The mayor of Philadelphia is the chief executive of the government of Philadelphia, Pennsylvania,
as stipulated by the Charter of the City of Philadelphia. The current mayor of Philadelphia is Jim Kenney, whose term as mayor expires in 2024.

History

18th century
The first mayor of Philadelphia was Humphrey Morrey, who was appointed to the position by William Penn, the founder of the city and the colonial-era Province of Pennsylvania, which became the state of Pennsylvania following the American Revolutionary War. Penn subsequently appointed Edward Shippen under the city charter of 1701.  The Philadelphia City Council then elected Shippen to a second term. Subsequent mayors, who held office for one year, were elected by the Philadelphia City Council. The initial mayors of Philadelphia were not compensated and candidates sometimes objected strongly to being selected to the position, sometimes choosing even to pay a fine rather than serve in the position.

In 1704, alderman Griffith Jones was elected but declined to serve, for which he was fined twenty pounds. In 1706, Alderman Thomas Story was similarly fined for refusing office. In 1745, Alderman Abraham Taylor was fined thirty pounds for refusing the mayoralty; Council then elected Joseph Turner, who also refused and was likewise fined. Others who refused election included Richard Hill (1717), Isaac Norris (1722), John Mifflin, and Alexander Stedman, while William Coxe pleaded illness (1758), Samuel Mifflin (1761), William Coxe and Daniel Benezet (1762), and John Barclay and George Roberts (1792). Robert Wharton declined in 1800 and 1811, amid serving for 14 one-year terms, making him the most-often-elected (16 times, including refusals) and longest-serving (14 years) mayor of Philadelphia.

In 1747, at the request of retiring Mayor William Attwood, Council resolved to institute an annual salary of 100 pounds for the office. Nevertheless, that same year, Anthony Morris secretly fled to Bucks County to avoid being notified of his election to the mayoralty. When he could not be located after three days, a new election had to be arranged, and Attwood was re-elected to a second term.

19th century
Beginning in 1826, Council could elect any citizen of Philadelphia to the mayoralty. From 1839, mayors were elected by popular vote. If no candidate won a majority of the popular vote, then the joint Councils (Select and Common) would decide between the two leading candidates. John Swift was the first mayor to be elected directly by the people in the 1840 election.

The term of office was extended to two years in 1854, three years in 1861, and four years in 1885. Further, The Act of 1885 prohibited mayors from succeeding themselves.

20th century
The restriction was lifted in the 1940s allowing Bernard Samuel to run for re-election. In 1951, the city's Home Rule Charter established a two-term limit for mayors. The term limit is consecutive, not lifetime.

The mayorship of Philadelphia has been held by Democrats since 1952. The only Republican who has come close to winning the position was Sam Katz, who in 1999 came within half a percentage point of being the first Republican mayor of Philadelphia elected in over 45 years.

List of Mayors
 Parties

Colonial mayors elected by the Common Council

Post-independence mayors elected by the common council

Mayors chosen by popular election

Mayors elected following the Act of Consolidation

Mayors elected under the Home Rule Charter of 1951

See also

  History of Philadelphia
Timeline of Philadelphia

Notes

References

Sources

Books

Websites
  Official Philadelphia Government list

External links

Office of the Mayor

1691 establishments in Pennsylvania
Mayors

Mayor of Philadelphia


Emilio Benavent Escuín (Valencia,  – Málaga, ) fue un sacerdote católico español, obispo de Málaga, arzobispo de Granada y vicario general castrense de España.

Trayectoria

Formación

Estudió en Madrid Magisterio y Filosofía y Letras en la Universidad Central, donde fue discípulo de Ortega y Gasset. Tras un paréntesis a causa de la guerra civil, durante la cual combatió como soldado en el ejército nacional, pasó a la Universidad Pontificia Comillas (Santander) donde se doctoró en Teología.

Sacerdote

Incardinado en Málaga, al lado del cardenal Herrera Oria, fue coadjutor en la parroquia de Santiago, capellán de Aviación, profesor de instituto, párroco de San Patricio en Huelin, profesor de Teología, Patrología y Arte Sacro del seminario diocesano, del que posteriormente fue rector, canónigo de la Catedral de Málaga y consiliario de las Juventudes de Acción Católica.

Obispo

El  fue nombrado obispo auxiliar de Málaga y el  obispo coadjutor de la misma diócesis, de la que se hizo cargo como obispo titular  el , al retirarse el cardenal Herrera Oria.

Con marcada sensibilidad social y por encargo del cardenal Herrera, llevó a cabo la creación de doscientas cincuenta escuelas rurales y coordinó la formación de numerosos maestros. Mientras ejerció en Málaga, se inauguraron las iglesias de Fátima y de San Gabriel, el convento cisterciense de la Encarnación y se inició la construcción de las iglesias de Santa Rosa de Lima y de Stella Maris.

Arzobispo

Fue nombrado arzobispo coadjutor de Granada, ante la delicada salud del titular, Rafael García y García de Castro, el  y se hizo cargo de la archidiócesis al fallecer este el .

En Granada se recuerdan especialmente su sensibilidad y cercanía al mundo del trabajo y su solidaridad y apoyo a los curas obreros y a los sacerdotes sancionados por las homilías de carácter social y de oposición al régimen, frecuentes en los años finales del franquismo.

Vicario general castrense
Fue nombrado arzobispo de Maximiana en Numidia para el cargo de vicario general castrense el . Asimilado a la categoría de general de división y afectado por la ley de pase a la reserva de las Fuerzas Armadas, se le aceptó la dimisión como vicario el , pese a no haber cumplido la edad de 75 años. Esta prematurara salida del cargo se ha relacionado con el golpe de Estado del 23 de febrero de 1981. Sin embargo permaneció como arzobispo de Maximiana en Numidia hasta el , fecha en que se le aceptó la dimisión, poco antes de cumplir 84 años.

Final
Desde que cesó como vicario general, residió en Málaga y colaboraba en la parroquia de San Gabriel hasta su fallecimiento, acaecido el . Por deseo propio, sus restos fueron inhumados en la iglesia parroquial de San Patricio iglesia parroquial de San Patricio de dicha ciudad.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Emilio Benavent Escuín en la web de Catholic Hierarchy

Fuentes

Sucesión

Obispos de Málaga
Arzobispos de Granada
Arzobispos castrenses
Obispos de España del siglo XX
Arzobispos coadjutores de Granada
Nacidos en Valencia
Fallecidos en Málaga
Obispos católicos del siglo XX

Emilio Benavent Escuín


ŽNL Šibensko-kninska u sezoni 2004./05. je predstavljala jedinu županijsku ligu u Šibensko-kninskoj županiji, te ligu četvrtog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva.
Sudjelovalo je sedam klubova, a prvak je bio klub "Vodice".

Sustav natjecanja
Sudjelovalo je sedam klubova a igrano je u dva dijela:
 Prvi dio – 7 klubova je igralo dvokružnu ligu (14 kola, 12 utakmica po klubu)
 Doigravanje za prvaka – 4 prvoplasirane momčadi iz "Prvog dijela" su igrale dvokružnim ligaškm sustavom (6 kola), uz prenešne sve rezultate iz "Prvog dijela"''

Ljestvice i rezultatske križaljke

Prvi dio

Doigravanje za prvaka

Povezani članci
 ŽNL Šibensko-kninska
 1. ŽNL Splitsko-dalmatinska 2004./05.
 1. ŽNL Zadarska 2004./05.

Vanjske poveznicxe

Izvori

 Davor Gaurina: "N.K. DOŠK : 1919.-2019. Drniš : 100 godina voljenog kluba", Drniš, 2019., , str. 414-416
 Milorad Dujmović Micko, Ante Livaja: "Nogometni klub Dinara Knin 1913-2013", Knin, 2013., , str. 153-157

2004-05
Šibensko-kninska

ŽNL Šibensko-kninska 2004./05.


Cornelius « Con » Joseph Martin, né le  à Rush et mort le , est un footballeur international irlandais. Martin a d'abord joué au football gaélique pour l'équipe du comté de Dublin avant de se lancer dans une carrière de footballeur, jouant entre autres pour Drumcondra, Glentoran, Leeds United et Aston Villa.

Martin est également un double international et a joué et dirigé les deux équipes irlandaises . En 1949, il était membre du FAI XI qui a battu l'Angleterre 2-0 à Goodison Park, un exploit qui est souvent cité comme la première victoire d'une équipe non britannique sur l'Angleterre à domicile.

Martin joue principalement en tant que demi-centre. Il fait ses débuts internationaux avec le FAI en tant que gardien de but et fait une saison comme gardien de but d'Aston Villa.

Footballeur gaélique
Martin a joué au football gaélique dans sa jeunesse pour le club St Maurs GAA à Rush, dans le comté de Dublin, et a été appelé dans le panel senior du comté de Dublin à l'âge de . Le 9 novembre 1941, il a aidé Dublin à remporter le titre de Leinster, s'associant à Joe Fitzgerald de Geraldines au milieu de terrain lors de la finale contre Carlow. Cependant, en même temps qu'il jouait pour Dublin, il jouait également au football pour Drumcondra. Lorsque cela est découvert, la Gaelic Athletic Association, qui maintenait l'interdiction des sports non gaëliques, expulse Martin et lui retire ses médailles. Après la levée de l'interdiction, Il retrouve ses médaille en 1971.

Carrière en club
Martin joue pour Drumcondra, puis pour Glentoran. C'est à cette époque qu'il fait ses débuts pour la FAI en tant que gardien de but et en tant que défenseur pour l'IFA. Il rejoint Leeds en décembre 1946, puis en , Aston Villa comme défenseur. En , Martin signe à Waterford United, et en , à Dundalk.

International irlandais
Lorsque Martin a commencé sa carrière internationale en 1946, il y avait en effet deux équipes irlandaises, choisies par deux associations rivales. Les deux associations, l'IFA basée en Irlande du Nord et la FAI basée en République d'Irlande, ont revendiqué la compétence sur l'ensemble de l'Irlande et ont sélectionné des joueurs de toute l'île. En conséquence, plusieurs joueurs irlandais notables de cette époque, dont Martin, ont joué pour les deux équipes.

FAI
Entre 1946 et 1956, Martin est sélectionné  et marque  pour le FAI.

Le  lors d'un match de qualification pour la Coupe du Monde de la FIFA 1950 contre la Finlande, où il joue comme avant-centre, il marque deux fois. Le 21 septembre, avec Johnny Carey et Peter Farrell, il était membre du FAI XI qui a battu l'Angleterre 2-0 à Goodison Park, devenant ainsi la première équipe non britannique à battre l'Angleterre à domicile. Martin a marqué le premier match. Il marque son cinquième but, lors d'une défaite 3-1 contre la Suède lors d'un autre match de qualification pour la Coupe du monde. Le 10 mai 1950, il est capitaine de la FAI XI lors d'une défaite 5-1 contre la Belgique. Il a marqué son dernier but pour le FAI XI lors d'une victoire 2-1 contre la Norvège lors d'un match amical le 7 novembre 1954.

IFA
Martin est sélectionné six fois par l'IFA entre 1946 et 1950.

Sa dernière sélection avec l'IFA est lors d'un match nul 0-0 avec le pays de Galles le 8 mars 1950. Ce match fait partie du championnat britannique de 1950, et sert également de qualification pour la Coupe du monde de football de 1950 . Martin, avec Davy Walsh, Reg Ryan et Tom Aherne, était l'un des quatre joueurs nés dans l'État libre, inclus dans l'IFA XI ce jour-là et, par conséquent, il a joué pour deux associations différentes dans le même tournoi de la Coupe du Monde de la FIFA. Cette situation a finalement conduit à l'intervention de la FIFA et, par conséquent, Martin est devenu l'un des quatre derniers joueurs nés dans l'État libre à jouer pour IFA.

Famille
Martin était le membre fondateur d'une famille de footballeurs irlandais. Son fils Mick Martin a joué au cours des années 1970, pour Manchester United, Newcastle United, West Bromwich Albion et la République d'Irlande. Son autre fils, Con Martin Jr. a joué pour plusieurs clubs de la Ligue d'Irlande. Sa fille Mary a épousé Gerry Garvan qui a également joué dans la Ligue d'Irlande. Martin Sr. a ensuite travaillé comme courtier d'assurance et a formé une société, Martin & Garvan Insurances Ltd., avec son gendre. Le petit-fils de Martin, Owen Garvan, a joué pour Crystal Palace et avec l'équipe espoirs irlandaise et dans l' équipe B de la République d'Irlande dans un match contre Nottingham Forest.

Références

Liens externes

Double international irlandais
Footballeur international nord-irlandais
Footballeur international irlandais
Joueur du Dundalk FC
Joueur du Waterford United FC
Joueur de l'Aston Villa FC
Joueur du Leeds United FC
Joueur du Glentoran FC
Joueur du Drumcondra FC
Entraîneur irlandais de football
Entraîneur du Shelbourne FC
Entraîneur du Dundalk FC
Gardien de but au football
Naissance en mars 1923
Naissance en province de Leinster
Décès en février 2013
Décès à Dublin
Décès à 89 ans

Con Martin


Gauldal, Norveç'in ortasında bir bölgenin ve vadinin ismidir. Gauldal'da Sør-Trøndelag eyaletine bağlı Midtre Gauldal ve Rennebu şehirleri bulunmaktadır. Gaula Nehri, boydan boya Gauldal'dan akar.

Gauldal


Racolarea este un film românesc din 1985 regizat de George Cornea. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Florin Piersic, Tora Vasilescu și Ion Dichiseanu.

Rezumat

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Florin Piersic — George Tudoran alias "Oskar Dubac", tânăr inginer geolog, campion amator de raliu
 Tora Vasilescu — Aura Tudoran, soția geologului (menționată Tora Vasilescu-Daneliuc)
 Ion Dichiseanu — Johan Nero, conducătorul unui trust multinațional de spionaj economic
 Rodica Mureșan — Irene, agentă dublă a trusturilor multinaționale de spionaj
 Ion Besoiu — "inspectorul" Martin, conducătorul unui trust multinațional de spionaj rival
 Constantin Diplan — agent al trustului de spionaj al "inspectorului" Martin, cel care o racolează pe soția ing. Tudoran
 Vladimir Găitan — Pedro, agent al trustului de spionaj al lui Nero
 Mircea Anghelescu — "Stentorul", directorul centrului de pregătire al agenților trustului de spionaj al "inspectorului" Martin
 Andrei Bursaci — James, agent al trustului de spionaj al lui Nero
 Sebastian Papaiani — Sebastian Niță, maistru geolog din echipa ing. Tudoran, instructor de automobilism
 Rodica Popescu Bitănescu — Elvira, soția maistrului Niță
 Cornel Gîrbea — barmanul, agent al trustului de spionaj al "inspectorului" Martin
 George Negoescu — tatăl Aurei Tudoran
 Dan Damian — directorul Institutului de Cercetări Geologice
 Klaus Gehrke — Ricky Rip, un bețiv prietenos care conversează cu Tudoran (menționat Claus Gehrke)
 Eduard Belaus
 Ion Lupu — consulul României în țara occidentală
 Ion Siminie — director în Ministerul Afacerilor Externe
 Laurențiu Lazăr — Alfred, agent al trustului de spionaj al lui Nero
 Mihai Perșa — agent al trustului de spionaj al "inspectorului" Martin
 Alexandru Lazăr
 Miron Șuvagău
 Florentin Marinescu
 Alexandru Fole
 Dorin Ganea
 Nicolae Dide — agent al trustului de spionaj al "inspectorului" Martin
 Miron Murea
 Vasile Popa — agent al trustului de spionaj al "inspectorului" Martin
 Luca Nelino
 Florin Mateescu
 Dumitru Ghiuzelea
 Willi Schrade
 Ellen Rappus

Primire
Filmul a fost vizionat de 2.550.009 spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1985 în film

Filme din 1985
Filme regizate de George Cornea
Filme românești
Filme în limba română
Filme de acțiune

Racolarea


Paradise Lost er ensk sveit sem spilar gotneskt þungarokk og dómsdagsmálm. Hún var stofnuð árið 1988 í Halifax í norður-Englandi og er talin meðal frumkvöðla dómsdagsmálms (doom metal). Liðskipan sveitarinnar hefur verið stöðug fyrir utan trommarastöðuna.

Með tímanum hefur stíl hljómsveitarinnar breyst. Hún fór frá dauðarokksröddum yfir í melódískari gotneskari stíl um miðbik 10. áratugar 20. aldar. Frá 1997 til um 2002 gerði sveitin tilraunir með melódískara rokk og rafrænni stíl í ætt við Depeche Mode. Platan One Second (1997) náði allnokkrum vinsældum í Þýskalandi og á Norðurlöndum.

Eftir 2005 hóf hljómsveitin afturhvarf til sinna fyrri stíla, dauðadoom og gotnesks málms.

Meðlimir
Nick Holmes – söngur (1988–)
Gregor Mackintosh – gítar (1988–); hljómborð (1996-)
Aaron Aedy – gítar (1988–)
Stephen Edmondson – bassi (1988–)
Guido Montanarini – trommur (2023–)

Breiðskífur
Lost Paradise (1990)
Gothic (1991)
Shades of God (1992)
Icon (1993)
Draconian Times (1995)
One Second (1997)
Host (1999)
Believe in Nothing (2001)
Symbol of Life (2002)
Paradise Lost (2005)
In Requiem (2007)
Faith Divides Us – Death Unites Us (2009)
Tragic Idol (2012)
The Plague Within (2015)
Medusa (2017)
Obsidian (2020)

Enskar þungarokkshljómsveitir

Paradise Lost (hljómsveit)


Hanna Ivanovna Veres (en ukrainien : Га́нна Іва́нівна Ве́рес) née le  et morte le , est une artiste folklorique, brodeuse et tisseuse ukrainienne. Elle était la fille de l'artiste et tisserande, Maria Posobchuk, et la mère des artistes Valentina et Elena Veres. Elle a reçu le Prix national Chevtchenko avec Anna Vasylashchuk en 1968.

Prix et reconnaissances

Ordre de l'insigne d'honneur.
Membre de l'Union des artistes soviétiques d'Ukraine depuis 1965.
Prix national Chevtchenko avec Anna Vasylaschuk pour une série de serviettes tissées folkloriques ukrainiennes créées en 1965-1967.
Maître honoré de l'art populaire de l'URSS à partir de 1977.
Artiste du peuple d'Ukraine depuis 1995.
Membre de l'Union nationale des maîtres d'art populaire de l'Ukraine depuis 1999.

Travaux

Vêtements décoratifs

L'Ukraine, ma mère (1956)
Reapers Reap (1962)
L'Ukraine, ma mère (1966)
Golden Autumn (1966)
Fleurs, Ukraine(1967)
Notre pensée, notre chanson (1967)
Dans une nouvelle famille libre (1969)
Ukraine soviétique" (1971)
Générosité (1973)
Chornobyl Bells (1988)
Foudre (1990)

Tissus décoratifs

Notre pensée, notre chant (1965)
Fleurs de Polissya (1967)
Kiev - Jardin (1975)
Le bonheur de la terre (1985)

Panneaux
Célèbre, Patrie (1978, Hôtel "Ukraine" à Moscou )
Mémoire des années de feu (1984)
Avril, Ukraine (1984)
Space Next (1990)
Mom's Cherry (1990)
La tragédie de Tchernobyl (1991, consacré à la catastrophe de Tchernobyl)

Liens externes

Naissance en décembre 1928
Décès en juin 2003
Lauréat du prix national Taras-Chevtchenko
Décès à 74 ans

Hanna Ivanovna Veres


Sarah Thonig (n. 16 februarie 1992, München) este o actriță germană de teatru și de film.

Filmografie (selectată)
 2004: Salzburger Land (Imagefilm)
 2005: Heiraten macht mich nervös (Fernsehfilm)
 2012: Dahoam is Dahoam (Fernsehserie)
 2012: Lebenslänglich Mord – "Die kleine Königin"
 2014: Hotel 13 (Fernsehserie, 49 Episoden – Hauptrolle Liv Sonntag)
 2014: Aktenzeichen XY … ungelöst (Fernsehserie, eine Episode)
 2014: Alles was zählt (Fernsehserie, Gastrolle Susi Carstens)
 2015: Sturm der Liebe (Fernsehserie, Gastrolle Becky McPherson)
 2015: Der Alte - Die Puppenspieler
 seit 2015: Die Rosenheim-Cops (Fernsehserie)
 2017: Wilsberg (Fernsehserie, "Die fünfte Gewalt", Gastrolle)

Note

Legături externe

 Sarah Thonig  bei cma-actors.de
 Offizielle Webseite

Nașteri în 1992
Actrițe germane
Germani în viață
Germani din secolul al XXI-lea

Sarah Thonig


An Pholidota leveilleana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Pholidota leveilleana in nahilalakip ha genus nga Pholidota, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pholidota (Orchidaceae)

Pholidota leveilleana


David Gunnar Fransiscus Lagercrantz (n. 4 septembrie 1962, Solna) este un scriitor și jurnalist suedez. El și-a câștigat faima internațională prin Jag är Zlatan Ibrahimović, o biografie a jucătorului de fotbal suedez Zlatan Ibrahimović.

Biografie
Lagercrantz s-a născut în 1962, părinții fiind Olof Lagercrantz și Martina Ruin. El este fratele actriței suedeze Marika Lagercrantz. David Lagercrantz a crescut în Solna și Drottningholm. A studiat filozofia și știința religiilor. Până în 1993 a lucrat ca reporter investigații pentru cotidianul Expressen.
În 1997 apare cartea saGöran Kropp 8000 plus despre alpinistul Göran Kropp. În anul 2000 apare a doua sa carte, de asemenea o biografie, despre inginerul și inventatorul suedez Håkan Lans.
În primul său roman Syndafall i Wilmslow îl descrie pe matematicianul englez Alan Turing.
În noiembrie 2011 apare Jag är Zlatan Ibrahimović, o biografie a jucătorului de fotbal suedez Zlatan Ibrahimović, conform lui Lagercrantz bazat pe sute de ore de interviuri cu sportivul. Interviurile au fost luate în Milano. În decembrie 2013 editura Norstedts, îi propune să continue trilogia Milliennium de Stieg Larsson. Romanul apare pe 27 august 2015.

Opere
 Göran Kropp 8000 plus (1997)
 Änglarna i Åmsele (1998)
 Ett svenskt geni (2000, despre Håkan Lans)
 Stjärnfall (2001)
 Där gräset aldrig växer mer (2002)
 Underbarnets gåta (2003)
 Himmel över Everest (2005)
 Ett svenskt geni – berättelsen om Håkan Lans och kriget han startade (2006)
 Syndafall i Wilmslow (2009)
 Jag är Zlatan Ibrahimović (2011)
 Det som inte dödar oss (2015)

Opere traduse în limba română
 Prizoniera în pânza de paianjen (Continuarea trilogiei Millennium), Editura Trei, 2015, ISBN 9786067195002

Note

Legături externe
 David Lagercrantz website
 David Lagercrantz, Libris

Nașteri în 1962
Literatura secolului al XX-lea
Literatura secolului al XXI-lea
Scriitori suedezi
Oameni în viață

David Lagercrantz


Sofikó, en , est un village du nome de l'Évros en Macédoine-Orientale-et-Thrace, Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Orientale-et-Thrace

Sofikó (Évros)


Jurnalul Annei Frank este o adaptare teatrală a cărții Jurnalul Annei Frank care prezintă cei doi ani în care tânăra Anne Frank s-a ascuns de naziști împreună cu familia sa și cu alte patru persoane în anexa secretă a unei case din Amsterdam. Aceasta a avut premiera la Teatrul Cort din New York în 1955.

Producția originală de pe Broadway
Piesa este o dramatizare realizată de Frances Goodrich și Albert Hackett și a fost reprezentată în premieră pe scena Teatrului Cort de pe Broadway în 5 octombrie 1955. Spectacolul a fost produs de Kermit Bloomgarden și regizat de Garson Kanin, cu decoruri scenice realizate de Boris Aronson și cu iluminat coordonat de Lee Watson. Distribuția a fost formată de Joseph Schildkraut ca Otto Frank, Susan Strasberg ca Anne Frank, David Levin ca Peter van Daan, Gusti Huber ca Edith Frank, Jack Gilford ca domnul Dussel, Dennie Moore ca doamna Van Daan și Lou Jacobi ca domnul Van Daan. Piesa a fost transferată la Teatrul Ambassador în februarie 1957 și a avut acolo ultimul spectacol pe 22 iunie 1957, fiind jucată pe Broadway fără întrerupere în 717 spectacole. Au fost efectuate apoi reprezentații pe întreg teritoriul Statelor Unite ale Americii cu distribuția originală, cu excepția lui Millie Perkins în rolul Annei Frank.

Au avut loc premiere simultane ale piesei în șapte orașe germane pe 1 octombrie 1956. La prima reprezentație a piesei la Amsterdam pe 27 noiembrie 1956 a asistat și regina Juliana.

Piesa a obținut Premiul Tony pentru cea mai bună piesă în 1956 și a fost, de asemenea, nominalizată pentru cea mai bună actriță (Susan Strasberg), cele mai bune decoruri (Boris Aronson), cele mai bune Costume (Helene Pons), cel mai bun regizor (Garson Kanin). Ea a primit, de asemenea, Premiul Pulitzer pentru dramaturgie care i-a fost decernat lui Albert Hackett și Frances Goodrich. Susan Strasberg a câștigat în 1956 Premiul Theatre World. Piesa a primit, de asemenea, în 1956 premiul New York Drama Critics Circle pentru cea mai bună piesă.

Versiunea din 1997
Jurnalul Annei Frank a fost prezentată în iunie 1997, într-o revizuire realizată de Wendy Kesselman a adaptării lui Goodrich și Hackett, sub regia lui James Lapine. Otto Frank a fost interpretat de George Hearn, Anne de Natalie Portman, doamna Van Daan de Linda Lavin, domnul Van Daan de Harris Yulin și Edith Frank de Sophie Hayden. Piesa a avut o avanpremieră la Teatrul Colonial din Boston înainte de premiera oficială pe scena Music Box Theatre din Manhattan în decembrie 1997.

Producția a primit două nominalizări la premiile Tony în anul 1998, pentru cea mai bună relansare a unei piese și pentru cel mai bună actriță (Linda Lavin). De asemenea, a primit două nominalizări la premiile Drama Desk pentru interpretare masculină (Harris Yulin) și pentru interpretare feminină (Linda Lavin).

Piesa a fost interpretată de amatori și de companii profesioniste pe întregul glob.

Note

Vezi și
 Listă de piese de teatru americane

Legături externe

Piese din 1955
Reprezentări culturale ale Annei Frank

Jurnalul Annei Frank (piesă de teatru)


Westworld este un serial TV american science fiction thriller creat de Jonathan Nolan și Lisa Joy pentru rețeaua HBO. Este bazat pe  filmul omonim din 1973, care a fost regizat și scris de romancierul Michael Crichton și într-o măsură mai mică este bazat pe continuarea din 1976 Futureworld. Este al doilea serial TV bazat pe cele două filme, după serialul scurt din 1980  Beyond Westworld. Nolan este producător executiv alături de Joy, J. J. Abrams, Jerry Weintraub și Bryan Burk. Nolan este regizorul episodului-pilot. Primul episod a avut premiera la 2 octombrie 2016. Primul sezon are 10 episoade. În noiembrie 2022, HBO a anunțat că a anulat serialul, după patru sezoane, deși creatorii ar fi dorit un sezon al cincilea care să încheie toate firele epice.

Serialul are loc în lumea fictivă  Westworld, un parc de distracții western bazat pe tehnologie avansată, populat cu androizi sintetici denumiți "Hosts (gazde)".  Vizitatorii umani ai parcului sunt numiți "Newcomers (nou-veniți)" (sau "Guests-invitați"), aceștia pot face ce vor în parc fără a exista represalii din partea "gazdelor" (de exemplu "gazdele" pot trage cu arme de foc în "nou-veniți" dar fără a-i răni în vreun fel).

Westworld a beneficiat de recenzii pozitive din partea criticii, mai ales pentru efectele sale vizuale, poveste, acțiune, elemente tematice și pentru lumea creată.

Distribuție

Roluri principale
 Evan Rachel Wood ca Dolores Abernathy, "gazdă"; ea este o fată Western care descoperă că întreaga sa viață este o minciună bine construită. Estetica ei este influențată de tabloul lui Andrew Wyeth Christina's World și de personajul lui Lewis Carroll Alice.
 Thandiwe Newton ca Maeve Millay, "gazdă"; ea este o isteață și frumoasă prostituată din Westworld.
 Jeffrey Wright ca Bernard Lowe, șeful Diviziei de Programare Westworld și creatorul artificialilor.
 James Marsden ca Teddy Flood, "gazdă";  el este un pistolar nou-venit în căutarea unei frumuseți locale.
 Ben Barnes ca Logan, un "oaspete" veteran; el este un burlac sașiu. Plimbarea sa hedonistă prin Westworld este motivată în mod egal de auto-îngăduință și de dorința de a-l ajuta pe prietenul și cumnatul său, William.
 Clifton Collins Jr. ca Lawrence, "gazdă"; este un nelegiuit fermecător dar letal, având talent în a manevra și a negocia cu diverse elemente criminale din Westworld.
 Ingrid Bolsø Berdal ca Armistice, "gazdă"; este o femeie bandit, brutală și nemiloasă.
 Luke Hemsworth ca Ashley Stubbs, șeful securității Westworld însărcinat cu monitorizarea gazdelor și a interacțiunilor umane și asigurarea siguranței clienților umani.
 Sidse Babett Knudsen ca Theresa Cullen, șefa Westworld's terse operations, responsabilă pentru evitarea  căderii parcului în haosul generat de scenarii nescrise.
 Simon Quarterman ca Lee Sizemore, directorul narativ al Westworld, al cărui temperament artistic îi exasperează pe co-lucrătorii săi.
 Rodrigo Santoro ca Hector Escaton, "gazdă"; este un om căutat, priceput în arta supraviețuirii.
 Angela Sarafyan ca Clementine Pennyfeather, "gazdă"; ea lucrează pentru Maeve și este una dintre cele mai populare atracții ale Westworld-ului.
 Jimmi Simpson ca William, un "nou venit" la Westworld, inițial reticent, călătorește alături de prietenul său, Logan. Inițial  nu apreciază atracțiile mai lascive ale parcului, dar descoperă ulterior  o mai profundă semnificație narativă a acestuia.
 Shannon Woodward ca Elsie Hughes, o stea în ascensiune din cadrul Diviziei de programare, ea este însărcinată cu remedierea comportamentului ciudat al ființelor artificiale ce populează parcul.
 Ed Harris ca Omul în Negru; un "oaspete" misterios, sadic și bogat care este în căutarea unui "nivel mai profund" al parcului.
 Anthony Hopkins ca Dr. Robert Ford, genialul și misteriosul director de creație al parcului Westworld.

Roluri secundare

 Lili Simmons ca Abigail
 Tessa Thompson ca Charlotte Hale, o provocatoare misterioasă și pricepută care o perspectivă unică asupra Westworld.
 Lena Georgas ca Lori
 Currie Graham ca Craig
 Ptolemy Slocum ca Sylvester
 Louis Herthum ca Peter Abernathy, tatăl lui Dolores.
 Oliver Bell ca Little Boy
 Steven Ogg ca Rebus
 Michael Wincott ca Old Bill
 Eddie Rouse ca Kissy
 Brian Howe ca șerif Pickett
 Demetrius Grosse ca ajutor de șerif Foss
 Leonardo Nam ca Lutz
 Kyle Bornheimer ca Clarence
 Bradford Tatum ca Barman/New Abernathy
 Timothy Lee DePriest ca Walter
 Talulah Riley ca Angela
 Gina Torres ca Lauren
 Vincent Cassel ca Engerraund Serac (sezonul 3), creatorul și custodele sistemului Rehoboam.
 Aaron Paul în rolul Caleb Nichols (sezoanele 3–4), un fost soldat devenit constructor și hoț.

Episoade

Sezonul 1

Sezonul 2

Sezonul 3

Sezonul 4

Producție

Filmări

Filmările pentru episodul-pilot au durat 22 de zile în august 2014 în și în jurul Los Angeles-ului precum și în Moab, Utah.

Referințe și note

Legături externe

 http://www.cinemagia.ro/filme/westworld-482268/

Seriale de televiziune americane științifico-fantastice
Seriale de televiziune americane
Seriale de televiziune americane western
Lucrări de Michael Crichton
Western științifico-fantastic
Seriale de televiziune HBO
Seriale de televiziune din 2016
Spectacole de televiziune de limbă engleză

Westworld (serial)


Guion de prueba automatizada es la descripción de los pasos a seguir para automatizar una prueba de una funcionalidad de una aplicación. Este guion será tomado como guía por aquella persona que programe el script para alguna herramienta de automatización.

Se describe para cada uno de esos pasos a dar, el resultado esperado, o bien las verificaciones que se deben realizar para que la prueba resulte ok o falle.

Ejemplo
El siguiente es el guion para probar un LOGIN

 Escribir en el campo usuario, el usuario <USER>
 Escribir en el campo contraseña, la contraseña <PASSWORD>
 Presionar Entrar
 Verificar el texto "Bienvenido Usuario <USER>"

Referencias

Enlaces externos
 Carrera de Testing.

Guion de prueba automatizada


Alexandersarkophag ist eine moderne Bezeichnung für einen um 325 v. Chr. gefertigten, gut erhaltenen, prächtigen Marmorsarkophag. Er wurde 1887 vom türkischen Archäologen Osman Hamdi Bey in der größten und jüngsten der sieben Grabkammern der Königsnekropole von Sidon im Libanon gefunden und vom Bildhauer Osgan Efendi restauriert. Heute befindet er sich im Archäologischen Museum von Istanbul. Seinen Namen erhielt er, weil ein auf einem seiner Reliefbilder dargestellter berittener Krieger mit Löwenhelm, der an einer Schlacht gegen die Perser (wohl die Schlacht bei Issos) teilnimmt, meistens mit Alexander dem Großen identifiziert wird.
Der Sarkophag, der vielleicht im Auftrag des von Alexander zum König von Sidon eingesetzten Abdalonymos entstand, wurde in einer attischen Werkstatt gefertigt, möglicherweise der des Praxiteles.

An allen vier Seiten und in den Giebelfeldern (Tympanon) ist der Sarkophag mit Reliefbildern geschmückt. Sie zeigen auf einer Längsseite die erwähnte Schlacht zwischen Makedonen und Persern und auf der gegenüberliegenden Längsseite eine von Makedonen und mit diesen nun versöhnten Persern gemeinsam durchgeführte Löwen- und Hirschjagd. Das Verhältnis zwischen geschichtlicher Authentizität der abgebildeten Szenen und allgemeiner Herrscherdarstellung ist umstritten.
Die Polychromie, die in Spuren bis heute erhalten blieb, ist markant für diesen Sarkophag. Zum Fundzeitpunkt war sie aufgrund der geschützten Umstände in der Grabkammer noch fast vollständig erhalten, seitdem verblassen die Farben zusehends. 1912 wurden die Reliefs auf Farbaquarellen dokumentiert.
Das Grab wurde schon im Altertum durch Grabräuber gestört. Aufschluss darüber gibt eine vermutlich durch die Grabräuber verlorene Münze, die am Kammerboden gefunden wurde. Sie stammt aus dem 3. Jahrhundert v. Chr. Die Grabräuber beschädigten den Sarkophag an einigen Stellen. Außerdem entfernten sie offenbar auch kleine, aus Silber gearbeitete Waffen, die die Figuren in den Händen hielten. Es wurde eine kleine silberne Axt gefunden, die sich in den Gesamtkontext des Relieffrieses nicht mehr einordnen lässt. Gut zu erkennen ist allerdings, dass die Figuren offenbar Waffen in den Händen hielten, die heute fehlen.

Literatur
 Franz Winter: Der Alexandersarkophag aus Sidon. Straßburg 1912.
 Karl Schefold, Max Seidel: Der Alexander-Sarkophag. Berlin 1968.
 Volkmar von Graeve: Der Alexandersarkophag und seine Werkstatt. Berlin 1970.

 Alexander Demandt: Alexander der Große. Leben und Legende. C. H. Beck, München 2009, ISBN 978-3-406-59085-6, S. 152–153.

Weblinks
 Farbrekonstruktion des sog. Alexandersarkophags, Stiftung Archäologie

Alexander der Große
Antikes Grabmal
Antikes Relief
Archäologischer Fund (Klassische Antike)
Archäologischer Fund (Libanon)
Einzelsarg
Skulptur (4. Jahrhundert v. Chr.)
Archäologisches Museum Istanbul
Museumsbestand
Hellenistische Kunst

Alexandersarkophag


Les gorges du Wallbach (Wallbachschlucht en Suisse allemand) sont des gorges situées sur le territoire de la commune de Lenk im Simmental, le long de la Wallbach, dans le canton de Berne, en Suisse.

Géographie

Situation
Les gorges, longues de , se situent dans le Sud du canton de Berne, à une altitude variant de .

Géologie
Les gorges sont principalement constituées de calcaire, de gypse, de cargneule, de cône de déjection et de dépôts morainiques, du Quaternaire, de l'Aalénien, du Jurassique inférieur, du Bajocien, du Bathonien et de l'Oxfordien.

Activités

Randonnée
Un sentier de randonnée longe les gorges.

Notes et références

Wallbach
Géographie du canton de Berne

Gorges du Wallbach


Garden Valley ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Garden Valley (Georgia)
 Garden Valley (Idaho)
 Garden Valley (El Dorado County, Kalifornien)
 Garden Valley (Yuba County, Kalifornien)
 Garden Valley (Texas)
 Garden Valley (Wisconsin), Town(ship) im Jackson County

weitere geographische Objekte:
 Garden Valley (Nevada), Tal in Nevada

Garden Valley


කුරුම්බැට්ටි මැෂිම යනු පහසුවෙන් සාදාගත හැකි ශ්‍රී ලංකාවේ ගැමි  ළමුන් අතර ජනප්‍රිය පරිසර හිතකාමී සෙල්ලම් බඩුවකි.

සාදන අයුරු
ඉරටු කැබලි කිහිපයක් සහ කුරුම්බැට්ටියක් භාවිතා කරමින් මෙම කුරුම්බට්ටි මැෂිම සාදාගත හැකිය.

කුරුම්බැට්ටි මැෂිම සාදා ගැනීම පහත ඡායාරූපය උපයෝගී කරගන්න.
ප්‍රථමයෙන් ම සිරස් ඉරටු කැබලි දෙක සවිකර ගන්න.
දෙවනුව වක්‍රාකාර ඉරටු කැබැල්ල සවි කරගන්න.
අවසානයේ දී තිරස් ඉරටු කැබලි දෙක රඳවා ගන්න.

ක්‍රීඩා කිරීම
සාදා ගත් කුරුම්බැට්ටි මැෂිමේ තිරස් ඉරටු කැබලි දෙකේ දෙකෙලවරින් අල්ලා මැද කොටස කැරකැවීමෙන් මෙය ක්‍රියාත්මක කල හැක. එවිට එයින් මිහිරි හඬක් ජනනය වෙයි. හරස් ඉරටු 2 අතරට ශාක පත්‍රයක් තබා ක්‍රියාත්මක කිරීමෙන් , යමක් මැසුවා සේ පෙනෙන සිදුරු රාශියක් සැදේ.

සෙල්ලම්
සෙල්ලම් බඩු

කුරුම්බැට්ටි මැෂිම


Daniel Chee Tsui (Fan, Henan, 28. veljače 1939.), američki fizičar kineskog podrijetla. Školovao se u Hong Kongu, zatim od 1958. u Rock Islandu u SAD-u, te od 1961. na Sveučilištu u Chicagu, gdje je doktorirao 1967. Od 1968. radio je u Bellovim laboratorijima u Murray Hillu, da bi nakon otkrića frakcijskoga kvantnog Hallova učinka 1982. dobio mjesto profesora na Princetonskom sveučilištu. Za to je otkriće s H. L. Stormerom i R. Laughlinom dobio Nobelovu nagradu za fiziku 1998.

Hallov učinak

Hallov učinak ili Hallov efekt (po E. H. Hallu koji ga je uočio 1879.) je pojava u tankoj metalnoj ili poluvodičkoj pločici kojom teče električna struja gustoće Jx, pod djelovanjem okomitoga magnetskoga polja indukcije Bz, stvaranja transverzalnoga električnoga polja jakosti:

(RH je Hallova konstanta ili Hallov otpor) i poprečnoga električnoga napona. Električna struja, magnetsko polje i električno polje međusobno su okomiti i, ako tvore desni koordinatni sustav, Hallov učinak je normalan (konstanta RH je negativna). U obratnom slučaju (konstanta RH je pozitivna) učinak je anomalan. Hallov je učinak jači za poluvodiče, a slabiji za električne vodiče. Objašnjenje anomalnoga Hallova učinka bila je jedna od najvećih teškoća klasične elektromagnetske teorije. Protumačila ga je tek kvantna teorija čvrstih tijela.

Hallov pretvarač ili Hallov generator
Hallov pretvarač  ili Hallov generator izveden je na temelju Hallova učinka, a primjenjuje se u mjernoj i računalnoj tehnici: za mjerenje jakosti magnetskoga polja reda 10–5 A/m do reda 105 A/m, za pretvorbu neelektričnih veličina u električne, analizu spektra električnih i magnetskih signala, mjerenje razlike faza, istraživanje magnetskih tokova, pretvorbu signala i slično.

Kvantni Hallov učinak
Kvantni Hallov učinak ili kvantni Hallov efekt je odstupanje Hallova otpora od linearne ovisnosti o jakosti magnetskoga polja pri Hallovu učinku u ekstremnim uvjetima. Uočio ga je K. von Klitzing 1980. Pojavljuje se pri magnetskoj indukciji većoj od 10 T, temperaturi manjoj od 1 K i ograničenosti gibanja elektronskoga plina na dvije dimenzije, to jest onemogućenosti gibanja elektrona u smjeru magnetskoga polja. Za mjerenje kvantnoga Hallova učinka nužni su poluvodiči koji omogućuju smještanje slobodnih elektrona u vrlo tank sloj paralelan s površinom uzorka. Diskretne vrijednosti Hallova otpora (Hallovi platoi) koje se opažaju u tim uvjetima ne ovise o materijalu uzorka i mogu se izraziti preko temeljnih prirodnih konstanti:

gdje je: q - racionalni broj, h - Planckova konstanta, e - elementarni električni naboj.

Izvori

Kineski znanstvenici
Američki fizičari
Dobitnici Nobelove nagrade za fiziku

Daniel Chee Tsui


Zafarraya, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin en çok nüfusa sahip olan ve güney sınırında bulunan, Endülüs otonom bölgesine bağlı sekiz eyaletinden Akdeniz'e kıyısı bulanan Granada'ya bağlı 170 belediyeden biridir. Zafarraya belediyesinin nüfusu 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 2202 kişidir.

Granada'nın belediyeleri
İspanya'daki arkeolojik sitler
Neandertal sitleri

Zafarraya


Tubular Bells 2003 is the 22nd studio album by English musician Mike Oldfield, released on 27 May 2003 by Warner Music Spain. It is a digital re-recording of his 1973 album Tubular Bells, released almost 30 years earlier. This is the final album in the Tubular Bells series.

Background
In 2003, the re-recording rights to Oldfield's debut album Tubular Bells returned to him, which brought about the idea to re-record it to commemorate the 30th anniversary of the original. He had always been uncomfortable with the original recording because he had only a few weeks to record it and the technology at the time was unable to cope with all of his requirements. As a result, mistakes could not be fixed and some instruments were out of tune on the 1973 release. Due to contractual reasons no re-recordings were allowed for 25 years after the original release. The release of Tubular Bells 2003 took place in the year when Oldfield celebrated his 50th birthday and the 30th anniversary of the original version.

To remain faithful to the original album, Oldfield obtained a copy of the original 16 track tape, from Richard Barrie of Air Studios; this multitrack was then recorded into Digidesign Pro Tools. There were a few parts of the multitrack recording missing however; this included parts of the "Finale", "Caveman" and "The Sailors Hornpipe" sections. These original tracks were then moved into Emagic Logic, where Oldfield used MIDI to create a tempo and time signature map; some sections of the original album had not been in time. A guide MIDI keyboard was laid on top, for which Oldfield usually used some Roland Strings. The first instrument to be recorded was the Glockenspiel at the beginning of Part One's "Introduction", and the final part to be recorded was the "Caveman" vocal track.

The album was released in four versions: a CD in Europe, a CD in North America, and a DVD-Audio edition. The copy protection on the CDs caused many complaints about playback difficulties, including claims of damage to CD and DVD players.

Due to the extensive use of digital technology, Tubular Bells 2003 has a more synthesised and brighter sound than the original. Because of the death of Vivian Stanshall, who was the original master of ceremonies on the 1973 release, Oldfield had actor John Cleese introduce the instruments in the "Finale" part.

A CD audio/DVD Video-audio 5.1, was released in Spain and México.

There is a facetious warning inside the cover of CD: "This stereo record can still not be played on old tin boxes no matter what they are fitted with. If you are in possession of such equipment please hand it into the nearest police station". This warning references a similar note, without the word "still", from the original album.

Promo single

A video and Spanish promo single were produced for a remix version of the Tubular Bells "Introduction" theme, entitled "Introduction 2003".  Released as a single in Spain on 24 April 2003, it features drums and more synthesized instruments, and a conceptual video was also produced. This video is available on the DVD Audio version of Tubular Bells 2003.

The second publicly released MusicVR game, Maestro, used various extracts from Tubular Bells 2003.

Personnel
Performers
 Mike Oldfield – acoustic and electric guitars, electric bass, accordion, Steinway grand pianos, Farfisa, Lowrey & Hammond organs, synthesizers, glockenspiel, timpani, cymbals, tambourine, triangle, tubular bells, programming, producer
 John Cleese – master of ceremonies
 Sally Oldfield – background vocals

Non-performers
 Ben Darlow – engineer
 Steve Bedford – new Tubular Bell image
 Trevor Key – original Tubular Bell image
 Andy Earl – inner cover photo
 e-xentric thinking – design
 Oldfield Music Overseas Ltd. / EMI Publishing Ltd – publishing

Track listing

CD
Part one
 "Introduction" – 5:52
 "Fast Guitars" – 1:04
 "Basses" – 0:46
 "Latin" – 2:18
 "A Minor Tune" – 1:21
 "Blues" – 2:40
 "Thrash" – 0:44
 "Jazz" – 0:48
 "Ghost Bells" – 0:30
 "Russian" – 0:44
 "Finale" – 8:32 (featuring John Cleese)

Part two
  "Harmonics" – 5:12
 "Peace" – 3:30
 "Bagpipe Guitars" – 3:08
 "Caveman" – 4:33
 "Ambient Guitars" – 5:10
 "The Sailor's Hornpipe" – 1:46 (Traditional arrangement)

Bonus DVD
 Disc 2 – Total Time 11:22
 "Introduction" – 5:51
 "Fast Guitars" – 1:04
 "Basses" – 0:46
 "Introduction 2003" 'The video' – 3:41

DVD-Audio bonus material
The DVD-Audio edition includes the demos Oldfield recorded in his flat in 1971 and two excerpts from other Oldfield DVD releases.

1971 Demos
 "Tubular Bells Long" – 22:57
 "Caveman Lead-In" – 2:46
 "Caveman" – 5:05
 "Peace Demo A" – 7:00
 "Peace Demo B" – 4:18

Live Excerpts
 "Sentinel" – from Tubular Bells II – Live at Edinburgh Castle 1992 – 8:06
 "Far Above the Clouds" – from Tubular Bells III – Live at Horseguards Parade, London 1998 – 4:40

Equipment

Hardware
Mixing desk
 AMS Neve Capricorn (V2.85.003 & V2.91.007)
Computers
 Apple Macintosh computers
 G4 466Mhz OS9.1, 1Gb Ram – Logic Audio Platinum 4.8.1 and Pro Tools
 G4 1000Mhz OS9.2 – Logic 5.3.0 and Pro Tools 5.3.1
 Powerbook 5300
 Pro Tools Mix Plus card X2
 4 Pro Tools 24-bit 888s
 Motu 828
Plug-ins
 Amp Farm
 Focusrite EQ and Compression
Outboard effects
 TC Electronic M5000
 Eventide DSP 4000
 Lexicon 300
 Yamaha SPX 1000
 UREI 1176 & 1178
 Belcaman C-102
 5 NEVE 1073 Mic Amps and EQ
 Manor Module (Mic Amp, EQ and Compressor from the original Manor console)
Microphones
 Brüel & Kjær 4011
 Brüel & Kjær 4040 (Serial no. 001)
 AKG C12
 Shure SM57
 Neuman U67
 Neuman M249
 Beyer Dynamic M160
 BSS DI Box

Instruments
Electric guitars
 Fender Telecaster 1965
 Fender Stratocaster 1963 (listed as 1965) (Pink)
 PRS McCarty Semi-Acoustic
 PRS Signature (through Roland GP8)
 PRS Signature (through Roland VG8)
 Wal bass
 Fender Twin Reverb Amplifier
 Mesa Boogie Amplifier
Acoustic guitars
 Ramirez Class 1A Flamenco 1974
 Ramirez Class 1A Flamenco 1975
 Martin Steel String Acoustic
 Taylor K22 Acoustic Guitar 1985
 Ovation Adamas
 MJV Mandolin
Pianos and organs
 Steinway 8 ft 1920s, frame rebuilt
 Steinway 6 ft 1920s Model L
 Lowery Organ
 Farfisa Organ
 Accordion
Keyboards
 Roland JV880
 Roland XP50
 Roland JV2080
 Roland JD990
 Nord Lead
 Korg Trinity
 Boss Dr. Rhythm
 Akai S6000
Soft synths
 Emagic EXS24
 Emagic ES1
 Emagic EVP88
 Native Instruments Pro-52
Percussion
 Glockenspiel
 Tambourine
 Triangle
 Cymbals
 Timpani
 Tubular bells

Charts

Release details

References

External links
 Mike Oldfield Discography – Tubular Bells 2003 at Tubular.net

2003 remix albums
Mike Oldfield albums
Warner Music Group albums
Re-recorded albums

Tubular Bells 2003


Vincent Müller (fæddur 23.ágúst árið 2000) er þýskur knattspyrnumaður sem leikur með PSV Eindhoven.

Heimildir
https://www.worldfootball.net/player_summary/vincent-mueller_2/

Þýskir knattspyrnumenn

Vincent Müller


Peter Malcolm Gordon Moffett (Streatham, Londres; 13 de abril de 1951), conocido como Peter Davison, es un actor británico que ha destacado por haber interpretado a Tristan Farnon en la miniserie All Creatures Great and Small y al Quinto Doctor en Doctor Who.

Biografía
Es hijo de Claude y Sheila Moffett, y tiene tres hermanas: Barbara, Pamela y Shirley Moffett.

En 1973 se casó con Diane J. Russell; sin embargo, la pareja se divorció. El 26 de diciembre de 1978, se casó con la actriz Sandra Dickinson, con quien tiene una hija, la actriz Georgia Elizabeth Moffett (1984); sin embargo, se divorciaron en 1994. En 2003 se casó con la escritora y actriz Elizabeth Morton, con quien tiene dos hijos: Louis Moffet Morton (1999) y Joel Moffet Morton (2001).

Carrera
En 1977 interpretó a Tom Holland en la miniserie Love for Lydia junto a Jeremy Irons. Un año después en 1978 se unió al elenco de la serie All Creatures Great and Small donde interpretó a Tristan Farnon hasta 1985, Peter regresó a la serie en 1988 y en 1990.

Entre 1980 y 1982 apareció en las series Sink or Swim dando vida a Brian Webber y en Holding the Fort donde interpretó a Russell Milburn. En la década de 1980 junto a Sandra Dickinson grabó la canción para el programa infantil Button Moon, poco después aparecieron juntos en The Hitchhiker's Guide to the Galaxy, donde interpretó a un veterinario.

En 1981 se unió al elenco de la exitosa serie Doctor Who, donde interpretó al Quinto Doctor, papel que interpretó hasta 1984. En 1993 interpretó de nuevo al Quinto Doctor en el especial Dimensions in Time y en 1997 prestó su voz para el personaje durante la grabación del videojuego Destiny of the Doctors. Finalmente en el 2007 regresó de nuevo como invitado a la serie durante el episodio especial para Children in Need titulado "Time Crash".

En 1982 apareció en dos historias publicadas por Arrow llamadas Peter Davison's Book of Alien Monsters y Peter Davison's Book of Aliens.

En 1985 apareció en la serie dramática de radio King Street Junior donde interpretó al profesor Eric Brown, sin embargo Peter dejó el programa después de dos series y fue remplazado por Karl Howman. En 1986 apareció en la serie A Very Peculiar Practice donde interpretó al héroe Stephen Daker hasta 1988.

En 1991 interpretó a Ralph West en la serie Fiddlers Three y dos año después en la película Harnessing Peacocks donde dio videa a Jim Huxtable.

En 1995 presentó Heavenly Bodies un programa de seis episodios acerca de la astronomía para la BBC1. Ese mismo año apareció en el programa de radio Change at Oglethorpe y un año después en Minor Adjustment.

En 1994 apareció en la película Black Beauty donde interpretó a Squire Gordon junto a Alan Cumming, Sean Bean y David Thewlis. Ese mismo año prestó su voz para el personaje de Mole en la película Mole's Christmas, de nuevo en The Adventures of Moleen en 1995 y en The Adventures of Toad en 1996.

En 1999 interpretó al profesor Neil Bruce en la serie Hope & Glory. Del 2000 al 2003 interpretó a David Braithwaite en la serie At Home with the Braithwaites. Ese mismo año interpretó al inspector Henry Christmas en Mrs Bradley Mysteries y en The Last Detective donde interpretó al detective Dangerous Davies hasta el 2007.

En el 2006 apareció en la serie The Complete Guide to Parenting donde interpretó al profesor George Huntley.

En el 2009 apareció como invitado en tres episodios de la serie Unforgiven donde interpretó al abogado John Ingram, quien ayudó a Ruth Slater a encontrar a su hermana.

En el 2011 se unió al elenco principal de la serie británica Law & Order: UK donde interpreta al director de la fiscalía de la corona Henry Sharpe, hasta ahora.

Filmografía

Series de televisión

Películas

Videojuegos

Presentador, editor y compositor

Apariciones

Teatro

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

 MailOnline News | Peter Davison
 Digital Spy > Celebrity News > Peter Davison
 Peter Davison on TV.com
 Peter Davison - Zimbio

Actores de televisión de Inglaterra
Alumnado de la Central School of Speech and Drama
Intérpretes del Doctor en Doctor Who

Peter Davison


Helena Skyt Nielsen (født 16. august 1971) er en dansk professor i økonomi ved Aarhus Universitet. Hendes primære forskningsområder er uddannelsesøkonomi og familieøkonomi.

Karriere

Helena Skyt Nielsen blev cand.oecon. fra Aarhus Universitet i 1996 og tog siden en ph.d.-grad sammesteds. Hun forsvarede sin ph.d.-afhandling med titlen "Investment in Human Capital in Zambia" i 1999. Hun har tilbragt hele sin karriere siden da på Aarhus Universitet - 1998-2002 som adjunkt, 2002-07 som lektor og siden 2007 som professor.

Nielsen har udgivet en lang række forskningsartikler i anerkendte økonomiske videnskabelige tidsskrifter som Economic Journval, Journal of Public Economics og International Economic Review. Blandt hendes mange medforfattere er Marianne Simonsen, Nina Smith og Michael Rosholm.

Hædersbevisninger og andre poster

I 2003 fik Helena Skyt Nielsen tildelt Tietgenprisen.

Hun var medlem af Skattekommissionen, der var nedsat i 2008-09 af Regeringen Anders Fogh Rasmussen III for at udarbejde modeller til ændringer i det danske skattesystem. Kommissionens arbejde udgjorde forarbejdet til den skattereform, der blev vedtaget af Folketinget i 2009.

2014-17 var hun redaktør for det internationale videnskabelige tidsskrift Labour Economics.

Siden 2016 har hun været en af de tre særligt sagkyndige medlemmer af Det Økonomiske Råd.

Kilder

Eksterne henvisninger

 Helena Skyt Nielsens hjemmeside

Professorer fra Aarhus Universitet
Faglitterære forfattere fra Danmark
Økonomer fra Danmark

Helena Skyt Nielsen


Francisco António Pereira da Costa (Lisboa, 11 de outubro de 1809 — Lisboa, 3 de maio de 1889) foi um médico e professor da cadeira de Mineralogia e Geologia da Escola Politécnica de Lisboa, pioneiro da paleontologia em Portugal.

Biografia
Nasceu em Lisbos, filho de um farmacêutico, tendo conseguido, graças à sua inteligência e esforço, matricular-se em 1825, aos 16 anos de idade, na Faculdade de Medicina da Universidade de Coimbra. Aderiu ao ideário do liberalismo, o que o obrigou em 1828, face à aclamação de D. Miguel como rei absoluto, a interromper os estudos. Entretanto o pai, também liberal, fora obrigado a exilar-se e faleceu no estrangeiro: Para sustentar a família foi obrigado a assumir a farmácia paterna, mas em pouco tempo foi obrigado a fechar devido às perseguições políticas.

Em 1833, com o triunfo da causa liberal, conseguiu terminar os estudos e obteve com distinção o título de bacharel em Medicina. Contudo, interessado pelas ciências naturais, em particular pela geologia, em 1840 foi nomeado professor da cadeira de Mineralogia e Geologia da Escola Politécnica de Lisboa, cargo que manteria até se reformar em 1887. Ao longo da sua carreira de mais de 35 anos como docente, desenvolveu trabalho de investigação no campo da mineralogia e da paleontologia, sendo um dos primeiros colaboradores de Carlos Ribeiro na Comissão Geológica de Portugal.

Parte importante do seu trabalho foi o classificação e organização dos minerais, rochas e fósseis da colecção proveniente do Palácio Real da Ajuda que havia sido entregue ao cuidado do Museu da História Natural da Academia Real das Ciências de Lisboa.  Parte importante dessas colecções consistia em materiais das colónias, incluindo do Brasil. Deve-se a Pereira da Costa a identificação e classificação dos minerais e a identificação e classificação dos espécimes de moluscos da colecção do rei D. Pedro V.

Foi eleito em 1853 sócio da Academia Real das Ciências de Lisboa e nomeado membro do Conselho de Minas do Ministério das Obras Públicas, Comércio e Indústria. Em 1857, quando da criação da Comissão Geológica de Portugal, foi nomeado, juntamente com Carlos Ribeiro, para a respetiva direção. Na Comissão Geológica coube-lhe dirigir os estudos paleontológicos e a organização das colecções. Manteve-se na Comissão Geológica até à sua dissolução em 1868, ano em que voltou às suas funções na Escola Politécnica de Lisboa.

Era reconhecido pelo seu conhecimento das línguas latina, grega, inglesa e francesa, o que lhe permitiu integrar as redes europeias de investigação paelontológica. Em consequência disso, recebeu um doutoramento honoris causa concedido pela bávara de Regensburg (Universidade de Ratisbona). Foi agraciado com o grau de comendador da Ordem de Cristo, distinção concedida pelo rei D. Pedro V.

O seu principal legado científico são os trabalhos que publicou sobre moluscos fósseis do Terciário em Portugal e sobre pré-história. É autor da primeira monografia publicada em Portugal sobre a presença humana pré-histórica no oeste da Península Ibérica.

Cientistas de Portugal

Francisco António Pereira da Costa


Um Ramo para Luísa é um filme brasileiro de drama, dirigido J. B. Tanko, lançado em 1965. O filme é baseado na obra homônima de José Condé, tendo sido adaptado por Paulo Porto e com diálogos de João Bethencourt.

Sinopse
Paulo (Paulo Porto) trabalha em uma publicação impressa como jornalista, sendo um homem de muitas mulheres. Ele mantém um caso antigo com uma rica mulher casada e também inicia um novo relacionamento com Luísa (Sônia Dutra), uma jovem garota de programa da qual é cliente.

Elenco

Ligações Externas

Filmes do Brasil de 1965
Filmes em língua portuguesa
Filmes de drama  da década de 1960
Filmes de drama do Brasil
Filmes em preto e branco do Brasil

Um Ramo para Luísa


Canonical Ltd., Güney Afrikalı girişimci Mark R. Shuttleworth tarafından İngiltere merkezli olarak kurulmuş, yazılım projeleri geliştiren özel bir şirkettir. Firmanın başlıca ürünü Linux tabanlı Ubuntu işletim sistemidir. Ubuntu'nun masaüstü, sunucu, bulut, akıllı telefon ve tabletlere yönelik türevleri bulunur.

Canonical, dünya çapında 30'dan fazla ülkeden personel istihdam etmektedir. Şirketin, resmî evraklarda kayıtlı olduğu yer Man Adası'dır, ana ofisi ise Londra'dadır. Ayrıca dünya çapında Boston, Taipei, Montreal, Şanghay, Sao Paulo şehirlerinde ofisleri bulunmaktadır.

Geliştirdiği projeler
Canonical Ltd. açık kaynak kodlu yazılım geliştirmeyi ve geliştirme süreçlerinde katkıcılarla işbirliği yapmayı ilke edinir.

Açık kaynak yazılım projeleri

 Ubuntu Desktop: Masaüstü-dizüstü bilgisayarlara yönelik, Linux tabanlı işletim sistemi.
 Ubuntu Server: Sunucu bilgisayarlar için özelleştirilmiş türevi.
 UbuntuKylin: Çin'e yönelik olarak geliştirilen türevi.
 Ubuntu Touch: akıllı telefonlar ve tabletler için tasarlanmış türevi.
 Ubuntu Cloud
 Juju
 Mir, görüntü yöneticisi
 MAAS
 Ubuntu SDK
 Bazaar, merkezi olmayan bir revizyon kontrol sistemi
 Unity, masaüstü arayüzü
 Upstart, başlatma sistemi
 Ubiquity, işletim sistemi kurucu
 Launchpad, özgür yazılım geliştirme, bakımı süreçlerinde kullanıcıların yer almasına olanak sağlayan bir ağ uygulaması
 PPA, kişisel paket arşivi.
 Rosetta, çevrimiçi bir dil çeviri aracı. Yazılım yerelleştirmelerine yardımcı olur. Adını Rosetta Taşı'ndan almıştır.
 Malone, çevrimiçi hata denetleyicisi. Bilgisayardaki hataları gidermeye yardımcı olur. Adını Bugsy Malone'dan almıştır.
 Soyuz, Kubuntu ve Xubuntu gibi özel dağıtımları oluşturmak için bir araç. Adını Sovyet uzay projesinden almıştır.
 Code, Bazaar için gerekli bir hizmet.
 Answers, destek hizmeti.
 Blueprints, yazılım özellikleri planlama aracı.

Diğer projeler
 Landscape:, Ubuntu sunucu sistemlerinin merkezi yönetimi için özel bir internet hizmeti.

Tanıtım faaliyetleri
Her Eylül ayının üçüncü cumartesi günü düzenlenen Yazılım Özgürlüğü Günü'nün 2005-06 toplantısı için ana sponsor Canonical Ltd. olmuştur.
Go Open Source, Güney Afrika'da açık kaynak hakkında insanları bilgilendirmek, açık kaynak yazılıma erişim sağlamak ve farkındalık yaratmak için düzenlenen bir organizasyondur.
Geek Özgürlük Ligi, açık kaynak dünyası ve açık kaynak kodlu yazılım kullanımını mümkün olduğunca çok sayıda yeni insana tanıtmak ve özgür yazılım için çalışan insanları bir araya getirmek için tasarlanmış Güney Afrika tabanlı bir projedir.

İş planları
Mark Shuttleworth, Guardian gazetesinin 2008 yılı Mayıs ayındaki bir röportajında, Canonical'in iş modeli bir hizmet sunumu olduğunu ve henüz kâr elde etmeye başlamadığını, ancak 3 ila 5 yıl içinde kârlı bir yatırıma dönüşmesini plânladıklarını açıklamıştır.

Shuttleworth'un açıkladığı bu strateji 90'lardaki Red Hat'in iş stratejileri ile benzeştirilmiştir.

2009 başlarında New York Times makalesinde, Shuttleworth şirket gelirinin 30.000.000$ civarına yaklaştığını ve gider-gelir dengesinin hemen hemen başabaş olduğunu, plânlanan hedefe beklenenden erken ulaşılacağını belirtmiştir.

Çalışanlar

Şimdiki
Canonical'in görevde olan üst düzey çalışanları şunlardır:
 Mark Shuttleworth, Ubuntu projesinin kurucusu, eski Debian "mantainer"ı Apache ve Thawte Danışmanlık'ın kurucusu. Mart 2010'a kadar Canonical CEO'su. (2004–)
 Jane Silber, Mart 2010'dan beri Canonical CEO'su, eski COO'su; Ubuntu One projesinin lideri.
 Matt Zimmerman, Ubuntu Baş Teknik Sorumlusu, eski Debian güvenlik ekibinin başı.
 Scott James Remnant, Upstart geliştiricisi, eski Debian ve GNU maintainer'ı.
 Jono Bacon, Ubuntu topluluğu lideri. (2004–)
 Stuart Langridge (2009–)

Eski
Canonical'in geçmişteki üst düzey çalışanları şunlardır:
 Ben Collins, eski Debian Proje Lideri ve çekirdek geliştirici. (2006–2009)
 Dave Miller, bir numaralı Bugzilla çalışanı. (2004)
 Jeff Waugh, GNOME ve Planet geliştiricisi. (2004–2006)
 Benjamin Mako Hill, Çekirdek geliştirici ve Toplum Koordinatörü. (2004–2005)
 Ian Jackson, dpkg geliştiricisi ve Debian Proje Lideri. (2005–2007)
 Lars Wirzenius, Linux çekirdeğine ilk katkıyı yapan kişi ve Linus Torvalds'ın eski ofis arkadaşı. (2007–2009)

Ofisler
Canonical hayatına, evden katkı bulunan çalışanlar ile tamamen sanal bir organizasyon olarak başlamıştır. Şirketin ana ofisi şimdi Westminster, Londra yakınlarında Millbank Kulesi'nin 27. katında bulunmaktadır. 2006 yazında, Canonical küresel destek ve hizmetler için Montreal'de de bir ofis açmıştır. Şirketin Taipei 101'de de bir ofisi bulunmaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Canonical


දේශීය නර්තන කලාව පුද පුජා ඇසුරෙන් බිහි වූ බව පිළිගත හැකිය. වර්තමානයේ වුවද විවිධ ශාන්ති කර්ම වල දක්‌නට ඇති නැටුම් එයට කදිම උදාහණයකි.

උදාහරණයක් - කොහොඹාකංකාරිය

ශ්‍රී ලංකාව බොහෝ පැරණි ශිෂ්ටාචාරයක් ඇති රටකි. මීට වසර 2500 කට පමණ පෙර විජය නැමැති ඉන්දියානු රජ කුමාරයා සමග පැමිණි පිරිස ලංකාට පැමිණෙන විට කුවේණිය නම් යක්‍ෂ ගෝත්‍රික කාන්තාව කපු වියමින් සිටි බව මහවංශයේ සඳහන් වේ. එයින් පිලිබිඹු වන්නේ අතීතයේ සිටම අපේ රටේ රෙදි විවීම වැනි කර්මාන්ත කරවූ දියුණු ශිෂ්ට සම්පන්න ජන කොටසක් වූ බවයි.

අතීත කතා වලට අනුව විජය කුමරු පැම්ණීමට පෙර කාලවලදී පවා අපෙ රටේ නැටුම් ගැයුම් වැයුම් පැවති බව කියැවේ. විජය කුමරුගේ පැමිණීමෙන් පසු ඇතිවූ දියුණු ලාංකික සමාජය තුල විවිධ වකවානු වලදී දියුණු නැටුම් කලාවක් පැවති බව අනාවරණය වේ.

ශ්‍රි ලංකාවේ නර්තන සම්ප්‍රදායන්
ප්‍රධාන වශයෙන් ගත් කල ශ්‍රි ලංකාවේ නර්තන සම්ප්‍රදායන් 3ක් දක්‌නට ඇත.

 උඩරට නැටුම් සම්ප්‍රදාය
 පහතරට නැටුම් සම්ප්‍රදාය
 සබරගමු නැටුම් සම්ප්‍රදාය

මේ ප්‍රධාන සම්ප්‍රදායන් ප්‍රාදේශීය වශයෙන් ආරම්භ වූ නර්තන සම්ප්‍රදායන් වන අතර සම්පූර්ණයෙන්ම දේශිය සංස්‌කෘතියේ අභාෂයන් ගෙන් සැදුම් ලත් නර්තන විශේෂයන් ය. මේ නැටුම් සම්ප්‍රදායනට නම් ලැබී ඇත්තේ එම සම්ප්‍රදායන් ආරම්භ වූ හා වඩාත් ප්‍රචලිත ව පවතින ප්‍රදේශ හේතුවෙන් බව පෙනේ.

උදාහරණයක් ලෙස උඩරට නැටුම් කලාව වඩාත් ප්‍රචලිත මහනුවර ආසන්න ප්‍රදේශවල වන බැවින් එම සම්ප්‍රදායට උඩරට නැටුම් යෑයි පැවසේ. ඒ අනුව දකුණු පලාතේ ප්‍රාදේශියන් හි පහතරට නැටුමත්, රත්නපුරය ආශ්‍රිත ප්‍රදේශයන් හි සබරගමු නැටුමත් වේ.

ඉහතින් සඳහන් ප්‍රධාන නැටුම් සම්ප්‍රදායනට අමතර තවත් විවිධ වූ (ප්‍රකට අප්‍රකට) විදේශීය අභාෂයන් ගෙන් සැදුම් ලත් නර්තන සම්ප්‍රදායන් කිහිපයක් ශ්‍රී ලංකාවේ දක්‌නට ලැබේ. ඒ අතරින් ප්‍රධාන තැනක් ගන්නේ ලංකාවේ උතුරු නැගෙනහිර පලාත් වල ප්‍රචලිත ඉන්දීය සම්ප්‍රදායානුකූල භරත නාට්‍යම් නැටුම් සම්ප්‍රදායයි.

උඩරට නැටුම් සම්ප්‍රදාය

උඩරට නැටුම් කලාවේ මූලාරම්භය සොයන්නෙකුට එම නර්තනයේ යෙදෙන නැටුම් ශිල්පීන් අතර ප්‍රචලිත පුරාවෘත්ත කතා කෙරෙහි අවදානය යොමුකල යුතුවේ. මෙයට හේතුව වී ඇත්තේ ඒ කතා පුවත් හා උඩරට නැටුමේ ඇති නර්තන අංග හා ඇති සබඳතාවයන් හේතුවෙනි. මේ පුරාවෘත්ත කතා වලින් ඉතා වැදගත් කොට සැලකිය හැකි පඩුවස් දෙව් රජුගේ දිවි දෝෂය පිලිබඳ කතා වස්‌තුව හා උඩරට නැටුම අතර මනා සබඳතාවයක් පවතී.පඩුවස් දෙව් රජුගේ දිවි දෝෂය සමනය කිරීමෙහි ලා පැවත්වූ ශාන්ති කර්මය අදටත් උඩරට නැටුම් ශිල්පියා විසින් පවත්වන කොහොඹා කංකාරී ශාන්ති කර්මය වේ.මෙරට අනෙකුත් ශාන්තී කර්මවලට වඩා වෙනස් නර්තනය හා ගායන වාදනයට ප්‍රමුඛ ස්‌ථනයක් ලබා දෙන ශාන්ති කර්මයකි කොහොඹා කංකාරි ශාන්ති කර්මය.පඩුවස්‌දෙව් කතා වස්‌තුවට අමතරව විජයාවතරණයට පෙර හා පසූ සිදුවූ විවිධ කතා වස්‌තූ උඩරට නැටුම් කලාව හා සබැඳේ.

මෙසේ ආරම්භ වූ නැටුම් කලාව දිනෙන් දින සංවර්ධනය වෙමින් ශ්‍රී ලංකාවේ මධ්‍යම කදුකර ආශ්‍රිත ප්‍රදේශ වල උඩරට නැටුම් සම්ප්‍රදාය නමින් ප්‍රචලිත විය.

උඩරට නැටුම් කලාව ප්‍රචලිත ප්‍රදේශ

1. සත්කෝරලය

2. සතරකෝරලය

3. දුම්බර

4. හේවාහැට

5. මහනුවර දිස්‌ත්‍රික්‌කය

6. කුරුණෑගල දිස්‌ත්‍රික්‌කය

7. කෑගල්ල දිස්‌ත්‍රික්‌කය

කොහොඹා කංකාරිය උඩරට නැටුමේ ප්‍රධාන ශාන්තිකර්මය වන අතර, ප්‍රධාන ඇදුම් කට්‌ටලය ( රංග වස්‌ත්‍රාභරණ ) වන්නේ, වෙස් ඇදුම් කට්‌ටලයයි. ගැට බෙරය ප්‍රධාන වාද්‍ය භාණ්‌ඩය වේ. පා සරඹ 12 ක් හා ගොඩ සරඹ 12 කින් සැදුම් ලත් උඩරට නර්තනය අති රමණීය වන්නම් 18 කින්ද, වට්‌ටම් 4 කින්ද සමංවිතය.

නර්තනය


Carole Ann Pope (born 6 August 1950) is a British-born Canadian rock singer-songwriter, whose provocative blend of hard-edged new wave rock with explicit homoerotic and BDSM-themed lyrics made her one of the first openly lesbian entertainers to achieve mainstream fame.

Early life
Pope was born on August 6, 1950, in the rural outskirts of Manchester in England. She was the oldest of four children born to Jack Pope, a salesperson, a member of the Communist Party of Great Britain, and a circus stilt walker, and to Celia, a music hall performer. Pope grew up with two sisters, Diane and Elaine, and a brother, Howard.  At the age of five, Pope emigrated with her parents to Montreal, where she was brought up in the Toronto suburb of Scarborough, Ontario. She studied at Cedarbrae Collegiate Institute.

Music career

1968-1988: Rough Trade

Pope met her longtime musical partner Kevan Staples at a band audition in Scarborough. In 1968, they began performing together as a duo in Yorkville, which was Toronto's live music and arts district at the time. In 1970, they adopted the name O, changing it to The Bullwhip Brothers the following year.

In 1975, Pope and Staples recruited several backup musicians and formed the band Rough Trade. Pope often performed in black leather pants and bondage attire. The band's first album, Rough Trade Live, was produced by Jack Richardson.

Whilst with Rough Trade, Pope sang backup vocals on Murray McLauchlan's album Into a Mystery, in 1980, and would go on to win the Juno Award for Most Promising Female Vocalist in 1981 and subsequently the Juno Award for Best Female Vocalist in 1982 and 1983.

Rough Trade released their first studio album, Avoid Freud, and also made an appearance in the Canadian horror film, Deadline, in 1980. They would win a Genie Award and four gold and two platinum records as the decade progressed. She and Kevan Staples co-wrote the 1983 single "Transformation" along with the track "Design for Living", for singer/songwriter Nona Hendryx's second studio album, Nona. Pope also appeared as a guest vocalist on the Payola$ single "Never Said I Loved You," which was a top 10 hit in 1983. She would team up again with Payola$ founder Paul Hyde to sing the duet "My Brilliant Career" on his album Living Off the Radar in 2000. She also sang the role of Primavera Nicholson in the COC production of R. Murray Schafer's Patria I in November 1987.

Although Rough Trade did not record or perform extensively after its final Deep Six in '86 tour, they did not officially break up until 1988. Since breaking up, the band has had numerous reunions, and in 2022, Rough Trade - The Musical, a musical based on the band's music (and the life of Pope's late brother, Howard), debuted at Joe's Pub, in Manhattan.

1988–1999: Solo Beginnings
After Rough Trade disbanded, Pope released her debut solo single in 1988, which was a cover of The Flirtations' 1968 soul hit, Nothing but a Heartache. The B-side was her self-penned song, I'm Not Blind. She relocated to Los Angeles in 1989 to pursue opportunities in soundtrack work and acting, and produced the soundtrack for The Silencer, a thriller movie directed by Amy Goldstein, which was released in 1992.

In 1995, Pope announced she was no longer living in Los Angeles. That same year, she released her debut EP, Radiate, featuring drummer Jack Irons. A music video was produced to promote the EP's third track, Kiss The Ground. Pope also starred in the cabaret, Quiet Please, There's a Bitter, Petulant Diva on Stage, at Buddies in Bad Times Theatre. In 1997, Pope provided the voice for the schoolteacher in the animated version of Pippi Longstocking, and in 1999 playwright Bryden MacDonald staged Shaking the Foundations, a musical revue based on the music of Rough Trade.

2000-2005: Release of autobiography and first solo album
In 2000, Random House published Pope's autobiography, Anti Diva. The book included Pope's first public acknowledgement that she had been in a relationship with British singer Dusty Springfield in the early 1980s. That year she and Staples contributed a track to the Dusty Springfield tribute album Forever Dusty: Homage to an Icon. Anti Diva also revealed fleeting 1970s dalliances with comic actress Andrea Martin and music producer Bob Ezrin. Years later, Pope discussed attending Dusty Springfield's funeral where she spent time with the Pet Shop Boys, amongst other notables.

Soon afterwards, Pope re-recorded the Rough Trade single "High School Confidential" for the Queer as Folk season 1 soundtrack and appeared in the Toronto production of The Vagina Monologues in 2001.  She would then move to New York City to continue writing and recording. In 2005, 21 years after her last EP, Pope returned to Los Angeles and released Transcend, her debut full-length solo album.

2011-present: Second solo album, EP, and collaborations
In 2011, Pope released Landfall, her second full-length album, featuring a duet with Rufus Wainwright. That year she also was a guest vocalist on the album The Hills Are Alive by the Brooklyn Rundfunk Orkestrata.

Pope is an ambassador for the Harvey Milk School in New York City and a board director for the Songwriters Association of Canada. In 2015, Pope signed with Squirtgun Records (distributed by eOne Entertainment) to re-release the Music for Lesbians EP on 23 June 2015.

On 22 September 2017, Pope released the single, This Is Not A Test. An accompanying music video, directed by Jasun Mark, was released on 8 May 2018. Later that same year, Pope collaborated with keyboardist Kevin Hearn to release the single, Resist It, on 22 October 2018., which was later accompanied by a music video directed by Phillip Harder. A third single, I'm There, produced in collaboration with Spoons' keyboardist Rob Preuss, was released the following year.

In 2021, Pope released a song in collaboration with Ottawa band, Church of Trees, World's A Bitch, and later that year released Speaking In Code, a single produced alongside Canadian performer, Clara Venice. Venice had previously contributed Theremin to Pope's 2017 single, This Is Not A Test.

Pope was a guest judge on the third season of Canada's Drag Race.

On July 21st, 2023, it was announced that a documentary based on Pope's autobiography is in development. The documentary is titled Anti Diva: The Carole Pope Confessions and is being funded by The Canada Media Fund. The Gay Agenda production company is responsible for producing the documentary.

Personal life
Pope resided in New York .

Health
In March 2018, Pope was forced to cancel a Toronto performance after suffering a fractured ankle. She later cancelled all Summer performances that same year after she experienced mobility issues whilst touring, and was later diagnosed with spinal stenosis. She underwent surgery and a fundraiser was created via GoFundMe to cover her living expenses.

Solo discography

Albums
 Transcend (2005)
 Landfall (2011)

EPs
 Radiate (1995)
 The Silencer (1999)
 Music for Lesbians (2014; 2015 re-release with Squirtgun/eOne)

Singles
"Nothing but a Heartache" / "I'm Not Blind" (1988, B-side reissued in 2022 as a single)
"Transcend" (1999)
"World Of One" (2000)
 "Johnny Marr" (2007)
 "Shining Path/Tell Me" (2010)
 "Viral 01/Viral 02" (2011)
 "Francis Bacon" (2013)
 "Lesbians in the Forest" (featuring Peaches) (2013)
 "Vagina Wolf" (2014)
 "This Is Not a Test" (2017)
 "Resist It" (with Kevin Hearn) (2018)
 "I'm There" (with Rob Preuss) (2019)
 "I Want to Live" (2020)
"World's a Bitch" (2021) (with Church of Trees and Rob Preuss)
"Speaking in Code" (2021) (with Clara Venice)

Filmography

References

External links
 Carole Pope

Living people
Women new wave singers
Lesbian singers
Lesbian songwriters
Canadian lesbian musicians
Canadian women rock singers
Juno Award for Artist of the Year winners
Canadian LGBT singers
Canadian LGBT songwriters
English emigrants to Canada
Singers from Manchester
Singers from Toronto
Canadian new wave musicians
Juno Award for Breakthrough Artist of the Year winners
Rough Trade (band) members
1950 births
20th-century Canadian women singers
21st-century Canadian women singers
Canadian contraltos
20th-century Canadian LGBT people
21st-century Canadian LGBT people

Carole Pope


Runaway Girl (Originaltitel: Hick) ist ein US-amerikanischer Independent-Film aus dem Jahr 2011. Der Film verwendet typische Elemente des Roadmovies und des Coming-of-Age-Films. Regie führte Derick Martini. Das von Andrea Portes verfasste Drehbuch basiert auf Portes' 2007 erschienenem gleichnamigen Roman. Die Hauptrollen wurden von Chloë Grace Moretz, Eddie Redmayne und Blake Lively übernommen, in tragenden Rollen sind Juliette Lewis, Alec Baldwin und Rory Culkin zu sehen.

Handlung
Die dreizehnjährige Luli McMullen lebt mit ihren alkoholabhängigen Eltern in Palmyra, einem kleinen Ort in Nebraska. Sie zeichnet gern und leidet sichtbar unter ihren chaotischen Familienverhältnissen. Lulis dreizehnten Geburtstag feiern ihre Eltern zusammen mit Trinkfreunden in einer schäbigen Bar. Es ist eindeutig, dass den feiernden Erwachsenen der Geburtstag lediglich als Anlass zum Betrinken dient. Unter den Geburtstagsgeschenken ist auch ein .45 Smith & Wesson Trommelrevolver. Am späten Abend kommt es auf dem Parkplatz zu einem Streit zwischen den schwer betrunkenen Eltern. Der Barkeeper Ray fährt das Mädchen schließlich nach Hause.

Am nächsten Morgen steht Luli in ihrem Zimmer vor einem Spiegel und ahmt mit dem Colt Clint Eastwood in Dirty Harry nach. Ihr Selbstbewusstsein wächst, als sie sich ihrer weiblichen Reize bewusst wird. Als Luli Geräusche aus dem Erdgeschoss hört, schleicht sie nach unten. Dort trifft sie auf Robert Lux, einen reisenden Investmentberater. Luli bedroht ihn spielerisch mit der Waffe und fragt dann unvermittelt, ob er sie hübsch finde und küssen würde. Lux reagiert ausweichend. Als Lulis Mutter erscheint, wird klar, dass Lux sie schon erwartet hat, gemeinsam verlassen sie mit den gepackten Koffern ihrer Mutter das Haus. Das dreizehnjährige Mädchen ist nun auf sich allein gestellt. Traurig kreisen Lulis Gedanken um ihr Leben und die gescheiterte Ehe ihrer Eltern. Sie erinnert sich an ihren kleinen Bruder, der vor acht Jahren schon kurze Zeit nach seiner Geburt starb. Als Luli im Fernsehen einen Bericht über Las Vegas sieht, beschließt sie, dorthin zu gehen und sich einen reichen Mann zu angeln. Anhand einer Wandkarte plant die Dreizehnjährige ihre Reiseroute. Luli verlässt, etwas zu aufreizend gekleidet, ausgestattet mit Bargeld und Revolver, das elterliche Haus.

Nachdem Luli einige Zeit zu Fuß unterwegs ist, hält ein von dem ehemaligen Cowboy Eddie Kreezer gesteuerter Pick-up und nimmt sie mit. Nach ein paar Stunden Fahrt kommt es zum Streit zwischen beiden, in dem Luli Eddie als Krüppel aufgrund seines steifen Beins beschimpft, woraufhin er sie aus dem Wagen schmeißt. Luli zieht alleine weiter und schläft an einer Brücke am Wegesrand. Dort stößt sie auf die kokainsüchtige Trickbetrügerin Glenda. Glenda ist klar, dass Luli eine Ausreißerin ist, sie nimmt sie aber doch ein Stück des Weges mit. Zusammen mit Glenda probiert Luli zum ersten Mal Kokain. Kurz darauf überfallen beide eine Tankstelle. Luli simuliert einen epileptischen Anfall. Während der ältere Tankstellenpächter versucht ihr zu helfen, räumt Glenda die Kasse leer. Unvorhergesehener Weise erleidet der Pächter jedoch einen Herzinfarkt. Während das Glenda nicht weiter bekümmert, macht Luli sich Vorwürfe und überredet Glenda, einen Krankenwagen zu rufen. Ihre Fahrt führt die beiden weiter durch das ländliche Amerika und zu einer Bowlingbahn, wo Glenda auf einen kleinen Jungen trifft, der ihr Sohn zu sein scheint. Auf einem Parkplatz stoßen die beide dann auf Eddie, der Lulis Frage, ob er sie verfolge, verneint. Eddie ist freundlich zu Luli und betont, dass sie lediglich einen schlechten Start gehabt hätten.

Glenda und Luli treffen bei Lloyd Nash ein, mit dem Glenda offensichtlich zusammen ist. Lloyd ist, wie es scheint, vermögend, sein Auftreten lässt jedoch nichts Gutes erahnen. In Lloyds Haus trifft Luli überraschend wieder auf Eddie Kreezer, der dort als Handlanger angeheuert hat. Luli wiederholt ihren Vorwurf, dass Eddie sie verfolgen würde. Überraschend wirft Glenda ein, dass Eddie wohl eher ihr gefolgt sei. Lloyds Unmut über von Eddie zubereitete Longdrinks führt dazu, dass Eddie die Drinks neu mixen muss. Als er Eis aus der Küche holt, uriniert er heimlich in den für Lloyd bestimmten Drink, was seine Verachtung gegenüber Lloyd erstmals aufblitzen lässt. Lloyd bemerkt es nicht und lobt ihn sogar für den nun exzellenten Drink.

Eddie bietet Luli an, mit ihr in die Stadt zu fahren, weil Glenda eine Weile mit Lloyd allein sein wolle. Während Eddie dort in einer Bar verschwindet, soll Luli im Wagen warten. Eddie spielt währenddessen mit einem Fremden Billard, Geld ist im Spiel. Eddies Spieltrick scheitert, als Luli die Bar betritt und Eddie nervös den entscheidenden Stoß verpatzt. Er verliert 200 US$. Während Eddie mit dem Fremden über die Regelung seiner Spielschulden spricht, sucht Luli die Damentoilette auf. Nur wenig später erscheint dort der Fremde, und Luli wird klar, dass sie als Wetteinsatz herhalten und Eddies Spielschulden mit ihrer Unschuld bezahlen soll. Doch bevor es zu einer Vergewaltigung kommen kann, eilt Eddie Luli auf deren verzweifelte Rufe zu Hilfe, prügelt brutal auf seinen Kontrahenten ein und verletzt ihn schwer. Luli ist entsetzt über Eddies Gewalttätigkeit und darüber, dass er den möglichen Tod des Mannes billigend in Kauf nimmt. Später am Nachmittag lädt Eddie Luli auf ein Eis ein. Während dieses Gespräches kommen sich beide näher. Als Eddie später Crystal Meth konsumiert, läuft Luli jedoch angewidert davon. Nachdem Eddie sie mit seinem Wagen eingeholt hat, bringt er Luli dazu wieder einzusteigen, wobei er ihr erzählt, dass er mit Glenda telefoniert habe, und ihr übermitteln solle, dass sie Luli im Motel 6 treffen wolle. Im Anschluss kauft er ihr ein neues Kleid, was Lulis Ansicht über ihn positiv beeinflusst.

Im Motel angekommen mietet Eddie ein Zimmer mit Doppelbett. Sie spricht ihn auf das Telefonat mit Glenda an und bekommt zur Antwort, dass Glenda wegen Lloyd nicht komme und er sich ab jetzt um sie kümmern solle. Als Eddie sich dann betrinkt, erinnert das Luli stark an ihren Vater. Niedergeschlagen sucht sie den Hotelpool auf, wo sie Clement Comfort kennenlernt, der nur wenig älter ist als sie. Während sie zusammen Karten spielen, verliebt Luli sich in Clement. Kurz darauf taucht der vor Eifersucht rasende Eddie auf, reißt Luli weg und stößt dabei den Tisch um. Noch in derselben Nacht verlassen Luli und Eddie das Motel. Unterwegs kommt es erneut zum Streit, als Eddie Luli seine Liebe gesteht. Unerfahren, wie sie ist, lässt Luli Eddie daraufhin wissen, dass sie niemals mit so einem versoffenen Krüppel zusammen sein möchte. Als Eddie den Wagen stoppt, steigt Luli aus, und wird von dem ihr folgenden Eddie in ein nahe gelegenes Feld gedrängt, wo er sie vergewaltigt.

Als Luli am nächsten Morgen erwacht, befindet sie sich, an ein Bett gefesselt, in einem ihr unbekannten Zimmer und hat kürzere, dunkle Haare. Eddie entschuldigt sich für die vergangene Nacht und schwört, dass so etwas nie wieder passieren werde. Er würde sterben, wenn sie ihn verlasse. Dann löst er Lulis Fesseln und verspricht ihr, sie nur dann zu fesseln, wenn er nicht da sei. Kurz darauf betritt ein Mann namens Beau das Zimmer. Aus dem Gespräch beider kann Luli entnehmen, dass Eddie vorhat, länger zu bleiben. Luli versucht zwar Kontakt mit Beau aufzunehmen, muss jedoch erkennen, dass er sich lieber aus Allem raushalten will. Er gibt ihr lediglich den Rat, sich in Acht zu nehmen. Eddie hat das jedoch mitbekommen und fesselt Luli erneut, bevor er den Raum verlässt.

Luli flüchtet sich in Träume von früher, auch der Tod ihres kleinen Bruders wird nicht ausgeklammert. Irgendwann schläft sie ein. Als sie wieder erwacht, steht Glenda im Zimmer und gesteht ihr, dass sie auch in Lulis Alter gewesen sei, als sie Eddie Kreezer kennengelernt habe. In genau diesem Zimmer habe Eddie aus ihr das gemacht, was sie heute sei. Sie sei Eddie eine Zeitlang hörig gewesen und habe sich schließlich von ihm befreien können, nachdem sie von ihm schwanger geworden sei. Sie sei dann durch die Staaten gezogen, immer in der Gewissheit, dass Eddie ihr folge. Während Glenda Lulis Fesseln löst, betritt Eddie den Raum. Er ist betrunken und spielt mit Lulis Revolver herum. In einem sich hochschaukelnden Streit zwischen Eddie und Glenda drückt Eddie ab, im Glauben, der Colt sei nicht geladen. Glenda wird tödlich getroffen. Eddie ist entsetzt, legt den Revolver auf Lulis Bett und verliert die Fassung. Luli nimmt die Waffe an sich und erschießt Eddie schließlich.

Zeitsprung: Luli befindet sich bei Beau, der das Frühstück zubereitet, während er Luli erklärt, dass man die beiden Toten als Folge eines Beziehungsstreits erscheinen lassen müsse. Er erwähnt seine Schwester in Los Angeles. Später schlägt er vor, Luli zur Busstation zu fahren, damit sie nach Hause käme. Luli stimmt zu, ruft vor der Abfahrt aber noch zu Hause an und hat ihre Mutter am Apparat. Diese ist anfangs zwar erleichtert von Luli zu hören, hat aber bereits Ausflüchte als es nur darum geht, Luli vom Bus abzuholen. Luli dämmert es, dass sich zu Hause nicht wirklich etwas geändert hat. Trotz allem steigt sie in den Bus. Während der Fahrt entdeckt sie, dass Beau ihr "für den Fall dass sie es sich anders überlegt" die Telefonnummer und Adresse seiner Schwester in L.A. aufgeschrieben hat. Luli simuliert nochmal einen Epilepsie-Anfall, um den Fahrer dazu zu bringen, den Bus anzuhalten. Nachdem sie ausgestiegen ist, steht ihr Plan fest, sie wird versuchen, sich nach Los Angeles zu Beaus Schwester durchzuschlagen.

Produktion und Veröffentlichung
Es handelt sich um eine Produktion von Tiberius Film. Das Budget des Films wird auf 7 Mio. US-Dollar geschätzt. Die Dreharbeiten fanden von Ende März bis Anfang Mai 2011 in den Bundesstaaten North Carolina und Nevada statt.

Die Premierenvorführung fand am 10. September 2011 auf dem Toronto International Film Festival statt.
Regisseur Derick Martini war dort für einen Preis nominiert. Am 11. Mai 2012 war der Film in den USA erstmals im Internet zu sehen und lief gleichzeitig auch limitiert in diversen Kinos. In Japan lief er am 24. November 2012 an, in den Niederlanden am 10. Januar 2013 limitiert als Fernseh-Premiere und in Schweden am 17. September 2013 auf DVD. In Deutschland lief der Film ebenfalls nicht im Kino, sondern hatte am 1. August 2013 DVD-Premiere.

Vermarktet wurde er auch in Brasilien, Polen, Portugal, Serbien und Russland.

Am 1. August 2013 wurde Runaway Girl von Tiberius Film auf DVD herausgegeben (95 Minuten).

Soundtrack/Songliste
Im Film erklingen folgende Musiktitel:
 Main Theme Based on "Suze" – geschrieben und gesungen von Bob Dylan
 Suze (The Cough Song) – geschrieben und gesungen von Bob Dylan
 Crimson and Clover – geschrieben von Tommy James und Peter Lucia, gesungen von Joan Jett and the Blackhearts
 It's Gonna Go – geschrieben von Dick Stephen Walter
 It's Hard to be Humble – geschrieben und gesungen von Mac Davis
 Things to Remember – geschrieben und gesungen von Willie Nelson
 When the Ship comes in (Live) – geschrieben und gesungen von Bob Dylan
 Leavin on your Mind – geschrieben von Michael Pierce und Wayne P. Walker, gesungen von Patsy Cline
 Sweet Dreams (of you), geschrieben von Don Gibson, gesungen von Patsy Cline
 Why Can't He be You, geschrieben von Don Gibson, gesungen von Patsy Cline
 Paper Doll – geschrieben von Johnny S. Black, gesungen von The Mills Brothers
 My Best Friend's Girl – geschrieben von Ric Ocasek, gesungen von The Cars
 Going up to the Country – geschrieben von Alan Wilson, gesungen von Canned Heat
 Islands in the Stream – geschrieben von Barry Gibb, Maurice Gibb, Robin Gibb, gesungen von Dolly Parton & Kenny Rogers
 Never My Love – geschrieben von Donald J. Addrisi und Richard P. Addrisi, gesungen von The Association
 Amie – geschrieben von Craig Fuller, gesungen von Pure Prairie League
 You Tell Me – geschrieben von Ron Elliott, gesungen von The Beau Brummels
 One of Us Must Know (Sooner or Later) – geschrieben und gesungen von Bob Dylan
 Honey Just Allow Me one More Chance – geschrieben und gesungen von Bob Dylan
 You Are My Sunshine – geschrieben von Jimmie H. Davis
 I Fall to Pieces – geschrieben von Hank Cochran und Harlan Howard, gesungen von Patsy Cline
 Farewell – geschrieben und gesungen von Bob Dylan

Kritik
Abgesehen von Moretz' überzeugender Darstellung war der Lolita-Film überwiegend negativen Kritiken ausgesetzt. Die Handlung sei zeitweilig zäh und weise übermäßige Längen auf, hieß es.

Auf Cinema warf man den Filmemachern "unausgewogene Erzählweise, inszenatorische Unglaubwürdigkeiten" und ein "mangelndes Gespür für Nebenrollen" vor.

Filmkritiker Roger Ebert bemängelte, zu wenig über die Hauptfigur erfahren zu haben.

Der Filmdienst bezeichnet Runaway Girl im Lexikon des internationalen Films als nicht "allzu tief lotendes, aber doch unterhaltsames Sozialdrama, das dank guter Darsteller zum Nachdenken über eine menschenfeindliche Gesellschaft anreg[e]".

Robert Cherkowski von Filmstarts schrieb, "das Wichtigste beim Film [seien] nicht die Stars oder ein großes Budget, auch nicht versierte Techniker oder ein perfektionistischer Regisseur. All das schade zwar nicht, doch ohne eine interessante Geschichte [könne] kaum ein guter Spielfilm entstehen". Genau das sei das Manko von Runaway Girl, es fehle die "erzählerische Linie". Nie werde "so recht klar, worum es im Film eigentlich geh[e] und auch atmosphärisch herrsch[e] Unentschiedenheit. Während andere unorthodoxe Mischungen von Genres und Stimmungen oft einen ganz eigenen Reiz haben, [sei] diese Tragikomödie einfach nur unausgegoren." Das Fazit lautete: 'Runaway Girl' ist weder Fisch noch Fleisch und zieht sich trotz prominenter Besetzung weitgehend frei von Spannung, Emotion und Witz dahin.

Auch Cinema sah das ähnlich und urteilte: Chloë Grace Moretz, […] die bereits in zwei vorhergehenden Filmen "das Trauma der beginnenden Sexualität erleiden muss(te)", glänzt in Runaway Girl als "von ihren Hormonen und einer rücksichtslosen Umwelt drangsalierte Kindfrau. Doch so sehr Moretz die Tour de Force ihrer Figur auch auslebt, gegen die unausgewogene Erzählweise kann sie ebenso wenig ausrichten wie gegen Martinis inszenatorische Unglaubwürdigkeiten und dessen mangelndes Gespür für Nebenrollen. Ob Blake Lively als drogensüchtiges Wrack Glenda oder Eddie Redmayne als Psychocowboy Eddie – selten hat man einen Film gesehen, in dem wichtige Figuren derart austauschbar und nichtssagend waren wie hier". Fazit: "Aufwühlend gespieltes, aber viel zu zäh erzähltes Thrillerdrama über eine einsame Kindfrau."

Ganz anders las sich das Urteil auf Pieces of Emotion, wo es hieß, dass sich die "Handlung an manchen Stellen ein wenig" hingezogen habe, sodass der Streifen "keineswegs als Meisterwerk" gelten könne, sondern nur als "sehr guter Independent-Film". Gefesselt habe jedoch "die Hintergrundmusik, die im passenden Country-Musik-Stil gehalten" sei, und die "vorherrschende Atmosphäre". Die schauspielerischen Leistungen wurden als "grandiose Darstellerkunst" apostrophiert. Chloë Grace Moretz habe die bisher "beste Performance ihrer ganzen Karriere" abgeliefert. Eddie Redmayne wurde eine überragende Leistung bescheinigt, Blake Lively und Alec Baldwin hätten ebenfalls überzeugen können. Das Fazit lautete, der Film sei "großartig", habe "unheimlich viel Herz" und gehe "das Risiko ein, zu experimentieren".

Weblinks

  (Synchronfirma: TV+Synchron GmbH, Berlin, Dialogregie: Renée Eigendorff)
 Runaway Girl (Hick) bei Schnittberichte.com

Einzelnachweise

Filmtitel 2011

US-amerikanischer Film
Filmdrama
Independentfilm
Literaturverfilmung

Runaway Girl


A Igreja de Jesus Cristo em Madagascar (IJCM) - em malgaxe: Fiangonan' i Jesoa Kristy eto Madagasikara, geralmente abreviada como FJKM - é uma denominação reformada em Madagascar, formada em 1968, pela fusão das igrejas plantadas pela Sociedade Missionária Evangélica de Paris (Igreja Reformada Francesa), Associação de Missões Estrangeiras dos Amigos e da Sociedade Missionária de Londres.

Desde então, tornou-se a maior denominação protestante e segunda maior denominação cristã do país.

História

A Sociedade Missionária de Londres (SML) iniciou seu trabalho em Madagascar em 1818. Em 1867, a Associação de Missões Estrangeiras dos Amigos (AMEA) chegou ao país e em 1897 a Sociedade de Missões Evangélicas de Paris (SMEP) enviou seus primeiros missionários.

As sociedades missionárias construíram igrejas e escolas e se espalharam por todo o país.

O Cristianismo sofreu perseguição religiosa durante o reinado de Ranavalona I (1828-1861). Neste período, muitos cristãos foram martirizados e muitos se esconderam em cavernas. Nos dias do colonialismo e Menalamba, missionários como William, Lucy e Bloson Johnson foram mortos em Arivonimamo em 1895. Também Paul Minault e Benjamin Escande.

Em 1950, as três sociedades missionárias iniciaram o diálogo sobre a unidade, objetivando a formação de uma única denominação nacional.

Em 18 de agosto de 1968, o primeiro grande sínodo da missão tripartida e malgaxe foi realizado em Toamasina, formando a Igreja de Jesus Cristo em Madagascar.

Desde então, a denominação cresceu, tornando-se a maior denominação protestante e segunda maior denominação cristã do país, atrás apenas da Igreja Católica Romana.

Doutrina
A igreja subscreve o Credo dos Apóstolos e o Credo Niceno. Além disso, permite a ordenação de mulheres.

Relações Inter-Eclesiásticas
A igreja é membro do Concílio Mundial das Igrejas  e Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas..

Denominações reformadas continentais em Madagascar
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas
Membros do Conselho Mundial de Igrejas

Igreja de Jesus Cristo em Madagascar


Footy or footie may refer to:

 Some forms of football:
 Association football
 Australian rules football
 Rec footy
 9-a-side footy
 The Footy Show (AFL)
 Rugby league football
 Touch footy
 The Footy Show (rugby league)
 Rugby Union
 Footy (model yacht), one-foot-long sailboat
 Footy, style of egg cup
 Footy, a.k.a. Blanket sleeper
 a short form of video footage.

See also
 Footsie (disambiguation)

Footy


L'ouïezd de Poudoj (en ) était un ouïezd du gouvernement d'Olonets dans l'Empire russe.

Présentation
La paroisse était située à l'est du lac Onega.
Elle était délimitée au nord-ouest par l'ouïezd de Povenets, à l'est par l'ouïezd de  Kargopol et au sud par l'ouïezd de  Vytegra.

Le centre administratif de l'ouïezd était Poudoj.

Démographie
Au recensement de l'Empire russe de 1897 de 1897, l'ouïezd de Poudoj comptait 33 472 habitants.
Ils avaient pour langue maternelle le russe à 99.7 % , le finnois à 0,2 %.

Références

Voir aussi

Liens externes

 comté d'Olonet. Atlas de l'Empire panrusse : Collection de cartes par I.K. Kirilov. Année de publication : 1722-1737
 Олонецкий уезд

Articles connexes
 Raïon de Poudoj

Ouïezd de Poudoj

Ouïezd de Poudoj


La gare de Kramatorsk () est une gare ferroviaire du Réseau ferré de Donestk. Elle est située à Kramatorsk, dans l'oblast de Donetsk en Ukraine.

En , un épisode de l'invasion de l'Ukraine par la Russie, provoque la fuite des habitants de cette région vers l'ouest du pays. Le , lors du bombardement de la gare de Kramatorsk, la gare est touchée par des roquettes qui tuent ou blessent de nombreuses personnes en attente d'un train.

Situation ferroviaire

Elle se trouve sur les lignes Slaviansk-Horlivka et Kramatorsk-Stoupy.

Histoire
La gare est mise en service en 1868 sur la ligne Koursk-Kharkiv-Azov. Elle commence comme plateforme ferroviaire et le bâtiment en pierre est de 1879. Détruit par la Seconde Guerre mondiale, le bâtiment est reconstruit en 1952 par l'architecte Syromiatnikov.

Au début du mois d', la gare voit affluer de nombreuses personnes qui cherchent à fuir la région, sous la menace de l'armée Russe, dans le cadre de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022. Près de  embarquent quotidiennement dans les trains au départ pour l'ouest du pays. Le rythme des dessertes, habituellement de deux trains quotidien, a été porté à quatre. Le , la gare est touchée par des roquettes alors que de nombreux voyageurs sont présents.  sont recensés.

Service des voyageurs

Accueil

Desserte

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Ukraine
 Liste de gares en Ukraine
 Bombardement de la gare de Kramatorsk

Liens externes

Gare dans l'oblast de Donetsk
gare
Gare mise en service en 1868

Gare de Kramatorsk


James Gordon Horsfall (1905 - 1995) fue un botánico, y micólogo estadounidense. Realizó extensas expediciones botánicas a Japón, Corea, y a China. Se llamaba a sí mismo por su lucha contra las royas: botánico con pistola de agua Obtuvo su maestría en la Universidad de Arkansas, y el doctorado en la Cornell.

Algunas publicaciones
 . 1936. Use of Graphite to Prevent Clogging of Drills When Sowing Dusted Pea Seed. Volumen 660 de Cornell Univ. Agri. Exp. Station, Geneva Bulletin

Libros
 . 1992. The Pioneer Experiment Station, 1875-1975: a history. Edición ilustrada de Union College Press, Schenectady, N.Y. y Antoca Press, 122 pp. ISBN 0963403907

 -----------------------------. 1983. Hunting for Horsfalls. Editor J.G. Horsfall, 86 pp.

 -----------------------------, . 1980. Plant disease: an advanced treatise. Volúmenes 1-2. Plant Disease: An Advanced Treatise. Edición ilustrada de Academic Press, 465 pp. ISBN 0123564018

 -----------------------------. 1979. The Vaulx road for 900 years. Editor J.G. Horsfall, 177 pp.

 -----------------------------. 1975. Paul Rufus Burkholder: February 1, 1903-August 11, 1972. Volumen 47, Número 1 de Biographical memoirs. Editor National Academy of Sciences, 23 pp.

 -----------------------------, . 1968. Aldehyde traps as antisporulants for fungi. Volúmenes 688-705, Número 694 de Boletín Connecticut Agricultural Experiment Station. Editor Connecticut Agr. Exp. Station, 27 pp.

 -----------------------------. 1965. Fungitoxicity of dioxanes, dioxolanes, and methylenedioxybenzenes. Volumen 673 de Boletín Connecticut Agricultural Experiment Station, New Haven. Editor Connecticut Agricultural Experiment Station, 44 pp.

 -----------------------------, . 1960. Plant pathology: an advanced treatise. Volumen 1. Plant Pathology: An Advanced Treatise. Editor Academic Press, 2004 pp.

 -----------------------------. 1956. Principles of fungicidal action. Volumen 30 de New series of plant science books. Editor Chronica Botanica Co. 279 pp.

 -----------------------------. 1945. Fungicides and their action. Volumen 2 de Annales cryptogamici et phytopathologici. Editor Chronica Botanica Company, 239 pp.

 -----------------------------. 1943. Controlling pests of war gardens. Circular Connecticut Agricultural Experiment Station. Con , 20 pp.

 -----------------------------, . 1942. Causes, effects and control of defoliation on tomatoes. Volúmenes 452-466. Número 456 de Boletín Connecticut Agricultural Experiment Station. Editor Connecticut Agr. Exp. Station, 223 pp.

 -----------------------------. 1938. Bordeaux injury to tomatoes and it effect on ripening. Editor New York State Agricultural Experimental Station, 39 pp.

 -----------------------------. 1934. Zinc oxide as a seed and soil treatment for damping-off. Número 650 de Boletín New York State Agricultural Experiment Station. 25 pp.

 -----------------------------, . 1933. Abnormal enlargement of peas from plants affected with root-rot. Volúmenes 615-644, Número 621 de Boletín New York State Agricultural Experiment Station. Editor	New York State Agricultural Experiment Station, 20 pp.

 -----------------------------. 1932. Red oxide of copper as a dust fungicide for combating damping-off by seed treatment. Volúmenes 615-644, Número 615 de Boletín New York State Agricultural Experiment Station. Editor New York State Agricultural Experiment Station, 26 pp.

 -----------------------------. 1930. A study of meadow-crop diseases in New York. Volumen 130 de Memoir (Cornell University. Agricultural Experiment Station). Editor	Cornell University, 139 pp.

Fuentes
 . 1997. James Gordon Horsfall: January 9, 1905-March 22, 1995. Volumen 72 de Biographical memoirs, National Academy of Sciences (U.S.) Editor National Academy Press, 24 pp. ISBN	0309057884

Referencias

Enlaces externos

{NF|1905|1995|Horsfall}}

Botánicos de Estados Unidos
Micólogos de Estados Unidos
Profesores de Estados Unidos

James Gordon Horsfall


مقاطعة مايو هي إحدى مقاطعات أيرلندا الستة والعشرين.

توأمة
لمقاطعة مايو اتفاقيات توأمة مع:
 كليفلاند

أعلام

 ألان أوهارا
 جيمس أوهارا
 غريس أومالي
 بيل برينان
 مارك روبرتس

روابط إضافية
 Mayo County Council's website
 Connaught Telegraph
 Tourism in West Ireland
 Mayo Web Directory
 Map of Mayo
 Western People
 County Mayo Genealogical records
 Mayo Echo - Mayo's Free Weekly Newspaper (Published online)
 Photos of Mayo

مراجع

كوناكت
مقاطعات جمهورية أيرلندا

مقاطعة مايو


Prânzul este o pictură din cariera timpurie a artistului spaniol Diego Velázquez, terminată aproximativ în 1617. Lucrarea, o pictură în ulei pe pânză, se afla în Muzeul Ermitaj din Sankt Petersburg.

Pictura prezintă o masă acoperită de o pânză șifonată, pe care se află două rodii și o bucată de pâine. Oamenii care participă la prânz includ un bărbat în vârstă în stânga și un tânăr în dreapta, în timp ce în fundal, un băiat, aparent fără griji, toarnă vinul într-o cană.

Pe peretele din fundal atârnă o bandă albă, o geantă din piele și, în dreapta, o sabie.

Prânzul este aproape identic cu o altă pictură realizată de Velázquez, Prânzul fermierilor (1618).

Referințe

Picturi din 1617
Picturi realizate de Diego Velázquez

Prânzul (Velázquez)


العملاق الأزرق أو العملاقة الزرقاء (بالإنجليزية: Blue Giant) هي نوع من النجوم تتميز بكتلتها الكبيرة حيث تصل كتلة النجم حوالي من 20 إلى 100 كتلة شمسية وتلبغ درجة حرارة السطح 35.000 درجة مئوية أو أكثر (بالمقارنة بالشمس فدرجة حرارة سطح الشمس تبلغ 5800 درجة فقط)، وشديدة الضياء.

ويتميز العملاق الأزرق بتصنيف طيفي نوع O أو B أو A ، ويصل حجمه إلى حجم عملاق أحمر إلا أنه يفوقه ويفوق الشمس في كتلته أكثر من 20 إلى 100 مرة.

وبينما يصل العملاق الأحمر إلى حجمه الكبير عند نهاية عمره بعد تطوره الطبيعي كنجم وتمدد أطرافه تمدداً بالغاً فإن حجم العملاق الأزرق تكون منذ نشأته بالغة الكبر ولا يتمدد كثيراً. وتؤدي كتلته الكبيرة إلى شدة كثافة المادة في قلبه، مما يزيد من معدل الاندماج النووي في باطن النجم. وينتج عن الطاقة الهائلة الناتجة في قلبه ارتفاع درجة حرارة سطحه فتصل من 30.000 إلى 40.000 كلفن، أعلى بكثبر عن درجة حرارة سطح الشمس التي تبلغ نحو 5.780 كلفن.

وعند تلك الحرارة العالية جداً يشع النجم عند الحد الأقصى لمنحنى إشعاعه طبقاً لقانون فين الخاص بالجسم الأسود المثالي للإشعاع في حيز الأشعة فوق البنفسجية من الطيف مما يعطى لونا أزرقا لتلك النجوم.

وبعكس النجوم العديدة الأخرى ذات كتلة صغيرة نسبياً وتصل أعمارها عدة بلايين السنين (مثل الشمس مثلاً كنجم متوسط الكتلة ويقدر عمرها الكلي 10 مليارات سنة، قضت منهم حتى الآن 5 مليارات سنة) فإن العملاق الأزرق يستهلك في اندماج الهيدروجين بمعدل سريع جداً خلال عدة عشرات الملايين من السنين. وبعد ذلك يتمدد إلى عملاق عظيم أحمر وينتهي في صورة مستعر أعظم II.

أمثلة

ونظرا لقصر عمر العمالقة الزرق فيندر وجودهم في الكون.

رجل الجبار
أكبر نجوم السماء هي من نوع عملاق عظيم أزرق مثل رجل الجبار. تبلغ درجة حرارة سطح تلك النجوم بين 20.000 إلى 50.000 كلفن وقد تكون كتلتها أكبر 25 مرة من الشمس. ونظرا لضخامتهم هذه فإنهم يستهلكون وقودهم بسرعة، ويكونون شديي الحرارة ولا يعمرون طويلا. أما نجم متوسط الحجم والكتلة مثل الشمس فقد يصل عمره 12 مليار سنة، أما العملاق العظيم الأزرق فينتهي عمره خلال عدة ملايين من السنين. وينتج عن الصغيرة منها نجم نيوتروني أو ثقب أسود بينما قد تتبخر الكبيرة منها تماما.

ولا يجب الخلط بين العمالقة الزرق والعمالقة العظيمة الزرقاء مثل رجل الجبار أو نجوم عادية يندمج فيها الهيدروجين من نوع نجم-أو أو نجم-ب مثل نجم المليك Regulus.

انظر أيضاً
 عملاق أحمر
 نجم المليك
 عملاق أحمر
 الجبار (كوكبة)
 تصنيف نجمي
 تصنيف الطيف
 قائمة أشد النجوم سطوعا
بيتا الحوت نجم
برج الحوت

مراجع

أنواع النجوم
ظواهر نجمية
عمالقة نوع-B
عمالقة نوع-O
نجوم عملاقة

عملاق أزرق