doi medici la stadion, turul de la București nu a mai putut fi jucat, și Progresul a pierdut 3-0 la masa verde. În returul de la Crevedia, însă, bleu-albaștrii au răsturnat scorul, câștigând cu 6-2, și obținând promovarea în Liga a III-a. De-a lungul acestui sezon, majoritatea galeriei care a rămas loială Progresului s-a alăturat proiectului Progresul Spartac.

2017-2018: Debutul Impresionant și Lupta cu Farul
Deși nu au mai existat sincope similare situației de la baraj, primul sezon din Liga a III-a nu a ezitat să vină cu noi greutăți organizatorice, precum faptul că progresiștii nu au putut să își omologheze stadionul până în etapa a 10-a. Astfel de întâmplări, precum și faptul că echipa nu a recrutat nume cu experiență din fotbalul românesc în vara lui 2017, au făcut Progresul Spartac revelația Seriei a 2-a din acel sezon, ei începând anul cu 33 de goluri marcate în primele șapte etape, și aflându-se pe locul întâi o mare parte din campionat, deși ținta setată la începutul sezonului a fost doar salvarea de la retrogradare. Aceștia s-au aflat, astfel, într-o luptă neașteptată pentru promovarea în Liga a II-a cu SSC Farul Constanța, pe care o învinsese chiar cu 7–0, în turul competiției. După o cursă strânsă pentru prima poziție ce a cuprins întregul retur, diferența de buget și experiență dintre cele două formații s-a făcut simțită, Progresul având să fie învinsă în penultima partidă, disputată în deplasare la Înainte Modelu, iar Farul promovând în Liga a II-a. Bleu-albaștrii nu au participat în Cupa României, fiind eliminați din competiția de calificare municipală în sezonul anterior.

2018-2019: Restructurarea Echipei și Performanța din Cupă
În 2018, conducerea Progresului Spartac a decis să aducă clubul la un statut profesionist, reziliind pe cale amiabilă contractele jucătorilor cu servicii full-time, care nu puteau veni zilnic la antrenamente. Astfel, echipa a avut un start mai dificil în sezonul următor, obținând doar un singur punct din primele cinci meciuri, însă a reușit calificarea în șaisprezecimile Cupei României, învingând pe rând echipele CS Afumați și Metaloglobus București, care în sezonul anterior jucaseră în Liga a II-a. În runda șaisprezecimilor, Progresul a fost eliminată de FC Universitatea Cluj cu scorul de 0-1, în urma unui penalty. Sezonul de Liga a III-a a fost însă compromis de la început de seria de înfrângeri din primele etape, bleu-albaștrii intrând în pauza de iarnă la cincisprezece puncte de prima poziție, fără vreo șansă reală la montarea unei noi lupte pentru promovare. Această lipsă a unei ținte concrete a facilitat antrenorilor ocazia de a juca un fotbal dezinvolt, reușind în retur chiar să obțină rezultate mai bune decât FC Rapid București (echipă care a câștigat detașat seria), și să îi producă acesteia singura înfrângere din acel sezon. Până la finalul sezonului, Progresul Spartac a reușit să mai urce câteva locuri, încheind campania pe poziția a treia.

2019-2020: Progresul și Pandemia
În sezonul 2019–2020, Federația Română de Fotbal a anunțat repartizarea Progresului Spartac în Seria a 3-a a competiției, astfel devenind singurul club bucureștean din grupă. Clubul nu a obținut în sezonul acesta nici o performanță în Cupă, fiind eliminați în turul al 3-lea de Flacăra Moreni, însă aveau să termine turul campionatului pe primul loc. După un meci jucat în anul 2020, fotbalul românesc avea să fie oprit de pandemia mondială de coronavirus, care i-au prins, astfel, pe progresiști în poziția de lideri ai seriei, la egalitate de puncte cu CSM Slatina. Două luni mai târziu, FRF avea să aprobe organizarea unui baraj tur-retur controversat, jucat între primele echipe clasate din fiecare serie, cât timp acestea nu se aflau la mai mult de trei puncte distanță în clasament. Astfel, Progresul Spartac și colega sa slătineană de serie aveau să joace promovarea pe teren. După diagnosticarea jucătorilor Nicolae Leafu și Dănilă Parfeon cu SARS-CoV-2, ce a amânat începerea antrenamentelor generale ale clubului cu o săptămână, bleu-albaștrii au căzut în fața echipei oltene cu scorurile de 0-1 în Intrarea Vrabiei, dar și 1-0 pe stadionul 1 Mai. Echipa bucureșteană a fost singura din Liga a III-a care nu a promovat, deși se afla în poziția de lider la sistarea competiției.

2020-2021: Un Nou Început
În urma inevitabilei repartizări în serie cu CSA Steaua București, dar și al dificultăților financiare cauzate de către pandemie, conducerea Progresului a hotărât scăderea semnificativă a bugetului echipei. Astfel, aproximativ 15 jucători aveau să părăsească clubul, fiind înlocuiți de tineri din propria academie, iar cel mai "bătrân" jucător devenind Petruț Vlad, la 23 de ani. În ciuda schimbărilor substanțiale de personal, aceștia aveau să figureze în mod onorabil. Sfârșitul anului 2020 i-a găsit pe locul al 3-lea în clasament, în spatele cluburilor CSA Steaua și FCSB II (cu o infuzie semnificatică de jucători de la prima echipă), în timp ce în Cupa României au ajuns în mod surpinzător până în runda șaisprezecimilor, în urma victoriei cu scorul de 3-2 versus Rapid București. Vicecampioana națională CS Universitatea Craiova urma să îi elimine cu scorul de 5-0, pe stadionul Ion Oblemenco. Deși pauza de iarnă a venit cu noi plecări, dar și accidentări în tabăra progresistă, aceștia au câștigat aproape fiecare meci din retur, cu excepția celui împotriva CSA Steaua de pe propriul teren. Bleu-albaștrii au ratat, însă, locul de baraj, terminând la două puncte în spatele echipei secunde a FCSB-ului, pe poziția a treia. Concentrarea clubului pe dezvoltarea academiei a dat roade în acest sezon, grupa 2004 reușind să câștige Campionatul Național U17.

2021-2022: Revoluția Academiei și Promovarea în Liga a II-a
Lotul progresist avea să rămână în mare parte neschimbat după vara lui 2021, având doar trei plecări: Mihai Șandru la Dacia Unirea Brăila, Ștefan Pacionel la CSA Steaua, și Mihai Ion la Ripensia; în timp ce revenirea lui Ionuț Tudorache de la CS Afumați a reprezentat cea mai importantă sosire. Pentru acest sezon, conducerea clubului a decis să se bazeze pe omogenitatea formată în campania trecută a jucătorilor deja aflați la club, dar și pe utilizarea mai extensivă a juniorilor din propria academie, aproape întreaga formație 2004 fiind promovată la grupa de seniori, în timp ce și tineri născuți în anii 2005, 2006 și chiar 2007 au fost debutați în Liga a III-a de-a lungul sezonului.

Începutul stagiunii a fost unul abrupt, Progresul fiind repartizată în runda secundă a Cupei României cu fosta sa colegă de eșalon, formația de Liga a II-a CSA Steaua București. Într-o manieră similară victoriei cu Rapid București din sezonul anterior, bleu-albaștrii au reușit să producă din nou o surpriză în Cupă, învingând roș-albaștrii pe teren propriu cu scorul de 2-1. În etapa următoare, aceștia au întâlnit o altă echipă care avea să se califice în Play-Off-ul Ligii a II-a în sezonul respectiv, Concordia Chiajna, iar după 120 de minute echilibrate, încheiate cu scorul de 1-1, progresiștii au fost eliminați din competiție în urma loviturilor de departajare.

Înainte de începutul Ligii a III-a, în Seria a 4-a era deja anticipat un duel pentru prima poziție între Progresul Spartac și CS Tunari, ilfovenii investind în vara respectivă o sumă considerabilă în scopul îmbunătățirii lotului și al renovării stadionului. Acest pronostic avea să se adeverească, Progresul și Tunari încheind sezonul regulat pe prima, respectiv a doua poziție, impresionantul record al tinerei echipe bleu-albastre de șaisprezece victorii, două remize și zero înfrângeri, catapultându-i la unsprezece puncte de ilfoveni. Astfel, bucureștenii s-au aflat și în clubul select al celor trei echipe, din cele o sută ale Ligii a III-a (pe lângă CS Hunedoara și CSM Reșița), care nu au pierdut nici un meci înainte de împărțirea clasamentelor. După euforia sezonului regulat, Play-Off-ul avea să fie unul nefast pentru progresiști, aceștia suferind primele două înfrângeri, ambele împotriva satelitului celor de la Rapid București, victoriile venind și ele mai rar, doar trei meciuri fiind câștigate de Progresul din cele nouă. Fie că vorbim despre dispariția îndemânării defensive din sezonul regulat, sau despre lipsa de inspirație din fața porții, bucureștenii au avut parte de o cădere de formă generală, care a determinat o reevaluare tactică înainte de baraj. Deși rezultatele bleu-albaștrilor s-au îmbunătățit în ultimele meciuri ale Play-Off-ului, aceștia reușind să păstreze primul loc din Seria a 4-a, în fața formației din Tunari, CS Afumați, liderul Seriei a 3-a, părea să devină favorită la obținerea locului de promovare în Liga a II-a repartizat zonei geografice respective, datorită lotului experimentat al acestora. În semifinala barajului de promovare, Progresului Spartac i-a fost pusă în față echipa care a terminat pe locul al doilea din Seria a 3-a, SC Popești-Leordeni. După două întâlniri echilibrate între cele două formații, progresiștii au trecut cu greu de ilfoveni, cu scorul general 2-1. Adevărata surpriză a avut loc, între timp, în cealaltă semifinală, unde CS Tunari au reușit să învingă echipa din Afumați în ambele partide, fiind singurul club, de pe o poziție secundă din Play-Off, care a reușit să se califice în finală. Cum Progresul și Tunari se cunoșteau deja reciproc, având deja cinci întâlniri în sezonul respectiv, acestea au jucat un fotbal dezinvolt și ofensiv. Însă pentru bleu-albaștrii, forma slabă din acea primăvară a părut să rămână o amintire îndepărtată, aceștia reușind două victorii emfatice la baraj: în tur, cu scorul de 4-0, pe Stadionul Tunari, și în returul din Intrarea Vrabiei, cu scorul de 3-1, aceștia promovând în Liga a II-a, cu scorul general de 7-1.

Așadar, la treisprezece ani de la desființarea originalului Progresul București, când aceștia se aflau în Liga a II-a, suporterii progresiști au căpătat din nou o echipă pe care o puteau susține în eșalonul secund. Cât despre pariul conducerii clubului de a promova persistent produse ale propriei academii, acesta a fost un succes, meciurile finale arătând asta cel mai clar, cum din cele nouă goluri marcate în cele patru meciuri ale barajului de promovare, cinci au fost înscrise de jucători de la grupa U18.

Suporteri

Începând cu sezonul 2016-2017, clubului i s-a alăturat o mare parte din galeria fostului Progresul București, după susținerea timp de aproape un deceniu al clubului înființat în 2009, ASFC Progresul București. Conceptul general al unei galerii progresiste a fost creat în 2003, odată cu organizarea grupului FANS, din lipsa vreunei formațiuni de suporteri care cânta la meciurile de pe Stadionul Cotroceni, sau care iniția deplasări. Două decenii mai târziu, nucleul grupului rămâne intact în galeria modernă a Progresului Spartac, grupurile principale de suporteri fiind VICIOS și Anturaj Bleu-Albastru. Colectivul de fani ai bleu-albaștrilor este înfrățit cu câteva grupuri de suporteri al clubului FC Argeș, organizându-se de mai multe ori deplasări comune.

Stadion

Baza principală a Progresului Spartac, poreclită Intrarea Vrabiei, găzduiește stadionul principal al clubului, un teren cu gazon sintetic modern, o instalație de nocturnă cu 200 de lucși, și o capacitate de 1030 de locuri în două tribune și o peluză. Terenul a fost inaugurat în 1966 cu scopul de a deservi fotbalul municipal din sudul Bucureștiului. Primul meci oficial susținut de către bleu-albaștrii pe acest stadion a fost o victorie chiar împotriva foștilor proprietari, Comprest GIM, în martie 2017. În contrast cu majoritatea echipelor de fotbal profesioniste din România, progresiștii își dețin propria arenă, în loc să o închirieze de la un organ public. Astfel, Stadionul Progresul Spartac este unul dintre singurele stadioane private din țară. Baza sportivă mai conține două terenuri de antrenament acoperite și vestiare modernizate.

Pe lângă terenul din București, Progresul mai deține o bază de antrenamente inaugurată în 2020, omologată și pentru competițiile de juniori, situată în comuna 1 Decembrie, județul Ilfov. Aceasta are un teren cu gazon sintetic, și unul cu gazon natural.

Palmares

 Liga a III-a
 Locul 1 (2): 2019-2020, 2021-2022
 Locul 2 (1): 2017-2018
 Locul 3 (2): 2018-2019, 2020-2021
Liga a IV-a București
Locul 1 (1): 2016–17

Sezoane

[a]  S-a calificat în Play-Off-ul competiției municipale, organizat între primele patru echipe din clasament. Progresul a câștigat toate cele 3 meciuri, cu un record 5-1, și s-a calificat la barajul tur-retur de promovare în Liga a III-a, pe care l-a câștigat cu record 6-5.

[b]  Pandemia de Coronavirus a dus la sistarea competiției. Promovarea din Seria a 3-a avea să se decidă printr-un baraj tur-retur, jucat între primele două echipe clasate. Progresul a pierdut acest baraj, record 0-2.

[c]  S-a calificat în Play-Off-ul Seriei a 4-a, organizat între primele patru echipe din clasament. Recordul din Play-Off a fost 3-4-2, golaveraj 16-11, Progresul terminând cu 63 de puncte. La barajul de promovare a învins SC Popești-Leordeni (1-0, 1-1) în semifinală, și CS Tunari (4-0, 3-1) în finală.

Jucători
La 22 Februarie 2023,

 Staff La 22 Februarie 2022,

Note

Cluburi de fotbal din București

AFC Progresul 1944 Spartac


Vîrsta de aur a anticipației românești este o colecție de povestiri științifico-fantastice din 1969 editată de Ion Hobana. A apărut la Editura Tineretului în Colecția SF.

În 1972 a primit Premiul Uniunii Scriitorilor și Premiul Special Europa - Trieste.

Cuprins
 Cuvânt înainte (Vîrsta de aur a anticipației românești) - eseu de Ion Hobana
 Spiritele anului 3000 de Demetriu G. Ionnescu
 O călătorie în lună de Alexandru Speranță
 Oceania-Pacific-Dreadnought de Alexandru Macedonski
 O tragedie cerească de Victor Anestin
 Un asasinat patriotic de Victor Eftimiu
 Brațul Andromedei de Gib Mihăescu
 De vorbă cu Necuratul (capitol din Cetiți-le noaptea) de Ion Minulescu
 Ochiul lui Eliazar (capitol din Baletul mecanic) de Cezar Petrescu
 În preistorie (capitol din Tablete din țara de Kuty) de Tudor Arghezi
 Pastorală (capitol din Aventurile d-lui Ionel Lăcustă-Termidor) de Felix Aderca
 Sfârșit (capitol din Oameni în ceață) de Ion Biberi
 Pământul în flăcări! de Al. Dem. Colțești
 Ard luminile-n Vitol de Ilie Ienea
 Groază  de Victor Papilian
 Agerul pământului de I. C. Vissarion
 "Nopți la Serampore" (fragment) de Mircea Eliade

Referințe și note

Vezi și
 Odiseea marțiană
 Fantascienza. Povestiri italiene
 O falie în timp
 Lista cărților științifico-fantastice publicate în România

Legături externe
 Istoria publicării lucrării Vîrsta de aur a anticipației românești la Internet Speculative Fiction Database

Colecții de povestiri științifico-fantastice
Cărți din 1969
1969 în științifico-fantastic

Vîrsta de aur a anticipației românești


é uma série de jogos feita pela Sunsoft, que foi lançado principalmente no Japão, e alguns lançamentos na Europa e solo um lançamento na América do Norte. Foi uma das grandes franquias da companhia nos anos 90.

Hebe, o personagem principal da série, converteu-se na mascote principal da Sunsoft durante o período, aparecendo no logo da companhia em alguns jogos e comerciais. Essa série contém cenários e personagens cómicos e surreais. A série cobre alguns gêneros diferentes desde as plataformas Puzzle, embora seja do mesmo universo fictício. Apesar de ter 9 jogos na série, lançaram 3 versões solo fora do Japão: Ufouria: The Saga pelo NES, Hebereke's Popoon pelo Super Nintendo e Hebereke's Popoitto pelo SNES, PlayStation, e Sega Saturn. Todos eles foram lançados na Europa, menos na América do Norte, apesar de Ufouria: The Saga ter sido lançado no console virtual do Wii lá quase 18 anos depois, e no Wii U 22 anos depois.

O primeiro jogo de Hebereke da Nintendo Entertainment System foi lançado na região PAL, com o título de Ufouria: The Saga que mudou os nomes dos personagens principais, enquanto dois de elas tem seus designs alterados. Um lançamento norte-americano foi planejado, mas cancelado por Mr. Gimmick devido aos seus designs de personagens peculiares. No entanto, a versão da região PAL foi adicionado depois ao console virtual do Wii na América do Norte. Posteriormente, uma série de jogos da Super Nintendo Entertainment System também foram lançados com o título Hebereke, que mantido os desenhos e nomes originais da versão japonesa.

Jogos
O desenvolvedor Sunsoft usou os personagens e o mundo de Hebereke numa série de jogos por Family Computer, Super Famicom, Sega Saturn, PlayStation, os fliperamas e telefones móbiles.. Abaixo contém a lista de lançamentos.

Mercancia
Ryōji Uchimichi, desenhista dos personagens da série, criou uma série de mangá Yonkoma, baseado nos jogos e foi serializado pela Tokuma Shoten na revista japonesa Family Computer Magazine em 6 de Setembro de 1991.

Jogos eletrônicos

Hebereke


Namsós er borg í Þrændalögum með um 10.228 íbúa (2021). Namsós er eins og nafnið gefur til kynna við ósa árinnar Naumu (Namsen á norsku) sem tæmist í Namsefjörð. Borgin er höfuðstaður samnefnds sveitarfélags þar sem um 15.001 búa.

Namsos er svæðismiðstöð Namdalen, sem er nyrsta svæðið í Trøndelag. Byggingarnar í Namsos, að innri borgarkjarnanum undanskildum, samanstanda að miklu leyti af eldri og nýrri timburhúsum og í borginni eru 2 brýr yfir Naumu, Namsbrua frá 1922 (lengd 219 metrar) og Namsosbrua frá 2005 ( lengd 365 metrar). Sjúkrahúsið fyrir norðurhluta Trøndelag er staðsett í Namsos og er Namsos-sjúkrahúsið stærsti vinnuveitandinn í bænum.

Namsos er við Fv17 sem kemur frá Steinkjer 74 km suður af Namsos. Fv17 heldur áfram norður til Brønnøysund. 105 km frá Namsos á Fv17 liggur Foldereid, þar sem Fv770 byrjar og fer vestur til Rørvik.

Frá Namsos er strætótenging til Steinkjer, Rørvik, Brønnøysund, Grong (lestarstöð) og Lauvsnes.

Frá Namsos er hraðbátatenging til Rørvik og Leka.

Flugvöllurinn í Namsos er staðsettur á Høknesøra, fjórum kílómetrum austur af miðbænum. Namsos flugvöllur hefur brottfarir með Widerøe til Þrándheimsflugvallar Værnes, Rørviksflugvallar Ryum og Óslóarflugvallar Gardermoen.

Namsos er verslunar-, iðnaðar- og þjónustumiðstöð.

Í miðbæ Namsos eru tvær stórar verslunarmiðstöðvar, auk fjölda sérverslana, apóteka, áfengisverslana o.fl. Við Spillumstranda er stærra atvinnu-, skrifstofu- og iðnaðarsvæði en þar eru nokkrar bílasölur, húsgagnaverslanir og aðrar sérverslanir.

Af 11 upprunalegu sögunarmyllum í Namsos er aðeins ein starfrækt í dag, Moelven Van Severen, sem er staðsett norðan við Namsen, í miðjum bænum.

Af öðrum atvinnugreinum má nefna matvælafyrirtækin Synnøve Finden og Gilde Norsk Kjøtt, ýmis viðarvöruiðnaður, verkstæðisiðnaður og grafísk framleiðsla.

Í miðbæ Namsos eru Scandic Rock City Hotel og Tinos Hotel og við Spillum er Namsen Motorhotel.

Universitetet Nord (Nord háskólinn) er með deild í Namsos sem býður upp á nám í ávísunum, forvörnum og hjúkrun. Í háskólanum eru um 650 nemendur,

Olav Duun Videregående skole í Namsos er almennur framhaldsskóli með um 800 nemendur.

Ennfremur eru 3 opinberir grunnskólar: Namsos grunnskóli, Høknes grunnskóli, Sørenget upvekstsenter, 2 opinberir ungmennumsskólar: Namsos ungmennumsskóli og Høknes ungmennumsskóli, 1 opinber sameinaður grunnskóli og ungmennumsskóli: Vestbyen skóli og 1 einkaskóli, Bjørkly skóli. Namsos er oft nefnt "vagga Trønderrokksins". Namsos hefur fóstrað nokkra þekkta tónlistarmenn: m.a. Stein Ingebrigsen, Prudence með Åge Aleksandersen og Terje Tysland og D.D.E.

Frægasta safn borgarinnar er Rock City, einnig þekkt sem Trønderrock safnið. Staðurinn er upplifunarmiðstöð sem segir sögu tónlistarstílsins frá uppruna sínum með Prudence seint á sjöunda áratugnum til dagsins í dag með nýjum trønderrokkara eins D.D.E.

Namsos var varpað á loft af þýskum flugvélum 20. apríl 1940. Þýsku sprengjuflugvélarnar breyttu Namsos í rjúkandi öskuhaug. Aftur stóðu nokkrar múrsteinsrör og eldveggir. Þrír óbreyttir borgarar létu lífið í sprengjuárásinni á Namsos. 207 hús í borginni urðu fyrir algerum skemmdum, en 217 hús höfðu orðið fyrir miklu tjóni og götur, vatnsveitur, fráveitukerfi og rafmagnsnet höfðu einnig orðið fyrir miklu tjóni.

Endurreisn hófst þegar síðar á árinu 1940, en það liðu 20 ár þar til endurbyggingu Namsos var lokið.
bæir í Þrændalögum

Namsós


El término Komchén puede hacer referencia a:

 Komchén, una población localizada en el municipio de Hopelchén, Campeche, México;
 Komchén, una población localizada en el municipio de Mérida, Yucatán, México;
 Komchén, un sitio arqueológico localizado en el municipio de Mérida, Yucatán, México;
 Komchén, una población localizada en el municipio de Tzucacab, Yucatán, México;
 Komchén Martínez, una población localizada en el municipio de Motul, Yucatán, México.

Komchén


Matt O'Riley, né le  à Hounslow en Angleterre, est un footballeur anglo-danois qui évolue au poste de milieu central au Celtic Glasgow.

Biographie

En club
Né dans le Borough londonien de Hounslow en Angleterre, Matt O'Riley est formé par le Fulham FC. Après avoir rejeté une offre de prolongation de contrat de Fulham, O'Riley quitte le club librement à l'été 2020, se retrouvant alors sans club.

Le , lors du mercato hivernal, Matt O'Riley s'engage au MK Dons.

Le , lors du mercato hivernal, Matt O'Riley s'engage au Celtic Glasgow. Il joue son premier match pour le Celtic le  suivant, lors d'une rencontre de championnat face au Heart of Midlothian. Il est titularisé et se montre décisif en délivrant une passe décisive à Giórgos Giakoumákis, participant ainsi à la victoire de son équipe par deux buts à un.

Il est sacré Champion d'Écosse en 2021-2022.

En sélection
Né en Angleterre, Matt O'Riley possède des origines danoises et norvégiennes par sa mère et irlandaises par son père, et peut donc représenter chacun de ces quatre pays. Il est appelé avec l'équipe du Danemark espoirs en mars 2022. O'Riley joue son premier match avec cette sélection le 29 mars 2022 contre la Belgique. Il entre en jeu à la place de Oliver Villadsen et les deux équipes se neutralisent (1-1 score final).

Palmarès
 Celtic Glasgow

 Championnat d'Écosse de football (2)
 Champion en 2022 et 2023
 Coupe de la Ligue écossaise de football (1)
 Vainqueur en 2023
 Coupe d'Écosse de football (1)
 Vainqueur en 2023

Notes et références

Liens externes

Footballeur anglais
Joueur du Fulham FC
Joueur du Milton Keynes Dons FC
Joueur du Celtic FC
Naissance en novembre 2000

Matt O'Riley