Cercul artistic literar Intim Club a fost o societate artistică și literară înființată în data de 13 februarie 1885 și și-a derulat activitatea pe parcursul a doi ani de zile, până în vara anului 1886. Ea a fost înființată de Nicolae Kalinderu,  Nicolae Cerchez, Ioan Brăescu, Constantin Băicoianu, Alexandru Davila și Alexandru Cerchez. Structura sa a fost împărțită pe patru departamente: secția de arte frumoase, muzică, literatură și secția de organizare de evenimente și serbări. Scopul societății reieșit din statutul său de funcționare era promovarea artelor în rândul clasei aristocrației burgheze a epocii. Numărul de membri a fost limitat la 101 persoane care plăteau cotizații lunare destul de importante.

Societatea Intim Club a afiliat ca membri artiști recunoscuți ca G.D. Mirea, Ion Mincu, Ion Georgescu, Barbu Delavrancea și l-a avut ca președinte de onoare pe poetul Vasile Alecsandri. Sediul organizației a fost stabilit într-un imobil de lux închiriat pe Calea Victoriei în așa numita Casă Strat care a dispărut în anul 1944 ca urmare a bombardamentelor germane asupra capitalei.

Clubul Intim a fost înființat după modelul societăților similare britanice. Cele mai importante evenimente pe care le-a organizat, au fost cele două expoziții de artă plastică făcute în saloanele luxoase ale sediului societății din luna iunie 1885 și 1886. Cele mai importante exponate au fost lucrările lui Ion Andreescu, Nicolae Grigorescu, Carol Storck, Ion Georgescu și G.D. Mirea.

Constituirea clubului
Prin inițiativa unor intelectuali tineri care s-au întors de la studiile pe care le-au făcut în străinătate, la scurtă vreme de la destrămarea Societății Amicilor Bellelor-Arte, s-a înființat în data de 13 februarie 1885 în locuința doctorului Nicolae Kalinderu - Societatea Cercul artistic literar Intim Club. Înființată după moda englezească sub forma unui club care-l avea ca președinte de onoare pe Vasile Alecsandri și ca președinte executiv pe Kalinderu, statutele de constituire ale organizației au limitat acordarea titlului de membru a persoanelor mai puțin avute sau chiar a celor lipsite de mijloace de trai decente, așa cum erau majoritatea artiștilor din România. De aceea, societatea a impus încă de la începutul activității sale cotizații lunare importante și a îngrădit numărul maxim de membri ai ei la 101. Scopul societății era coagularea legăturilor dintre iubitorii de artă și artiștii români, precum și derularea unei prodigioase activități de promovare a lucrărilor literare sau artistice ale tinerilor. Ca urmare a modului de redactare și concepere a statutelor și a intențiilor lucrative ale organizației, s-a constatat de fapt că Intim Club s-a adresat cu preponderență unui cerc restrâns al oamenilor bogați ai României.

Cu toate că printre membrii fondatori se regăsesc și câțiva artiști care au cunoscut îndeaproape realitatea existenței confraților lor și aceștia au sugerat comitetului de conducere și activități care să se apropie de numeroasa bază săracă a artiștilor, decindenții societății au rezolvat disputa într-un mod tipic burghez. La articolul II, punctul C din statut s-a prevăzut că organizația urma să se ocupe "... de a veni pe cât îi va sta în putință în ajutorul artiștilor scăpătați". Felul cum a fost redactat articolul, relevă intenția ca orice sprijin pe care societatea nou înființată l-ar fi acordat artiștilor să fie doar un act de caritate și nicidecum ea nu era dispusă în crearea unui mediu creator celor fără posibilități financiare. Cum era normal după o asemenea definire de intenții, dezideratul a fost tras pe linie moartă, chiar dacă ajutorul acordat lui G.D. Mirea pentru a locui la sediul Clubului și acela de a folosi salonul ca atelier de creație, nu a fost decât o formă voalată de angajare a lui ca administrator al imobilului.

Comitetul de conducere
Cercul artistic literar Intim Club a avut următorul comitet de conducere:
 Președinte de onoare - Vasile Alecsandri;
 Președinte executiv - Nicolae Kalinderu;
 Vicepreședinți - Nicolae Cerchez și Ioan Brăescu;
 Casier - George Olănescu;
 Secretari - Constantin Băicoianu, Alexandru Davila, Alexandru Cerchez;
 Membrii Secției de Arte Frumoase - Ion Mincu, G.D. Mirea, Ion Georgescu;
 Membrii Secției de Muzică - Ștefan Vlădoianu, Constantin Dumitrescu, Ioan Paraschivescu;
 Membrii Secției Literar-Dramatice - Dimitrie Olănescu, Ștefan Mihăilescu, Barbu Delavrancea;
 Comisari ai Serbărilor - N. Văcărescu, Theodor Ghica și Mărgăritescu.

Sediul Societății

Cercul artistic literar Intim Club și-a desfășurat activitatea într-o clădire închiriată foarte spațioasă în așa numita Casă Strat de pe Calea Victoriei. Edificiul nu mai există în ziua de astăzi deoarece el a fost distrus de către bombardierele germane în anul 1944.

Imobilul a fost decorat elegant cu obiecte de mobilier donate de către membrii fondatori. La sediul acestuia s-a desfășurat activitatea a patru secții disciplinare:
 secția de arte frumoase;
 secția de literatură și dramă;
 secția de muzică;
 comisia de organizare a serbărilor.
Administrator al sediului a fost desemnat G.D.Mirea căruia i s-a pus la dispoziție salonul pentru a-și putea desfășura activitatea artistică, precum și un spațiu pentru a locui.

Activitatea
Membrii organizației se întruneau la sediu pentru a plănui organizarea de expoziții, recitaluri, concerte, baluri artistice, serbări, conferințe etc. Pentru ca vizitatorii aristocrați care erau și membri ai clubului să beneficieze de o atmosferă reconfortantă și elitistă, programul de vizitare a expoziției pentru publicul obișnuit a fost stabilit la ore nepotrivite. Astfel, high-life-ul din București își dădea locul de întâlnire la bufetul din Casa Strat, după care plecau cu trăsurile la plimbare pe bulevardul Kiseleff.

Secțiile de literatură dramatică și cea de muzică aveau ca scop lucrativ cultivarea publicului distins cu serbări cu surprize, recitaluri muzicale și mai ales baluri câmpenești, venețiene, etc. Ținând cont de modul cum se desfășurau activitățile Cercului Intim Club, culturalizarea artistică era inexistentă atât pentru protipendada Bucureștiului, cât și pentru masele largi ale populației. Demersurile societății nu erau altele decât scoaterea clasei avute a capitalei din lâncezeala în care trăia.

Expoziția din iunie 1885

Cea mai importantă expoziție de artă plastică a societății (peste 400 de exponate), s-a derulat la sediul organizației începând din data de 1 iunie 1885. Răspunzători de bunul mers al evenimentului au fost G.D. Mirea, Ion Mincu și Ion Georgescu. Vedetele expoziției au fost lucrările lui Ion Andreescu, care decedase de curând, în anul 1882. Cele mai admirate tablouri au fost cele intitulate Efecte de iarnă, Seri de toamnă, Buchete de flori și Pădure de mesteceni.

Participanți
Artiștii români și-au expus operele în salonul cel mare.
Secția de pictură
Capetele afiș:
 Ion Andreescu cu 28 de lucrări;
 Nicolae Grigorescu a expus un număr de 47 de tablouri, dintre care s-au evidențiat Sacagiul, Sub stejari, Un ovrei și câteva  lucrări cu tematică patriotică Smârdanul, Curcanul, Santinela și Vedeta.
 G.D. Mirea a expus Vârful cu dor, Portretul dlui V.P., Portretul Yvonettei și Portretul dnei P... cu copii.
Alți artiști mai puțin importanți:
 Sava Henția, Alexandru Paraschivescu (Alpar), Constantin I. Stăncescu, Ion Georgescu care a expus și acuarele, Stoicescu, Ion Mincu, Dumitru Dăscălescu.
 Emilia Popovici, Irina Deșliu, Olga Stolojan și Valentina Bibescu.
Secția de sculptură:
 Carol Storck a expus Progresul, una dintre cele mai admirate sculpturi;
 Ion Georgescu a expus Endymion, una dintre cele mai admirate sculpturi.
Artiștii străini și-au expus lucrările în alte trei saloane mai mici ale sediului Intim Club.

Galerie

Expoziția din iunie 1886
Ca și la expoziția pe care a organizat-o în anul 1885, acest eveniment artistic a avut ca și cel precedent ca cap de afiș lucrările lui Ion Andreescu și Nicolae Grigorescu. De această dată, tablourile lui Andreescu erau deja arhicunoscute și ele nu au mai incitat interesul publicului. În acest an, pictorul aflat pe val era George Demetrescu Mirea care a expus 14 tablouri realizate în perioada dintre cele două expoziții. Răspunzători de bunul mers al evenimentului au fost G.D. Mirea, Ion Mincu și Ion Georgescu. Cu tot efortul organizatorilor de a ridica acest eveniment la un nivel superior fața de cel din anul precedent, expoziția nu a fost primită cu același entuziasm de către publicul aristocrat. Evenimentul nu mai era o noutate și vizitatorii obișnuiți neavând un acces facil au venit într-un număr foarte restrâns. După închiderea expoziției, Cercul Intim Club a mai organizat câteva recitaluri nereușite și seri literare care se adresau doar publicului "ales". Ca urmare, Cercul artistic literar Intim Club și-a încetat activitatea.

Participanți
Secția de pictură
Capetele de afiș:
 Ion Andreescu;
 Nicolae Grigorescu a expus 17 lucrări realizate anterior anului 1885, deci nu au prezentat un foarte mare interes;
 G.D. Mirea cu 14 tablouri dintre care s-au remarcat Bustul lui Gr. Caracaș, Portretul lui Robert Halfon,  Portretul în negru al dnei M. B. și Portretul drei E., ca vedete ale expoziției.;
Alți artiști mai puțin importanți care au expus 72 de lucrări:
 Nicolae Vermont, Feldiani, Alpar, Mihail Ștefănescu, K. Obedeanu și Emilia Féesi.
Secția de sculptură:
 Ion Georgescu care a expus Bustul lui Carol Davilla, Bustul domnitorului Vasile Lupu și Bustul lui Matei Basarab.

Concluzii
Cercul Intim Club a fost o nereușită organizatorică prin comparație cu evenimentele organizate de către Societatea Amicilor Bellelor-Arte ca a încercat și chiar a reușit într-o bună măsură să popularizeze artele în rândul maselor largi ale populației bucureștene. Intim Club nu a reușit decât să pervertească gustul artistic în rândurile marii burghezii românești.

Este de remarcat că Intim Club, mai puțin ca Societatea Amicilor Bellelor-Arte, a ținut trează ideea de societate artistică și de manifestări plastice colective. Contribuția importantă a Clubului a fost menținerea influenței în arta românească a operei lui Nicolae Grigorescu care, fără Intim Club, nu ar fi fost prea bine înțeles. Majoritatea criticilor de artă care s-au ocupat de opera maestrului de la Câmpina s-au pus de acord că atât Societatea Bellelor Arte, cât și Intim Club, au reușit să facă din artistul român figura principală în artele plastice din România. Meritul Cercului artistic literar Intim Club a fost și că a accentuat și a relevat românilor creația marelui pictor Ion Andreescu.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, București, 1969, pag. 15 - 19

Legături externe

Organizații de artă din România
Evenimente în România
Fondări în 1885
Desființări în 1886

Cercul artistic literar Intim Club


Hornbæk Sø er en fredet sø beliggende i centrum af Hornbæk i Helsingør Kommune. Den dækker et areal på 11,8 hektar, hvor den i begyndelsen af det 19. århundrede var næsten dobbelt så stor.

I 1941 købte Hornbæk Vandværk søen af familien Tholstrup, og den blev samme år fredet. Det dybeste sted på 3,6 meter findes ved vandværket i søens nordlige ende. Gennemsnitsdybden er 1,8 meter.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Historie om Hornbæk Sø på www.helsingorleksikon.dk

Sø
Søer i Helsingør Kommune
Fredede arealer i Danmark

Hornbæk Sø


Patagonia, Inc. ist ein in Ventura (Kalifornien, Vereinigte Staaten) ansässiger Anbieter von Outdoor-Bekleidung. Gegründet wurde Patagonia 1973 von Yvon Chouinard.

Das Unternehmen veröffentlicht keine Geschäftszahlen, soll aber 2020 etwa eine Milliarde Dollar Umsatz gehabt haben. Dabei beschäftigt es (Stand 2019) ca. 1500 Mitarbeiter.

Geschichte

Die Geschichte von Patagonia begann mit dem Wunsch von Yvon Chouinard, bessere Kletterausrüstung zur Verfügung zu haben. Durch das Klettern wusste er, welche Verbesserungen möglich waren und setzte sie kurzerhand selber um. Er produzierte und verkaufte Karabiner, Haken und weitere Ausrüstung unter dem Namen Chouinard Equipment. Damit wollte er zunächst Felshaken ersetzen, die die Felswand zerstören. 1970 erwarb er während einer Kletterreise in Schottland ein Rugby-Shirt, welches er fortan trug, da es ihn durch seinen robusten Kragen vor dem Einschneiden der Kletterseile schützte. Das blaue Shirt mit roten und gelben Streifen erregte viel Aufmerksamkeit, auch weil bunte Kleidung beim Klettersport damals noch nicht üblich war, und Chouinard begann bald, diese in die USA zu importieren und sich dem Thema Outdoorbekleidung zu widmen.

Auf den Namen Patagonia kam Yvon Chouinard nach einer Reise durch die Region Patagonien in Südamerika. 1973 gründete er neben dem nach ihm selbst benannten Unternehmen für Kletter-Ausrüstung mit Patagonia ein eigenes Unternehmen für Outdoorbekleidung.

In den 1990er wollte Chouinard auf 100 % Bio-Baumwolle umsteigen. Allerdings gab es zu dieser Zeit noch nicht genügend Angebot, um nur den Bedarf von Patagonia zu decken. Seitdem wurde mit indischen Produzenten ein Pilotprojekt gestartet, an der Zertifizierung gearbeitet und der Anspruch auf Nachhaltigkeit noch weiter erhöht, als nur Biobaumwolle zu produzieren.

2011 wurde Patagonia Kaliforniens erste Benefit Corporation. Dabei handelt es sich um eine Unternehmensform, bei der Gemeinwohl und privatwirtschaftlicher Nutzen besser vereinbar gemacht werden sollen.

Am 15. September 2022 erklärte Firmengründer Chouinard, dass er sein mit drei Mrd. Euro bewertetes Eigentum am Unternehmen an eine gemeinnützige Stiftung, der Patagonia Purpose Trust und dem Holdfast Collective übertragen werde. Zweck der Stiftung solle der Kampf gegen den Klimawandel sein. Das Unternehmen werde in eine Non-Profit-Organisation umgewandelt und alle Gewinne, die nicht reinvestiert würden, würden der Stiftung zugutekommen. Chouinard taxierte diese auf etwa 100 Mio. US$ jährlich. Zur Begründung äußerte er, dass die Ressourcen der Erde trotz ihrer Unermesslichkeit nicht unendlich seien, und es klar sei, dass wir ihre Grenzen überschritten haben. Eine Konsequenz von dieser Umstrukturierung war, dass Chouinards 17,5 Mio. US$ an Schenkungssteuern zahlen musste, er allerdings keine Kapitalertragssteuern zahlen musste. Laut Schätzungen von Bloomberg hätten diese 700 Mio. US$ betragen.

Im Juni 2023 veröffentlichte die Journalismus-Platform Follow The Money eine Recherche, nach denen Patagonia teilweise in den gleichen Fabriken wie Fast-Fashion-Anbieter produziere. In einer Textilfabrik in Sri Lanka berichteten Angestellte, dass sie keinen Unterschied den Auftraggebern bemerkten und teilweise extrem lange Schichten arbeiteten. Follow The Money schrieb, die Arbeitszeit gehe damit über die im Patagonia-Verhaltenskodex vorschriebene Länge hinaus. Patagonia gab an, mit ihren hohen Standards für die gesamte Modeindustrie Verbesserungen bewirken zu wollen, daher sei die Produktion in den gleichen Fabriken ein Vorteil. Angestellte in 40 % der Zulieferbetriebe würden bereits existenzsichernde Löhne erhalten, außerdem würde man sich dafür einsetzen, die Bedingungen bei den Herstellern zu verbessern und das Lohngefälle auszugleichen.

Engagement

Ökologische Verantwortung
Patagonia war 2002 Mitbegründer der Allianz "One Percent for the Planet". Dieser freiwillige Zusammenschluss von Unternehmen verpflichtet sich, 1 % des Gesamtumsatzes oder 10 % des Gewinns an Umweltorganisationen zu spenden. Laut eigenen Angaben hat Patagonia bis Mitte 2020 89 Millionen Dollar an insgesamt 1539 Umweltschutzgruppen gespendet.

2010 wurde von der Tierschutzorganisation "Vier Pfoten" kritisiert, dass Patagonia angeblich Lebendrupf-Daunen verarbeitet. Daraufhin hat das Unternehmen seine Lieferketten genau überprüft. Es wurden keine Anzeichen für Lebendrupf entdeckt. Die Zulieferer waren vertraglich dazu verpflichtet, Lebendrupf zu unterlassen. Bei den Nachforschungen wurde allerdings aufgedeckt, dass Gänse teilweise zwangsernährt werden. Hierzu gibt es kurzfristig keine Alternative. Es wurde einiges in die Nachverfolgbarkeit der Lieferkette, auch firmenübergreifend, investiert. Mittlerweile (Stand 2020) sind über 50 Artikel mit recycelten Daunen in der Kollektion. Auch die Organisation "Vier Pfoten" bewertet Patagonia mittlerweile auf Platz 2 (Stand 2021) der Firmen, die ihre Daunen mit dem wenigsten Tierleid herstellen lassen.

Seit 2011 wirbt Patagonia mit seinem Engagement für das Reparieren, Recyceln, Wiederverwenden und Weiterverkauf bzw. Weitergabe von (getragenen) Kleidungsstücken. In einer ganzseitigen Anzeige in der New York Times unter der Überschrift Don't buy this jacket (dt.: "Kaufe diese Jacke nicht") wiesen sie auf gute Umweltdaten ihrer Produkte hin, riefen aber dazu auf, nur das zu kaufen, was man wirklich benötige. Seit 2013 erklärt das Unternehmen, skeptisch gegenüber dem Konzept des ökonomischen Wachstums zu sein, weil es einen Punkt gebe, an dem Wachstum direkt oder indirekt die Lebensbedingungen gefährden würde. Verantwortliches Wachstum wäre nur solches, das soziale und ökologische Folgen bedenke. Als Unternehmen im Privatbesitz und ohne strukturelle Kreditverbindlichkeiten könne Patagonia seine Geschäftsentscheidungen unabhängig steuern.

2015 schickte das Unternehmen ein Werkstattauto durch die USA, um gebrauchte Produkte ihrer Marke kostenlos zu reparieren und so länger nutzbar zu machen. Ab 2018 gab es jährlich eine europäische "Worn Wear Tour", auf der an unterschiedlichen europäischen Standorten Bekleidung jeglicher Hersteller kostenlos repariert wurde.

Sozialverantwortung
Die Nichtregierungsorganisation "Erklärung von Bern" verglich 2010 mittels Umfragen und Internetrecherchen bei 77 Modelabels die Standards der Arbeitsbedingungen in Produktionsländern. Patagonia wurde dabei in die zweitbeste Kategorie "Durchschnittliche" von fünf Kategorien eingestuft. Im "Outdoorguide" der Erklärung von Bern/Public Eye von 2012 erreichte Patagonia einen Platz in der höchsten Kategorie "Fortgeschrittene".

Politisches Engagement
Das Unternehmen ist außerdem politisch aktiv. 2017 verklagte es die Trump-Regierung, um National Monuments zu schützen.

2020 startete Patagonia eine Kampagne gegen amerikanische Politiker, welche die Klimakrise leugnen. Dabei wurden in Shorts Etiketten mit der Aufschrift Vote the assholes out eingenäht. Patagonia geht dabei nicht gegen eine Partei vor, sondern gegen alle Politiker, die die Klimakrise missachten, die Wissenschaft dazu ignorieren oder Profit aus der Öl- und Gasindustrie ziehen.

Weblinks

 Firmenwebsite von Patagonia (deutsch)
 Firmengeschichte (deutsch)

Einzelnachweise

Unternehmen (Outdoor)
Sportartikelhersteller
Unternehmen (Ventura, Kalifornien)
Handelsunternehmen (Textilbekleidung)
Gegründet 1973
Produzierendes Unternehmen (Kalifornien)
Handelsunternehmen (Vereinigte Staaten)

Patagonia (Unternehmen)


M/V Stena Paris je handymax tanker (Tanker po AIS-u, Crude Oil Tanker, tip handymax tanker for oil) hrvatske proizvodnje. Izgrađen je u Brodosplitu. IMO broj mu je 9299123. MMSI broj je 310486000. Plovi pod bermudskom zastavom. Matična mu je luka Hamilton (Bermudi). Pozivni znak je ZCDP9.
Dio serije Brodosplitovih tankera koji mogu prevesti teret teži od 65.000 tona i ploviti po zaleđenom moru, klasa 1B). Dizajnom udovoljavaju najvišim ekološkim i plovidbeno-sigurnosnim standardima, s dvjema odvojenim strojarnicama i 30% većim kapacitetom prijevoza tereta u odnosu na standardne tankere te veličine. Iz ove je serije M/V Stena Paris dobila nagradu za brod godine u svojoj klasi, a koju je dodijelila Kraljevska ustanova pomorskih arhitekata (Royal Institution of Naval Architects - RINA)

Obilježja
Sagrađen kao novogradnja br. 441 za bermudskog naručitelja CM P-MAX I Limited iz Hamiltona.

Bruto-tonaže (gross tonage) je 36064 tone, a nosivosti 65125 tona (prvotno 65125) dwt, ljetni 64999). Gaz je 7,40 metara. Ukupni prostorni kapacitet je 67315m3.

Royal Institution of Naval Architects - RINA uvrstila ga je na popis značajnih brodova godine.

Izvori

Vanjske poveznice

 Brodosplit Galerija: Stena Paris (u međumrežnoj pismohrani archive.org 20. travnja 2016.)
  MarineTraffic Stena Paris
  Fleetmon Stena Paris
  Vesselfinder Stena Paris

Brodovi izgrađeni u Brodosplitu

M/V Stena Paris


An Neottia microphylla in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Sing Chi Chen ngan Yi Bo Luo, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni S.C.Chen, S.W.Gale och P.J.Crib. An Neottia microphylla in nahilalakip ha genus nga Neottia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neottia

Neottia microphylla


ස්කෝර්පියන් II (පුරාතන ඊජිප්තු: සෙල්ක් හෝ වෙහා විය හැක), හෙවත් ස්කෝර්පියන් රජ යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඉහළ ඊජිප්තුවේ ප්‍රාක්රාජවංශික සමයේ (ක්‍රි.පූ. 3200–3000 පමණ) විසූ පාලකයෙකි.

ආශ්‍රේයයන්

ග්‍රන්ථාවලිය

 .
 .

32nd-century BC Pharaohs
Predynastic pharaohs
Year of birth unknown
Year of death unknown

ස්කෝර්පියන් II


Zip kôd (eng. ZIP Code) je poštanski broj kojim se služi Poštanski servis SAD (USPS) u sustavu koji je uveo 1963. godine. Riječ ZIP je pokrata od Zone Improvement Plan; izabrali su ga radi učinkovitijeg putovanja pošte i bržeg kretanja (eng. zip along - 1. gibati se vrlo brzo 2. pokrenuti se 3. smjesta otići) kad pošiljatelji se složue kodom u poštanskoj adresi. Osnovni se format sastoji od petorih znamenaka. Prošireni kôd ZIP+4 uveden je 1983. godine i u njemu je pet znamenaka ZIP kôda iza kojih je spojnica i četiri dodatne znamenke koje referenciraju još točniju lokaciju.

Izraz ZIP Code Poštanski servis SAD izvorno je bio registriraokao uslužnu marku, ali otad je registracija istekla.

Vidi
Tabulacijsko područje ZIP koda

Izvori

SAD
Pošta

ZIP kod


An Brachiaria mollis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Olof Swartz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Parodi. An Brachiaria mollis in nahilalakip ha genus nga Brachiaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Brachiaria

Brachiaria mollis


Ali Rıza (1839, Selanik - ?, Selanik), Osmanlı Rüsumat (Gümrük) İdaresinde Gümrük  memuru, kereste tüccarı. Zübeyde Hanım'ın eşi, Mustafa Kemal Atatürk'ün ve Makbule Atadan'ın babasıdır.

Çocukluk ve gençlik yılları
Muhtemelen 1839 yılında Selanik'te dünyaya gelen Ali Rıza, kimi kaynaklarda Arnavut kökenli, kimi kaynaklarda Osmanlı Devleti'nin Makedonya ve Teselya'yı Türkleştirme politikası çerçevesinde Makedonya'nın Manastır Vilayeti'nin Debre-i Bala Sancağı'na bağlı Kocacık Köyü'ne; oradan 1830'larda Selanik'e göç etmiş olan Kocacık Yörüklerinden olduğu yazmaktadır. Dedesi Ahmet Efendi ve Amcası Hafız Mehmet Emin Efendi'nin taşıdıkları Kızıl lakabının, Kocacık Yörüklerinin Orta Asya'dan gelerek Anadolu'da Konya-Karaman Bölgelerinde yaşayan Kızıloğuz Türkmenlerinden kaynaklandığı ileri sürülmektedir. Falih Rıfkı Atay'ın aktardığına göre, 1830'larda Selanik'e Söke'den göç etmiştir. Ali Rıza'nın ailesi, bugün bir anma evinin bulunduğu Kuzey Makedonya'da, Centar Župa Belediyesi'nde Kodžadžik'ten gelmektedir.

İlkokulu Abdi Hafız Mahalle Mektebi'nde okumuştur. Selanik'te Evkaf İdaresi'nde kâtiplik, sonra da Rüsumat (Gümrük) İdaresinde gümrük memurluğu yapmıştır. Memurluğunu, Osmanlı Rumelisi'nin Yunanistan sınırında, Olimpos Dağı eteklerinde, Çayağzı veya Papazköprüsü denilen dağlık, ıssız, Yunan eşkıyanın herkesi haraca bağladığı tehlikeli bir sınır geçidinde yapar.

Ailesi
Memurluğu sırasında, 1871 yılında Zübeyde Hanımla evlenir. Yeni Kapı Mahallesinde bir eve yerleşirler ve beş çocuklarından ilki, Fatma 1872 yılında bu evde dünyaya gelir. Fatma'dan sonra kısa aralıklarla iki erkek çocukları olur. Ahmet 1874'te, Ömer 1875'te doğar. Ömer'in doğduğu sene, ablası Fatma vereme yakalanır ve ölür.

1876 yılında, Selanik Asakir-i Milliye taburunda subay olan Ali Rıza, daha sonra da kereste ticareti yapmaya başlamıştır. Kereste ticareti sayesinde gelir düzeyi yükselen Ali Rıza, eşi Zübeyde Hanım, çocukları Ahmet ve Ömer'le birlikte, Selanik'in Islahane semtinin Ahmet Subaşı Mahallesi'ndeki bir eve taşınırlar. (Lozan Antlaşması ile kaybedilen bu ev, 1937 yılında Selanik Belediyesi tarafından Atatürk'e armağan edilir, günümüzde de müze olarak hizmet vermektedir.) Ali Rıza, 1881 yılında bu üç katlı evde dünyaya gelen oğluna, çocukken kazayla beşikten düşürüp ölümüne yol açtığı ve hiç unutmadığı kardeşinin ismini verir: Mustafa... Birkaç yıl sonra da Makbule doğar.

Fotoğrafı
Uzun yıllar Atatürk'ün yanında bulunan Falih Rıfkı Atay, "Çankaya" adlı eserinde Atatürk'ün Ali Rıza fotoğrafı için "Bu adam bizim peder değildir" dediğini aktarmaktadır. Falih Rıfkı'ya göre Ali Rıza'nın bilinen bir fotoğrafı yoktur.

Şevket Süreyya Aydemir'in Tek Adam adlı kitabında ise sözü geçen fotoğrafın Ali Rıza'nın 1877 sonları veya 1878'de Asakir-i Milliye Taburu'nda üsteğmen rütbesiyle görev yaparken çekildiği, kendisine ait tek fotoğraf olduğu belirtilmiştir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Mustafa Kemal Atatürk'ün Ailesi ve Hayatı

Atatürk'ün yakınları
1839 doğumlular
Selanik doğumlular
Makedonya Türkleri
Osmanlı devlet görevlileri

Ali Rıza Efendi


Malé Dvorníky este o comună slovacă, aflată în districtul Dunajská Streda din regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.126 de locuitori.

Istoric
Localitatea Malé Dvorníky este atestată documentar din 1336.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Malé Dvorníky


Tomas Asklund poznatiji pod umjetničkim imenom Alzazmon (Švedska, 28. siječnja 1970.) je švedski bubnjar. Najpoznatiji je kao bubnjar black/death metal sastav kao što su Dissection, Dark Funeral, Dawn i Infernal. Također je glazbeni producent, inženjer zvuka i vlasnik glazbenog studija Monolith. Godine 2007. pridružio se sastavu Gorgoroth.

Diskografija

 Gorgoroth

 Quantos Possunt ad Satanitatem Trahunt (2009.)
 Under the Sign of Hell 2011 (2011.)
 Instinctus Bestialis (2015.)

 Dissection

 Maha Kali (2004.)
 Reinkaos (2006.)

 Dark Funeral

 Vobiscum Satanas (1998.)
 In the Sign... (2000.)

 Infernal

 Summon Forth the Beast (2002.)

Izvori

Švedski bubnjari heavy metala
Black metal
Death metal

Tomas Asklund


Borovnica (lat. Vaccinium), biljni je rod iz porodice vrjesovki. To su listopadni ili zimzeleni polugrmovi, grmovi i drveće, a najpoznatiji predstavnici ovog roda su obična borovnica (V. myrtillus), američka borovnica ili kultivirana borovnica (V. corymbosum), močvarna borovnica (Vaccinium uliginosum) i brusnica (V. vitis-idaea). Sve četiri navedene vrste rastu i po Hrvatskoj.

Brusnica, Vaccinium vitis-idaea L. je zimzeleni, niski grm s tankim, okruglastim i poleglim grančicama koja raste najčešće s borovnicom, a raširena je po u sjevernoj Europi, Aziji i Sjevernoj Americi i često se koristi u tradicionalnoj medicini, te za izradu sokova, kompota i pekmeza.

Borovnica se ne smije brkati s rodom borovica (Juniperus).

Latinsko ime roda dolazi od lat. riječi bacca (boba). Nekadašnji rod Oxycoccus uklopljen je u Vaccinium.

Vrste

 Vaccinium absconditum J.J.Sm.
 Vaccinium acrobracteatum K.Schum.
 Vaccinium acutissimum F.Muell.
 Vaccinium adenochaetum Sleumer
 Vaccinium adenopodum Sleumer
 Vaccinium adenotrichum Sleumer
 Vaccinium agusanense Elmer
 Vaccinium aitapense Sleumer
 Vaccinium alainii Acuña & Roíg
 Vaccinium albicans Sleumer
 Vaccinium albidens H.Lév. & Vaniot
 Vaccinium almedae Wilbur & Luteyn
 Vaccinium altiterrae Veldkamp
 Vaccinium alvarezii Merr.
 Vaccinium amakhangium S.Panda & Sanjappa
 Vaccinium amazonicum Pedraza & Luteyn
 Vaccinium ambivalens Sleumer
 Vaccinium ambyandrum F.Muell.
 Vaccinium amphoterum Sleumer
 Vaccinium amplexicaule J.J.Sm.
 Vaccinium ampullaceum Sleumer
 Vaccinium andersonii Sleumer
 Vaccinium angiense Kaneh. & Hatus.
 Vaccinium angustifolium Aiton
 Vaccinium apiculatum Sleumer
 Vaccinium apophysatum Sleumer
 Vaccinium appendiculatum Schltr.
 Vaccinium arboreum Marshall
 Vaccinium arbutoides C.B.Clarke
 Vaccinium arctostaphylos L.
 Vaccinium ardisioides Hook.f. ex C.B.Clarke
 Vaccinium aristatum Luteyn & Pedraza
 Vaccinium artum J.J.Sm.
 Vaccinium × atlanticum E.P.Bicknell
 Vaccinium aucupis Sleumer
 Vaccinium auriculifolium Sleumer
 Vaccinium bancanum Miq.
 Vaccinium banksii Merr.
 Vaccinium barandanum S.Vidal
 Vaccinium barbatum J.J.Sm.
 Vaccinium bartlettii Merr.
 Vaccinium benguetense S.Vidal
 Vaccinium besagiense J.J.Sm.
 Vaccinium bissei R.Berazaín
 Vaccinium blepharocalyx Schltr.
 Vaccinium bocatorense Wilbur
 Vaccinium bodenii Wernham
 Vaccinium boninense Nakai
 Vaccinium boreale I.V.Hall & Aalders
 Vaccinium brachyandrum C.Y.Wu & R.C.Fang
 Vaccinium brachybotrys (Franch.) Hand.-Mazz.
 Vaccinium brachycladum Sleumer
 Vaccinium brachygyne J.J.Sm.
 Vaccinium brachytrichum Sleumer
 Vaccinium bracteatum Thunb.
 Vaccinium brassii Sleumer
 Vaccinium breedlovei L.O.Williams
 Vaccinium brevipedicellatum C.Y.Wu
 Vaccinium brevipedunculatum J.J.Sm.
 Vaccinium bullatum (Dop) Sleumer
 Vaccinium bulleyanum (Diels) Sleumer
 Vaccinium caesariense Mack.
 Vaccinium calycinum Sm.
 Vaccinium camiguinense Merr.
 Vaccinium campanense Wilbur & Luteyn
 Vaccinium candidum Veldkamp
 Vaccinium capillatum Sleumer
 Vaccinium cardiophorum Sleumer
 Vaccinium carlesii Dunn
 Vaccinium carneolum Sleumer
 Vaccinium carolinianum Ashe
 Vaccinium caudatum Warb.
 Vaccinium cavendishioides Sleumer
 Vaccinium cavinerve C.Y.Wu
 Vaccinium cebuense Salares & Pelser
 Vaccinium centrocelebicum Sleumer
 Vaccinium ceramense Sleumer
 Vaccinium cercidifolium J.J.Sm.
 Vaccinium cereum (L.f.) G.Forst.
 Vaccinium cespitosum Michx.
 Vaccinium chaetothrix Sleumer
 Vaccinium chamaebuxus C.Y.Wu
 Vaccinium chengiae W.P.Fang
 Vaccinium chihuahuense Wilbur & Luteyn
 Vaccinium chimantense Maguire, Steyerm. & Luteyn
 Vaccinium chunii Merr. ex Sleumer
 Vaccinium ciliatum Thunb.
 Vaccinium claoxylon J.J.Sm.
 Vaccinium clementis Merr.
 Vaccinium coelorum Wernham
 Vaccinium commutatum Mabb. & Sleumer
 Vaccinium conchophyllum Rehder
 Vaccinium confertum Kunth
 Vaccinium consanguineum Klotzsch
 Vaccinium continuum Luteyn & Pedraza
 Vaccinium contractum Sleumer
 Vaccinium convallariiflorum J.J.Sm.
 Vaccinium convexifolium J.J.Sm.
 Vaccinium cordifolium (M.Martens & Galeotti) Hemsl.
 Vaccinium coriaceum Hook.f.
 Vaccinium cornigerum Sleumer
 Vaccinium corymbodendron Dunal
 Vaccinium corymbosum L.
 Vaccinium costaricense Wilbur & Luteyn
 Vaccinium costerifolium Sleumer
 Vaccinium craspedotum Sleumer
 Vaccinium crassiflorum J.J.Sm.
 Vaccinium crassifolium Andrews
 Vaccinium crassistylum Sleumer
 Vaccinium crassivenium Sleumer
 Vaccinium crenatifolium Sleumer
 Vaccinium crenatum (G.Don) Sleumer
 Vaccinium crinigerum Kloet
 Vaccinium cruentum Sleumer
 Vaccinium cubense Griseb.
 Vaccinium culminicola Wernham
 Vaccinium cumingianum S.Vidal
 Vaccinium cuneifolium (Blume) Miq.
 Vaccinium cuspidifolium C.Y.Wu & R.C.Fang
 Vaccinium cyclopense J.J.Sm.
 Vaccinium cylindraceum Sm.
 Vaccinium damingshanense Y.H.Tong & N.H.Xia
 Vaccinium daphniphyllum Schltr.
 Vaccinium darrowii Camp
 Vaccinium debilescens Sleumer
 Vaccinium decumbens J.J.Sm.
 Vaccinium delavayi Franch.
 Vaccinium deliciosum Piper
 Vaccinium dendrocharis Hand.-Mazz.
 Vaccinium densifolium J.J.Sm.
 Vaccinium dentatum Sm.
 Vaccinium dependens (G.Don) Sleumer
 Vaccinium dialypetalum J.J.Sm.
 Vaccinium dictyoneuron Sleumer
 Vaccinium didymanthum Dunal
 Vaccinium distichum Luteyn
 Vaccinium dobbinii Burnham
 Vaccinium dominans Sleumer
 Vaccinium dubiosum J.J.Sm.
 Vaccinium duclouxii (H.Lév.) Hand.-Mazz.
 Vaccinium dunalianum Wight
 Vaccinium dunnianum Sleumer
 Vaccinium ekmanii R.Berazaín
 Vaccinium elegans Elmer
 Vaccinium elliptifolium Merr.
 Vaccinium elvirae Luteyn
 Vaccinium emarginatum Hayata
 Vaccinium endertii J.J.Sm.
 Vaccinium epiphyticum Merr.
 Vaccinium erythrocarpum Michx.
 Vaccinium euryanthum A.C.Sm.
 Vaccinium evanidinervium Sleumer
 Vaccinium exaristatum Kurz
 Vaccinium exul Bolus
 Vaccinium eymae Sleumer
 Vaccinium filipes Schltr.
 Vaccinium fimbribracteatum C.Y.Wu
 Vaccinium fimbricalyx Chun & W.P.Fang
 Vaccinium finisterrae Schltr.
 Vaccinium floccosum (L.O.Williams) Wilbur & Luteyn
 Vaccinium floribundum Kunth
 Vaccinium foetidissiumum H.Lév. & Vaniot
 Vaccinium fragile Franch.
 Vaccinium fraternum Sleumer
 Vaccinium furfuraceum Wilbur & Luteyn
 Vaccinium gaultheriifolium (Griff.) Hook.f. ex C.B.Clarke
 Vaccinium geminiflorum Kunth
 Vaccinium gitingense Elmer
 Vaccinium gjellerupii J.J.Sm.
 Vaccinium glabrescens King & Gamble
 Vaccinium glandellatum Sleumer
 Vaccinium glaucoalbum Hook.f. ex C.B.Clarke
 Vaccinium glaucophyllum C.Y.Wu & R.C.Fang
 Vaccinium globosum J.J.Sm.
 Vaccinium goodenoughii Sleumer
 Vaccinium gracile J.J.Sm.
 Vaccinium gracilipes Sleumer
 Vaccinium gracillimum J.J.Sm.
 Vaccinium grandibracteatum Schltr.
 Vaccinium griffithianum Wight
 Vaccinium guangdongense W.P.Fang & Z.H.Pan
 Vaccinium habbemae Koord.
 Vaccinium haematinum Standl. & Steyerm.
 Vaccinium haematochroum Sleumer
 Vaccinium × hagerupii (Á.Löve & D.Löve) Rothm.
 Vaccinium hainanense Sleumer
 Vaccinium haitangense Sleumer
 Vaccinium halconense Merr.
 Vaccinium hatamense Becc.
 Vaccinium hellwigianum Sleumer
 Vaccinium henrici Sleumer
 Vaccinium henryi Hemsl.
 Vaccinium hiepii Kloet
 Vaccinium hirsutum Buckley
 Vaccinium hirtum Thunb.
 Vaccinium hispidulissimum Wernham
 Vaccinium hooglandii Sleumer
 Vaccinium horizontale Sleumer
 Vaccinium × hybridum (Avrorin) Czerep.
 Vaccinium igneum J.J.Sm.
 Vaccinium imbricans J.J.Sm.
 Vaccinium impressinerve C.Y.Wu
 Vaccinium inconspicuum J.J.Sm.
 Vaccinium indutum S.Vidal
 Vaccinium insigne (Koord.) J.J.Sm.
 Vaccinium × intermedium Ruthe
 Vaccinium iragaense Merr.
 Vaccinium iteophyllum Hance
 Vaccinium jacobeanum P.F.Stevens
 Vaccinium jagorii Warb.
 Vaccinium japonicum Miq.
 Vaccinium jefense Luteyn & Wilbur
 Vaccinium jevidalianum Smitinand & P.H.Hô
 Vaccinium kachinense Brandis
 Vaccinium kingdon-wardii Sleumer
 Vaccinium kjellhergii J.J.Sm.
 Vaccinium korinchense Ridl.
 Vaccinium korthalsii Miq.
 Vaccinium kostermansii Sleumer
 Vaccinium kunthianum Klotzsch
 Vaccinium lageniforme J.J.Sm.
 Vaccinium lamellatum P.F.Stevens
 Vaccinium lamprophyllum C.Y.Wu & R.C.Fang
 Vaccinium lanigerum Sleumer
 Vaccinium latifolium (Griseb.) Benth. & Hook.f. ex B.D.Jacks.
 Vaccinium latissimum J.J.Sm.
 Vaccinium laurifolium (Blume) Miq.
 Vaccinium leonis Acuña & Roíg
 Vaccinium leptocladum Sleumer
 Vaccinium leptomorphum Sleumer
 Vaccinium leptospermoides J.J.Sm.
 Vaccinium leucanthum Schltdl.
 Vaccinium ligustrifolium J.J.Sm.
 Vaccinium linearifolium Kloet
 Vaccinium littoreum Miq.
 Vaccinium longepedicellatum Sleumer
 Vaccinium longicaudatum Chun ex W.P.Fang & Z.H.Pan
 Vaccinium longiporum Schltr.
 Vaccinium longisepalum J.J.Sm.
 Vaccinium loranthifolium Ridl.
 Vaccinium lorentzii Koord.
 Vaccinium lucidum (Blume) Miq.
 Vaccinium lundellianum L.O.Williams
 Vaccinium luteynii Wilbur
 Vaccinium luzoniense S.Vidal
 Vaccinium macgillivrayi Seem.
 Vaccinium macrocarpon Aiton
 Vaccinium madagascariense (Thouars ex Poir.) Sleumer
 Vaccinium malacothrix Sleumer
 Vaccinium mandarinorum Diels
 Vaccinium manipurense (Watt ex Brandis) Sleumer
 Vaccinium marianum P.Watson
 Vaccinium mathewsii Sleumer
 Vaccinium megalophyes Sleumer
 Vaccinium membranaceum Douglas ex Torr.
 Vaccinium meridionale Sw.
 Vaccinium microcarpum (Turcz. ex Rupr.) Schmalh.
 Vaccinium minimiflorum Sleumer
 Vaccinium minusculum Sleumer
 Vaccinium minuticalcaratum J.J.Sm.
 Vaccinium miquelii Boerl.
 Vaccinium mjoebergii J.J.Sm.
 Vaccinium modestum W.W.Sm.
 Vaccinium molle J.J.Sm.
 Vaccinium monanthum Ridl.
 Vaccinium monetarium Sleumer
 Vaccinium monteverdense Wilbur & Luteyn
 Vaccinium montis-ericae Sleumer
 Vaccinium morobense Kloet
 Vaccinium moupinense Franch.
 Vaccinium muriculatum J.J.Sm.
 Vaccinium myodianum S.Panda & Sanjappa
 Vaccinium myrsinites Lam.
 Vaccinium myrsinoides Schltr.
 Vaccinium myrtilloides Michx.
 Vaccinium myrtillus L.
 Vaccinium myrtoides (Blume) Miq.
 Vaccinium nagamasu Argent
 Vaccinium neilgherrense Wight
 Vaccinium nhatrangense Dop
 Vaccinium nitens Sleumer
 Vaccinium nubigenum Fernald
 Vaccinium nummularia Hook.f. & Thomson ex C.B.Clarke
 Vaccinium nuttallii (C.B.Clarke) Sleumer
 Vaccinium obatapaquiniorum Takeuchi
 Vaccinium obedii Veldkamp
 Vaccinium oldhamii Miq.
 Vaccinium omeiense W.P.Fang
 Vaccinium oranjense J.J.Sm.
 Vaccinium oreites Sleumer
 Vaccinium oreogenes W.W.Sm.
 Vaccinium oreomyrtus Sleumer
 Vaccinium orosiense Wilbur & Luteyn
 Vaccinium ortizii Luteyn & Pedraza
 Vaccinium oscarlopezianum Co
 Vaccinium otophyllum Sleumer
 Vaccinium ovalifolium Sm.
 Vaccinium ovatum Pursh
 Vaccinium oxycoccos L.
 Vaccinium pachydermum Stapf
 Vaccinium padifolium Sm.
 Vaccinium palawanense Merr.
 Vaccinium pallidum Aiton
 Vaccinium papillatum P.F.Stevens
 Vaccinium papulosum C.Y.Wu & R.C.Fang
 Vaccinium paradisearum Becc.
 Vaccinium parvifolium Sm.
 Vaccinium parvulifolium F.Muell.
 Vaccinium paucicrenatum Sleumer
 Vaccinium perrigidum Elmer
 Vaccinium petelotii Merr.
 Vaccinium philippinense Warb.
 Vaccinium phillyreoides Sleumer
 Vaccinium piceifolium Wernham
 Vaccinium piliferum (Hook.f. ex C.B.Clarke) Sleumer
 Vaccinium pilosilobum J.J.Sm.
 Vaccinium piperifolium Sleumer
 Vaccinium pipolyi Luteyn
 Vaccinium platyphyllum Merr.
 Vaccinium poasanum Donn.Sm.
 Vaccinium podocarpoideum W.P.Fang & Z.H.Pan
 Vaccinium praeces P.F.Stevens
 Vaccinium praestans Lamb.
 Vaccinium pratense P.C.Tam ex C.Y.Wu & R.C.Fang
 Vaccinium prostratum Sleumer
 Vaccinium psammogenes Sleumer
 Vaccinium pseudobullatum W.P.Fang & Z.H.Pan
 Vaccinium pseudocaracasanum Sleumer
 Vaccinium pseudocaudatum Sleumer
 Vaccinium pseudodialypetalum Ng
 Vaccinium pseudorobustum Sleumer
 Vaccinium pseudospadiceum Dop
 Vaccinium pseudotonkinense Sleumer
 Vaccinium pterocalyx Luteyn
 Vaccinium puberulum Klotzsch ex Meisn.
 Vaccinium pubicalyx Franch.
 Vaccinium pugionifolium Sleumer
 Vaccinium pullei J.J.Sm.
 Vaccinium pumilum Kurz
 Vaccinium quinquefidum J.J.Sm.
 Vaccinium racemosum (Vahl) Wilbur & Luteyn
 Vaccinium randaiense Hayata
 Vaccinium rapae Skottsb.
 Vaccinium reticulatovenosum Sleumer
 Vaccinium reticulatum Sm.
 Vaccinium retivenium Sleumer
 Vaccinium retusifolium J.J.Sm.
 Vaccinium retusum (Griff.) Hook.f. ex C.B.Clarke
 Vaccinium rigidifolium Sleumer
 Vaccinium roraimense N.E.Br.
 Vaccinium roseiflorum J.J.Sm.
 Vaccinium rubescens R.C.Fang
 Vaccinium rubroviolaceum Sleumer
 Vaccinium sanguineum Schltr.
 Vaccinium santafeense Wilbur & Luteyn
 Vaccinium sarawakense Merr.
 Vaccinium saxatile Luteyn & Pedraza
 Vaccinium saxicola Chun
 Vaccinium scandens Schltr.
 Vaccinium schlechterianum Sleumer
 Vaccinium schoddei Sleumer
 Vaccinium schultzei Schltr.
 Vaccinium sciaphilum C.Y.Wu
 Vaccinium sclerophyllum Sleumer
 Vaccinium scoparium Leiberg ex Coville
 Vaccinium scopulorum W.W.Sm.
 Vaccinium scortechinii King & Gamble
 Vaccinium scyphocalyx Sleumer
 Vaccinium secundum Klotzsch
 Vaccinium selerianum (Loes.) Sleumer
 Vaccinium serrulatum W.P.Fang & Z.H.Pan
 Vaccinium setipes Airy Shaw
 Vaccinium shaferi Acuña & Roíg
 Vaccinium shastense J.K.Nelson & Lindstrand
 Vaccinium shikokianum Nakai
 Vaccinium sieboldii Miq.
 Vaccinium sikkimense C.B.Clarke
 Vaccinium simulans Sleumer
 Vaccinium singularis N.R.Salinas & Betancur
 Vaccinium sinicum Sleumer
 Vaccinium smallii A.Gray
 Vaccinium sororium J.J.Sm.
 Vaccinium spaniotrichum Sleumer
 Vaccinium sparsicapillum Sleumer
 Vaccinium sparsum Sleumer
 Vaccinium sphyrospennoides Sleumer
 Vaccinium spiculatum C.Y.Wu & R.C.Fang
 Vaccinium sprengelii (G.Don) Sleumer ex Rehder
 Vaccinium stamineum L.
 Vaccinium stanleyi Schweinf.
 Vaccinium stapfianum Sleumer
 Vaccinium steinii Sleumer
 Vaccinium stellae-montis Sleumer
 Vaccinium stenanthum Sleumer
 Vaccinium stenolobum Schltr.
 Vaccinium stenophyllum Steud.
 Vaccinium steyermarkii Luteyn
 Vaccinium striicaule Sleumer
 Vaccinium subdissitifolium P.F.Stevens
 Vaccinium suberosum Kloet
 Vaccinium subfalcatum Merr. ex Sleumer
 Vaccinium subulisepalum J.J.Sm.
 Vaccinium sumatranum Jack
 Vaccinium summifaucis Sleumer
 Vaccinium supracostatum Hand.-Mazz.
 Vaccinium sylvaticum Elmer
 Vaccinium symplocifolium (D.Don ex G.Don) Alston
 Vaccinium talamancense (Wilbur & Luteyn) Luteyn
 Vaccinium taxifolium Sleumer
 Vaccinium tectiflorum Danet
 Vaccinium tenax Argent
 Vaccinium tenellum Aiton
 Vaccinium tenerellum Sleumer
 Vaccinium tentaculatum J.J.Sm.
 Vaccinium tenuiflorum R.C.Fang
 Vaccinium tenuipes Merr.
 Vaccinium thibaudifolium Wernham
 Vaccinium timonioides Wernham
 Vaccinium timorense Fawc.
 Vaccinium tomicipes J.J.Sm.
 Vaccinium tonkinense Dop
 Vaccinium trichocarpum Sleumer
 Vaccinium trichocladum Merr. & F.P.Metcalf
 Vaccinium triflorum Rehder
 Vaccinium truncatocalyx Chun
 Vaccinium tubiflorum J.J.Sm.
 Vaccinium turfosum Sleumer
 Vaccinium uliginosum L.
 Vaccinium urceolatum Hemsl.
 Vaccinium uroglossum Sleumer
 Vaccinium urquiolae Berazaín
 Vaccinium urubambense Luteyn & Pedraza
 Vaccinium utteridgei Argent
 Vaccinium vacciniaceum (Roxb.) Sleumer
 Vaccinium varingiifolium (Blume) Miq.
 Vaccinium venosum Wight
 Vaccinium versteegii Koord.
 Vaccinium vidalii Merr. & Rolfe
 Vaccinium vietnamense Smitinand & P.H.Hô
 Vaccinium villosiflorum J.J.Sm.
 Vaccinium viridiflorum J.J.Sm.
 Vaccinium viscifolium King & Gamble
 Vaccinium vitis-idaea L.
 Vaccinium vonroemeri Koord.
 Vaccinium warburgii Sleumer
 Vaccinium whiteanum Sleumer
 Vaccinium whitfordii Merr.
 Vaccinium whitmeei F.Muell.
 Vaccinium whitmorei Ng
 Vaccinium wilburii Almeda & Breedlove
 Vaccinium wisselianum Sleumer
 Vaccinium wollastonii Wernham
 Vaccinium wondiwoiense J.J.Sm.
 Vaccinium woodianum H.F.Copel.
 Vaccinium wrightii A.Gray
 Vaccinium xerampelinum Sleumer
 Vaccinium yakushimense Makino
 Vaccinium yaoshanicum Sleumer
 Vaccinium yatabei Makino
 Vaccinium youngii Pedraza & Luteyn

Vanjske poveznice

Izvori

Vaccinioideae

Borovnica


L'édition 2022 du tournoi de tennis de San José se déroule du 1 au  sur dur en extérieur. Il s'agit d'un tournoi de la catégorie WTA 500.

Faits marquants

Forfaits
  Ekaterina Alexandrova, remplacée par  Zhang Shuai
  Danielle Collins, remplacée par  Naomi Osaka
  Alizé Cornet, remplacée par  Zheng Qinwen
  Garbiñe Muguruza, remplacée par  Caroline Dolehide

Contexte
Après l'invasion de l'Ukraine par la Russie fin février, les instances dirigeantes internationales du tennis autorisent les joueuses de Russie et de Biélorussie à participer aux tournois, mais pas sous le drapeau de leur pays, jusqu'à nouvel ordre.

Lauréates

En simple, la Russe Daria Kasatkina, s'adjuge son  de la saison face à l'Américaine Shelby Rogers sur le score de 6-7, 1-6, 2-6. Il s'agit de son .

En double, la paire Chinoise Xu Yifan/Yang Zhaoxuan remporte le titre face à la paire Shuko Aoyama/Chan Hao-ching sur le score de 7-5, 6-0.

Primes et points

Source:

Résultats en simple

Parcours

Tableau

Résultats en double

Parcours

Tableau

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Tournoi de tennis de San José
 Saison 2022 de la WTA

Liens externes
  Site officiel du tournoi

Navigation

Événement sportif à San José (Californie)
San José
Tennis aux États-Unis en 2022
Sport en Californie en 2022
Sport aux États-Unis en août 2022
Tennis en août 2022

Tournoi de tennis de San José (WTA 2022)


Sezonul 1975-1976  este primul sezon în liga a-II-a după retrogradarea din 1974-1975, dar chiar și în aceste condiții echipa promovează fără probleme în liga I, meritul îl are fără discuții Gheorghe Nuțescu.

Echipă

Echipă

Transferuri

Sosiri

Plecări

'''Clasamentul după 34 de etape se prezintă astfel:

Sezoanele echipei Dunărea Galați

Sezon

Seria II

Rezultate

Rezultate

Sezon intern

Dunărea Galați în sezonul 1975-1976


Thomas Sandford (* 1762 im Westmoreland County, Colony of Virginia; † 10. Dezember 1808 bei Covington, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1803 und 1807 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Das genaue Geburtsdatum von Thomas Sandford ist nicht überliefert. Er erhielt eine gute Schulausbildung und nahm als Soldat am Unabhängigkeitskrieg teil. Nach dem Krieg zog er nach Covington im späteren Kentucky, wo er in der Landwirtschaft arbeitete. Politisch wurde Sandford Mitglied der von Thomas Jefferson gegründeten Demokratisch-Republikanischen Partei. Im Jahr 1799 war er Delegierter auf einer Versammlung zur Überarbeitung der Verfassung von Kentucky. Zwischen 1800 und 1802 saß er im Staatssenat. Danach war er 1802 Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1802 wurde er im damals neu eingerichteten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1803 sein neues Mandat antrat. Nach einer Wiederwahl im Jahr 1804 konnte er bis zum 3. März 1807 zwei Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Während seiner Zeit als Kongressabgeordneter wurde im Jahr 1803 durch den von Präsident Jefferson getätigten Louisiana Purchase das Staatsgebiet der Vereinigten Staaten beträchtlich erweitert. Im Jahr 1804 wurde der zwölfte Verfassungszusatz ratifiziert.

Thomas Sandford ertrank am 10. Dezember 1808 nahe Covington im Ohio River.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Senats von Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der Demokratisch-Republikanischen Partei
US-Amerikaner
Geboren 1762
Gestorben 1808
Mann

Thomas Sandford


Figueres (catalansk udtale: [fiɣeɾəs], catalansk for figentræer) er en by i det nordøstlige Spanien.

Byer i Catalonien

Figueres


Keigo Numata (født 24. juli 1990) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Zweigen Kanazawa.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Keigo Numata


V701 Coronae Australis (V701 CrA) es una estrella de magnitud aparente +5,73 encuadrada en la constelación de Corona Austral.
Se encuentra, de acuerdo a la nueva reducción de los datos de paralaje de Hipparcos, a 223 años luz del sistema solar.

V701 Coronae Australis es una gigante o subgigante blanco-amarilla de tipo espectral F2III/IV.
Con una edad de 1100 millones de años, es una estrella evolucionada semejante a Caph (β Cassiopeiae) o a χ Leonis.
Tiene una temperatura efectiva de 6982 K y una luminosidad 19 veces superior a la luminosidad solar.
Tiene un diámetro angular de 3,8 × 10-4 segundos de arco; valor que, una vez considerada la distancia a la que se encuentra, permite evaluar su diámetro, siendo éste 2,8 veces más grande que el del Sol.
Rota a gran velocidad, siendo su velocidad de rotación igual o mayor de 265 km/s.
Es 1,8 veces más masiva que el Sol y su contenido metálico es prácticamente igual al solar, siendo su índice de metalicidad [Fe/H] = -0,01.

V701 Coronae Australis es una variable Delta Scuti que experimenta ligeros cambios de luminosidad producidos por pulsaciones radiales y no-radiales en su superficie; la antes citada Caph y υ Ursae Majoris son variables de esta clase.
El período de oscilación de V701 Coronae Australis es de 0,1353 días (3 horas y cuarto), siendo su variación de brillo de sólo 0,020 magnitudes.

Referencias

Subgigantes
Estrellas variables
Variables Delta Scuti
Constelación de Corona Australis

V701 Coronae Australis


Kjurokčaj (azerski: Kürəkçay, ruski: Кюрокчай, Kjurokčaj) je rijeka u Azerbajdžanu. Duga je 186 kilometara. Površina porječja iznosi 2080 km2. Izvire na sjeveroistočnoj strani Maloga Kavkaza i desna je pritoka rijeke Kure.

Dana 14. svibnja 1805. na obali Kjurokčaja nedaleko od Gandže potpisan je Kjurokčajski dogovor čime je Karabaški Kanat postao dio Ruskog Carstva.

Izvori

Vanjske poveznice

Rijeke u azijskom dijelu Azerbajdžana
Pritoke Kure

Kjurokčaj


بلدية فياتويا (بالإسبانية: Villatoya) هي بلدية تقع في مقاطعة البسيط التابعة لمنطقة كاستيا لا مانتشا وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية فياتويا 136 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

مراجع

مصادر
  بلدية فياتويا

بلديات البسيط
أماكن مأهولة في البسيط

فياتويا


23. længdegrad kan henvise til:

 23. vestlige længdekreds
 23. østlige længdekreds

23. længdegrad


Ladji Doucouré (28 de marzo de 1983, Juvisy-sur-Orge, Essonne) es un atleta francés especializado en las carreras de vallas, aunque también ha competido en carreras de velocidad.

Palmarés

Marcas personales

Enlaces externos

Atletas de Francia en los Juegos Olímpicos de Atenas 2004
Atletas de Francia en los Juegos Olímpicos de Pekín 2008
Atletas de Francia en los Juegos Olímpicos de Londres 2012
Franceses del siglo XXI
Velocistas
Vallistas
Nacidos en Juvisy-sur-Orge

Ladji Doucouré


Între oglinzi paralele este un film românesc din 1979 regizat de Mircea Veroiu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ion Caramitru, Ovidiu Iuliu Moldovan, George Constantin și Elena Albu.

Rezumat

Filmul este inspirat din Ultima noapte de dragoste, întâia noapte de război, Patul lui Procust și Jocul ielelor de Camil Petrescu.

Viața a doi prieteni, Ștefan și Gore, este dată peste cap după izbucnirea Primului Război Mondial.

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Ion Caramitru — Ștefan Gheorghidiu, student la Facultatea de Filozofie
 Ovidiu Iuliu Moldovan — Gore, ziarist socialist, prietenul lui Ștefan
 George Constantin — Nae Gheorghidiu, deputat liberal, unchiul lui Ștefan
 Elena Albu — Ela, soția lui Ștefan Gheorghidiu
 Dorel Vișan — Lumânăraru, om de afaceri, directorul uzinei metalurgice
 Rodica Tapalagă — Aurelia Slătineanu, verișoara lui Ștefan
 Fory Etterle — Tache Gheorghidiu, unchiul bătrân al lui Ștefan
 Virgil David — Dan Nestor, diplomat și sportiv, curtezanul Elei
 Corado Negreanu — nea Teodosiu, muncitor tipograf, fosta gazdă a lui Gore
 Adrian Pintea — George Praida, activist socialist, prietenul lui Gore
 Cornel Ciupercescu — Mărculescu, avocatul unchiului Tache
 Ion Henter
 Zephi Alșec — Iorgu Slătineanu, soțul Aureliei
 Eugenia Bosînceanu — soția lui nea Teodosiu
 Tatiana Iekel — soția lui Nae Gheorghidiu
 Boris Petroff (menționat Boris Petrof)
 Ion Igorov — patronul sticlăriei
 Lia Șahighian
 Ruxandra Sireteanu — rudă a lui Ștefan Gheorghidiu
 Irina Bârlădeanu
 Ion Niciu — invitat la balul lui Nae Gheorghidiu, curtezanul Aureliei
 Elena Sereda — mama lui Ștefan Gheorghidiu
 Vasile Muraru — Vasile, ucenic tipograf (menționat Vasile Murariu)
 Nicolae Grigore Bălănescu
 Cătălina Rusu
 Costache Diamandi — deputat din opoziție
 Constantin Florescu
 Mircea Dascaliuc
 Ion Colan
 Nicu Brînzea
 Mircea Florian
 Cristiana Nicolae
 Constantin Zărnescu
 Ion Chelaru (menționat Ioan Chelaru)
 Ion Anghelescu-Moreni
 Traian Zecheru
 Vera Varzopov
 Emil Reisenhauer (menționat Emil Reisenauer)
 Gabriel Cristescu
 Petre Gheorghiu-Goe
 Dumitru Dimitrie

Producție
Filmările au loc în perioada iunie – august 1978. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 4.807.000 lei.

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.242.190 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1979 în film

Filme din 1979
Filme regizate de Mircea Veroiu
Filme românești
Filme în limba română
Filme dramatice românești
Filme despre Primul Război Mondial
Ecranizări de opere literare românești
Filme Casa de Filme 5

Între oglinzi paralele


Madalena, Portekiz'de Lizbon belediyesine bağlı olan, 0,11 km2 yüzölçümüne sahip, 380 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Lizbon'ın bucakları

Madalena (Lizbon)


An Saccolabiopsis pumila in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay. An Saccolabiopsis pumila in nahilalakip ha genus nga Saccolabiopsis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Saccolabiopsis

Saccolabiopsis pumila


Olaylar

Doğumlar
 28 Ağustos - İmparator Go-Reizei, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 70. imparatoru (ö. 1068)
 tarihi bilinmeyen
 Anna Dalassini, Komnenos Hanedanı'nın yükselişinde rol oynamış Bizans soylusu (ö. 1100 / 1102)

Ölümler
 17 Haziran - I. Bolesław Chrobry, Polonya dükü (d. 967)
 15 Aralık - II. Basileios, Bizans imparatoru (d. 955)
 tarihi bilinmeyen
 Efstathius, Konstantinopolis patriği
 Kadı Abdülcebbar, Şafiî mezhebi fakihi
 Sei Şonagon, Heian Dönemi'nde Japonya'da sarayda yüksek mevkide görev almış yazar (d. 966)

1025


Aytekin Kotil (21 Şubat 1934, Çayeli, Rize - 9 Ağustos 1992, İstanbul), Türk siyasetçidir. İstanbul'un Cumhuriyet dönemindeki 23. Belediye Başkanıdır (1977-80). Sosyaldemokrat Halkçı Parti (SHP) İstanbul Milletvekilliği yaptı. TBMM Başkan Vekilliği görevinde de bulunmuştur.

Hayatı
21 Şubat 1934 tarihinde Rize'de doğdu. 1956 yılında girdiği İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesini 1960 yılında bitiren Kotil, İstanbul Barosuna bağlı olarak serbest avukatlık yaptı. 1961 yılında eşi Görsev hanımla evlenen Kotil'in Dilek, Serhan ve Gökhan adında üç çocuğu oldu.

1973 yılında Ali Topuz'un Milletvekilliğine seçilmesinden sonra Cumhuriyet Halk Partisi (CHP) İstanbul İl Başkanlığına getirildi. CHP içinde "ortanın solu" politikasının temsilcilerinden olan Kotil, 1977 yılındaki yerel seçimleri kazanarak 14 Aralık 1977'de İstanbul Belediye Başkanlığı görevine başladı. Halkçı, toplumcu bir belediyecilik anlayışıyla belediyecilik yapan Kotil, 12 Eylül darbesi nedeniyle Millî Güvenlik Konseyi kararıyla 12 Eylül 1980'de görevinden alındı.

1987 yılında Sosyaldemokrat Halkçı Parti'den (SHP) İstanbul Milletvekili olarak Türkiye Büyük Millet Meclisine (TBMM) girdi. 1989 yılında TBMM Başkan Vekilliği görevine seçildi. 1991 yılında erken seçime gidilmesi üzerine tekrar milletvekili olmak isteyen Kotil, 1991 yılındaki seçimlerde önseçim sonucu 5. sırada yer almış ve milletvekili seçilememiştir.

Ayrıca adı, Şişli'de bir caddeye verilmiştir. Aylin Kotil ve Selim Kotil'in amcasıdır.

Ölümü

Karaciğer rahatsızlığından kaynaklanan solunum ve dolaşım yetmezliği nedeniyle 9 Ağustos 1992 günü İstanbul'da yaşamını yitirdi.

Kaynakça
 "İstanbul'un "Tom Alkala"sı ya da Karadenizli bir Politikacı: Aytekin Kotil (1934-1992)", Hakkı Uyar, İzmir 2001.

1934 doğumlular
1992 yılında ölenler
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
TBMM 18. dönem İstanbul milletvekilleri
Vefa Lisesinde öğrenim görenler
TBMM 18. dönem başkanvekilleri
Çayeli doğumlular
Rize doğumlu siyasetçiler
SHP Parti Meclisi üyeleri
Resim aranan siyasetçiler
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler
TBMM Adalet Komisyonu
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler
20. yüzyıl Türk siyasetçileri
İstanbul Büyükşehir belediye başkanları
20. yüzyıl Türk avukatları

Aytekin Kotil


La costa Banzare (en inglés, Banzare Coast) es un sector de la costa de la Tierra de Wilkes en la Antártida Oriental. Se extiende entre el cabo Southard (), límite con la costa Sabrina, y el cabo Morse (), límite con la costa Clarie.

La barrera de hielo Universidad de Moscú se encuentra en el extremo occidental de la costa Banzare. Esta barrera fue nombrada por la Expedición Antártica Soviética en 1958. El cabo Goodenough en la entrada oeste de la bahía Porpoise es el punto más saliente de la costa Banzare y el extremo norte de las alturas denominadas Norths Highland. La barrera de hielo Voyeykov se extiende en la costa desde la bahía Paulding y el cabo Goodenough.

El área es reclamada por Australia como parte del Territorio Antártico Australiano, pero está sujeta a las restricciones establecidas por el Tratado Antártico.

La costa Banzare fue avistada desde el aire por la Expedición de investigación antártica británica, australiana y neozelandesa (1930-1931) liderada por Douglas Mawson, cuyo acrónimo BANZARE fue utilizado para denominar a esta costa. El cabo Southard fue delineado por fotografías aéreas de la Operación Highjump (1946-1947). En la misma expedición se delineó el cabo Morse, que marca la entrada este de la bahía Porpoise.

Referencias

Banzare, Costa
Territorio Antártico Australiano
Tierra de Wilkes
Descubrimientos geográficos de Estados Unidos
Descubrimientos geográficos de 1840
Estados Unidos en 1840

Costa Banzare


Un compus solid amorf (sau necristalin, non-cristalin etc.) este un compus solid în care atomii constituenți nu prezintă aranjament ordonat la distanță lungă, ordine caracteristică compușilor solizi cristalini. Denumirea provine din limba greacă ("a", fără și "morphé", formă).

Chiar dacă în literatura mai veche înțelesul noțiunilor de "solid amorf" și "sticlă" se suprapuneau, în prezent se consideră că sticlele sunt doar acele solide amorfe care prezintă fenomenul de tranziție vitroasă. Polimerii, gelurile, straturile subțiri și materialele nanostructurate sunt clase de compuși adesea amorfi.

Vezi și

 Cristal
 Sistem cristalin
 Sticlă

Note

Legături externe

Stări ale materiei
Concepte fizice fundamentale

Solid amorf


Charles August Mengin (París, 5 de julio de 1853 - 3 de abril de 1933) fue un pintor francés del movimiento del arte académico.

Nació París, Francia, y fue enseñado por Gecker y Alexandre Cabanel. Mengin expuso por primera vez en el Salón de París en 1876. Es principalmente conocido por su cuadro de Safo, actualmente en la colección de la Manchester Art Gallery.

Referencias
 Sappho en la Manchester Art Gallery
 Charles August Mengin: Biografía y obra en ArtMagick

Pintores de Francia del siglo XIX
Pintores de Francia del siglo XX
Pintores del academicismo
Pintores de París
Nacidos en París
Fallecidos en París

Charles Mengin


Michael Nicklasson (11. travnja 1972.) bivši je švedski glazbenik, basist i gitarist. Najpoznatiji je kao nekadašnji basist melodičnog death metal sastava Dark Tranquillity.

Nicklasson je bio gostujući glazbenik na albumu The Mind's I i EP-u Enter Suicidal Angels. Godine 1999. priključio se skupini kao basist, a napustio ju je 2008.

Bio je gitarist i pjevač skupine Luciferion, no napustio ju je 2003. godine. Od 2008. ne svira ni s jednim sastavom.

Diskografija
 Luciferion – Demonication (The Manifest) (1994.)
 Dark Tranquillity – Enter Suicidal Angels (1996., (kao gost na pjesmi "Zodijackyl Light")
 Dark Tranquillity – The Mind's I (1997., kao gost na pjesmi "Zodijackyl Light")
 Dark Tranquillity – Haven (2000.)
 Dark Tranquillity – Damage Done (2002.)
 Luciferion – The Apostate (2003.)
 Dark Tranquillity – Lost to Apathy (2004.)
 Dark Tranquillity – Character (2005.)
 Dark Tranquillity – Fiction (2007.)

Izvori

Švedski basisti heavy metala
Švedski gitaristi heavy metala
Melodični death metal

Michael Nicklasson


La Playa Råbylille (en danés: Råbylille Strand) es un centro turístico en la costa sur del este de Møn, una isla en el Mar Báltico en el sureste del país europeo de Dinamarca. El 1 de enero de 2007, se convirtió en parte del nuevo municipio de Vordingborg.

Está a 9 km (5,6 millas) al este de Stege y 15 km al suroeste de Mons Klint. Como resultado de la creciente popularidad de las casas de veraneo, muchas de ellas están disponibles para alquiler, desarrollándose rápidamente en los últimos 30 años.

Se localiza específicamente en las coordenadas geográficas

Véase también
Geografía de Dinamarca
Geografía de Europa

Referencias

Rabylille

Playa Råbylille


Mühre kâğıtlar âharlandıktan sonra parlatmak için kullanılan aletin adıdır.

Mühre çeşitlerin bazıları:

 Çakmak Mühre: Çakmak taşından yapılan mühredir. Her iki taraftan tutularak kullanılan, merdane biçiminde ağaçtan yapılmıştır. Ellerin arasında kalan kısımda ağaç oyulmuş ve içine çakmak taşı yerleştirilmiştir.
 Zer Mühre: Sert akikten yapılan mühre, yaldız ve altın parlatmada kullanılır.
 Billur Mühre: Kaz yumurtası şeklinde camdan yapılan mühredir.
 Böcek Mühre: Deniz böceği kabuğundan yapılır.

Kırtasiye aletleri

Mühre


Haiku is a free and open-source operating system capable of running applications written for the now-discontinued BeOS, which it is modeled after. Its development began in 2001, and the operating system became self-hosting in 2008. The first alpha release was made in September 2009, and the last alpha was released on November 2012; the first beta was released in September 2018, followed by beta 2 in June 2020, then beta 3 in July 2021. The fourth beta was released on December 23, 2022, still keeping BeOS 5 compatibility in its x86 32-bit images, with a greatly increased number of modern drivers, GTK3 apps, Wine port, and Xlib (X11) and Wayland compatibility layers.

Haiku is supported by Haiku, Inc., a non-profit organization based in Rochester, New York, United States, founded in 2003 by former project leader Michael Phipps. During the most recent release cycle, Haiku, Inc. employed a developer.

History
In 2001, Be, Inc. was bought by Palm, Inc. and BeOS development was discontinued. The OpenBeOS project began to support the BeOS user community by creating an open-source, backward-compatible replacement for BeOS. The first project by OpenBeOS was a community-created "stop-gap" update for BeOS 5.0.3 in 2002. In 2004, OpenBeOS was renamed Haiku to avoid infringing on Palm's trademarks. In 2009, the first alpha release followed eight years of development. A community poll was launched to redefine the future of Haiku beyond a free software refactoring of BeOS from the late 1990s, and decided to expand vision to supporting basic contemporary systems and protocols. On October 27, 2009, Haiku obtained Qt4 support.

At the end of 2010, a FOSDEM talk was titled: "Haiku has No Future". It cited Lee Edelman on queer futurity and Matthew Fuller's (critical) software studies writing when addressing the situation and stating the Haiku is a "queer" operating system. "Our work will not ever define the future of operating systems, but what it does do is undermine the monotone machinery of the competition. It is in this niche that we can operate best." This gives the opportunity for a "playful approach" in development: "even though we have no future, it does not mean that there will not arrive one eventually. Let us get there the most pleasant way possible."

Branding and style
In 2003, the non-profit organization Haiku, Inc. was registered in Rochester, New York, to financially support development, and in 2004, after a notification of infringement of Palm's trademark of the BeOS name was sent to OpenBeOS, the project was renamed Haiku. Original logo was designed by Stuart "stubear" McCoy who was apparently heavily involved in the early days of the Haiku Usability & Design Team, and created mockups for Haiku R2.
Haiku developer and artist Stephan "Stippi" Assmus, who co-developed graphic editing software WonderBrush for Haiku, updated it and developed the HVIF icon vector format used by Haiku, and a Haiku icon set chosen by popular vote in a contest in 2007.

Milestones
Haiku reached its first milestone in September 2009 with the release of Haiku R1/Alpha 1. In November 2012, R1/Alpha 4.1 was released while work continued on nightly builds. After years in between official releases, Haiku R1/Beta 1 was released on September 19, 2018, followed by Haiku R1/Beta 2 on June 9, 2020. Haiku's then released the next version, R1/Beta 3, was released on July 26, 2021. R1/beta4 is the latest release that includes updates to the desktop environment and improved compatibility with Linux programs, including X11, Wayland, and various GTK ports.

In between official releases, 'Nightly' builds (mainly meant for developer testing) are regularly listed on the Haiku Nightly page in both 64-bit and 32-bit (x86) editions.

Beyond R1
After the initial full BeOS 5 compatibility as target, in 2009 community decision updated the vision for R1 with more ambitious support for modern hardware, web standards and compatibility with FLOSS libraries.

Initial planning for R2 has started through the "Glass Elevator" project (a reference to the children's novel Charlie and the Great Glass Elevator). The only detail confirmed so far is that it will switch to a current GCC release.

A compatibility layer is planned that will allow applications developed for Haiku R1 to run on Haiku R2 and later. This was mentioned in a discussion on the Haiku mailing list by one of the lead developers, Axel Dörfler. Suggested new features include file indexing on par with Unix's Beagle, Google Desktop and macOS's Spotlight, greater integration of scalable vector graphics into the desktop, proper support for multiple users, and additional kits.

Release history

Technology
Haiku is written in C++ and provides an object-oriented API.

The modular design of BeOS allowed individual components of Haiku to initially be developed in teams in relative isolation, in many cases developing them as replacements for the BeOS components prior to the completion of other parts of the operating system.

The Haiku kernel is a modular hybrid kernel which began as a fork of NewOS, a modular monokernel written by former Be Inc. engineer Travis Geiselbrecht. Like the rest of the system, it is currently still under heavy development. Many features have been implemented, including a virtual file system (VFS) layer and symmetric multiprocessing (SMP) support.

, Haiku includes a package management system called "Haiku Depot", enabling software to be compiled into dependency-tracking compressed packages. Packages can also be activated by installing them from remote repositories with pkgman, or dropping them over a special packages directory. Haiku package management mounts activated packages over a read-only system directory. The Haiku package management system performs dependency solving with libsolv from the openSUSE project.

Compatibility with BeOS
Haiku R1 aims to be compatible with BeOS at both the source and binary level, allowing software written and compiled for BeOS to be compiled and run without modification on Haiku. This provides Haiku users with an instant library of applications to choose from (even programs whose developers are no longer in business or have no interest in updating them), in addition to allowing development of applications to resume from where they had been terminated following the closing of Be, Inc.

This dedication to compatibility has its drawbacks though — requiring Haiku to use a forked version of the GCC compiler, based on version 2.95, released in 2001, which is now  years old. This compatibility applies to 32-bit x86 systems only. The PowerPC version of BeOS R5 is not supported.

Despite these attempts, compatibility with a number of system add-ons that use private APIs will not be implemented. These include additional filesystem drivers and media codec add-ons, although the only affected add-ons for BeOS R5 not easily re-implemented are those for Indeo 5 media decoders, for which no specification exists.

R5 binary applications that run successfully under Haiku () include Opera, Firefox, NetPositive, Quake II, Quake III, SeaMonkey, Vision, and VLC.

Driver compatibility is incomplete, and unlikely to cover all kinds of BeOS drivers. 2D graphics drivers in general work exactly the same as on R5, as do network drivers. Moreover, Haiku offers a source-level FreeBSD network driver compatibility layer, which means that it can support any network hardware that will work on FreeBSD. Audio drivers using API versions prior to BeOS R5 are as-yet unsupported, and unlikely to be so; however, R5-era drivers work.

Low-level device drivers, namely those for storage devices and SCSI adapters, will not be compatible. However, USB drivers for both the second- (BeOS 5) and third- (BeOS Dano) generation USB stacks will work.

In some other aspects, Haiku is already more advanced than BeOS. For example, the interface kit allows the use of a layout system to automatically place widgets in windows, while on BeOS the developer had to specify the exact position of each widget by hand. This allows for GUIs that will render correctly with any font size and makes localization of applications much easier, as a longer string in a translated language will make the widget grow, instead of being partly invisible if the widget size were fixed.

Reception
As of 2018, the Free Software Foundation has included Haiku in a list of non-endorsed operating systems because: "Haiku includes some software that you're not allowed to modify. It also includes nonfree firmware blobs."

See also

 Comparison of operating systems
 Haiku Vector Icon Format
 KDL
 List of BeOS applications

References

External links

 Haiku Inc. company website

 Hardware List, hardware compatible with Haiku (at Besly)

2002 software
BeOS
Free software operating systems
Free software programmed in C++
Object-oriented operating systems
Operating system distributions bootable from read-only media
Self-hosting software
Software using the MIT license
X86 operating systems
X86-64 operating systems

Haiku (operating system)


Perspektivet Museum er en stiftelse i Tromsø, Norge, der blev grundlagt i 1996.  Den blev oprettet i 1996 med det formål at formidle og udvikle viden som basis for forståelse for sammenhæng i tilværelsen, skabe tolerance for kulturel mangfoldighed og bidrage med alternative perspektiver på kultur og samfund. Udstillingerne inkluderer skiftende udstillinger af kunstnere. I 2004 åbnede man et bymuseum Storgata 95, med genstande fra Tromsø og omegn fra 1950'erne og frem, heriblandt en stor samling af fotografier.

Museet har til huse i en patriciervilla.

Eksterne henvisninger

 Perspektivet Museum
Perspektivet Museums fotoarkiv på Flickr

Museer i Tromsø
Museer etableret i 1996

Perspektivet Museum


Lists of national institutions cover various transnational lists associated with nation states. These include lists related to government, services, sports and culture.

Government

Lists of countries and territories
List of sovereign states
Member states of the United Nations
List of national border changes since World War I
List of national capitals
List of national constitutions
List of national governments
List of current heads of state and government
List of legislatures by country
List of supreme courts by country

Services

List of national and international statistical services
List of national archives
Flag carrier#List of flag-carrying airlines
List of law enforcement agencies
List of national and state libraries
List of national newspapers
List of national parks
List of national parks in the Alps

Sports

National sport
List of women's national association football teams
List of men's national association football teams
List of International Rugby League members
List of international rugby union teams
List of NHL statistical leaders by country
List of national netball teams

Culture

National poet
National poetry
State religion
List of national theatres

References

Lists of national institutions


El topo es una novela británica de espionaje escrita por John le Carré y publicada por primera vez en 1974. Es la tercera parte de la serie «Smiley» y la primera de la trilogía «Karla». El personaje principal es un hombre de mediana edad, taciturno, llamado George Smiley, que ha sido forzado a retirarse del servicio secreto. En 1995, la Mystery Writers of America la incluyó en su lista de las cien mejores novelas de misterio de todos los tiempos.

Argumento

A través de la historia de amor con la esposa de un oficial de inteligencia del centro de Moscú, el espía británico Ricki Tarr descubre que puede haber un «topo» soviético infiltrado en el «Circus», ocupando un puesto de alto rango. Su nombre en clave es «Gerald». Avisa a su superior, Peter Guillam, quien a su vez avisa a un funcionario del Servicio Civil responsable de los Servicios de Inteligencia, Oliver Lacon. Lacon llama de su retiro a George Smiley. Junto con Guillam, debe investigar sin conocimiento del «Circus». El encargado  del «Circus» es Percy Allelline y sus adjuntos Bill Haydon, Roy Bland y Toby Esterhase. Según la información de Tarr, cualquiera de ellos podría ser el «topo».

George sospecha que el «topo» ha ocasionado que algunas misiones acaben fallidas, entre ellas la Operación Testimonio, que tenía como fin reunirse con una reserción del ejército checo. Esta operación terminó con el agente Jim Prideaux tiroteado en la espalda y torturado, y con Control, el máximo responsable del «Circus», despedido y posteriormente muerto. Prideaux finalmente sobrevivió y fue repatriado y acabó de profesor en un colegio. Smiley lo visita y este le cuenta que la verdadera finalidad de la misión era descubrir el nombre del «topo». El personal que lo torturó en el Centro de Moscú ya sabía esto y toda la operación era una trampa tendida con la intención de desacreditar a Control y eliminar los posibles peligros que sufriera su «topo».

Percy Allelline, que era rival de Control, ha llegado a ser el máximo responsable del «Circus» gracias a unos documentos con apariencia de ser de primera calidad gracias a una fuente soviética cuyo nombre en clave es «Merlín» a través de la «Operación Brujería». El material de esta operación está a cargo de Allelline, Haydon, Bland y Esterhase. La investigación lleva a Smiley a creer que la Operación Brujería está siendo utilizada por Karla, que está al mando del Centro de Moscú, con el fin de influir en la dirección del «Circus».

Antecedentes

El topo es la novelización de las experiencias de John le Carré de las revelaciones de la década de 1950 y la década de 1960 que expusieron a los «cinco traidores de Cambridge». El personaje del jefe del Centro de Moscú, Karla, está basado en el general del KGB Rem Krassilnikov.

Bill Haydon se deriva de Kim Philby quien, a finales de 1950, fue sospechoso de traición en el MI6, dada su relación con el desertor de Guy Burgess. Continuó como oficial de inteligencia del SIS hasta que desertó a la URSS en 1963. John Le Carré trabajó como oficial de inteligencia para el MI6 durante el mandato de Philby.

Televisión

El topo fue adaptado a televisión en 1979 como una serie de siete partes de la BBC. Tuvo secuela, también en televisión, en 1982. Esta segunda parte adaptaba la última novela de la trilogía «Karla».

Reparto
George Smiley - Alec Guinness
Peter Guillam - Michael Jayston
Oliver Lacon - Anthony Bate
Toby Esterhase - Bernard Hepton
Bill Haydon - Ian Richardson
Jim Prideaux - Ian Bannen
Ricki Tarr - Hywel Bennett
Percy Alleline - Michael Aldridge
Roy Bland - Terence Rigby
Control - Alexander Knox
Ann, esposa de Smiley - Siân Phillips

Cine

El director sueco Tomas Alfredson llevó la novela al cine en 2011, con un guion de Bridget O'Connor y Peter Straughan. Se incluía un cameo de John le Carré.

Reparto
 Gary Oldman - George Smiley
 Colin Firth - Bill Haydon
 Tom Hardy - Ricki Tarr
 Mark Strong - Jim Prideaux
 Ciarán Hinds - Roy Bland
 Benedict Cumberbatch - Peter Guillam
 David Dencik - Toby Esterhase
 Stephen Graham - Jerry Westerby
 Simon McBurney - Oliver Lacon
 Toby Jones - Percy Alleline
 John Hurt - Control
 Svetlana Khodchenkova - Irina
 Kathy Burke - Connie Sachs
 Roger Lloyd-Pack - Mendel
 Christian McKay - Mackelvore
 Konstantin Khabenskiy - Polyakov

Referencias

Enlaces externos
Encyclopedia of Television
British Film Institute Screen Online (TV series)

Novelas de 1974
Novelas de John le Carré
Novelas británicas adaptadas al cine

El topo (novela)


M60, M-60, or M.60 most often refers to:
 M60 machine gun, an American machine gun
 M60 tank, an American main battle tank

M60, M-60, or M.60 may also refer to:

Firearms and military equipment
 M60 105mm Cartridge, a U.S. chemical artillery shell
 M60 assault rifle, a Yugoslav AK-47 clone
 M60 recoilless gun, am 82-mm antitank recoilless gun developed in Yugoslavia
 M60 AVLB, an American bridgelaying tank
 Halcon M60, an Argentine 9mm/.45 ACP submachine gun
 Saber Radar, M60 air defense radar unit developed by the Brazilian Army

Transportation
 M-60 (Michigan highway), a state highway in southern Michigan
 M.60 Marathon, an aircraft
 M60 highway (Russia), a highway in the Russian Far East
 M60 motorway (Hungary), a motorway in Hungary
 M60 motorway (Great Britain), a motorway in Greater Manchester, England
 M60 (New York City bus), a New York City Bus route in Manhattan and Queens
 BMW M60, a 1992 automobile engine

Other uses
 M60, a 1984 Olivetti Zilog Z8001 based computer
 Messier 60, an elliptical galaxy in the Virgo Cluster
 M 60, an age group for Masters athletics (athletes aged 35+)

M60


Linnerud Station (Linnerud holdeplass) er en tidligere jernbanestation på Randsfjordbanen, der ligger i Modum kommune i Norge. Stationen blev åbnet som trinbræt 27. juni 1953. 10. juni 1954 blev stavemåden ændret fra det oprindelige Linnerud til Linderud, men det blev ændret tilbage igen 5. januar 1997. Betjeningen med persontog blev indstillet i 2001, genoptaget i 2003 og nedlagt i 2004. Stationen, der består af et spor og en perron med et læskur, fremgår dog stadig af Jernbaneverkets stationsoversigt.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Randsfjordbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1953
Ophørt i 2004

Linnerud Station


Lipót (eller Léopold) Schulhof (født 12. marts 1847 i Baja i Ungarn, død 10. oktober 1921 i Paris) var en fransk astronom.

Schulhof var en tid ansat ved observatoriet i Wien og ved den østrigske gradmåling under Theodor von Oppolzer. Han gik derpå til Paris og var 1875—1915 kalkulator ved Bureau des longitudes. Schulhof har beregnet flere planet- og kometbaner; blandt disse sidste nævnes hans arbejde sammen med Joseph Bossert over kometen fra 1812: Sur l'orbite de la comète de 1812 (Pons) et sur son prochain retour (1883). I Annuaire har han publiceret talrige meddelelser om kometerne i tiden 1800—80, og han har beregnet fra 1878 sammen med Rodolphe Radau månetabellerne efter Delaunays teori. Han har diskuteret Ralph Allan Sampsons tabeller for Jupiterdrabanterne; Schulhof har sammen med Bossert og efter dennes død beregnet stjerners egenbevægelse (Catalogue des mouvements propres de 5671 étoiles, 1920). Af hans øvrige arbejder må nævnes: Sur les étoiles filantes (1894).

Kilder

Astronomer fra Frankrig
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Fransksprogede forfattere
Franskmænd i 1800-tallet
Franskmænd i 1900-tallet

Lipót Schulhof


A tonewheel or tone wheel is a simple electromechanical apparatus used for generating electric musical notes in electromechanical organ instruments such as the Hammond Organ and in telephony to generate audible signals such as Ringing tone. It was developed by Thaddeus Cahill for the telharmonium c. 1896 and patented in 1897. It was reinvented around 1910 by Rudolph Goldschmidt for use in pre–vacuum-tube radio receivers as a beat frequency oscillator (BFO) to make continuous wave radiotelegraphy (Morse code) signals audible.

Description
The tonewheel assembly consists of a synchronous AC motor and an associated gearbox that drives a series of rotating disks. Each disk has a given number of smooth bumps at the rim; these generate a specific frequency as the disk rotates close to a pickup assembly that consists of a magnet and electromagnetic coil.

As each bump in the wheel approaches the pickup, it temporarily concentrates the magnetic field near it, and thus strengthens the magnetic field that passes through the coil, inducing a current in the coil by the process of electromagnetic induction. As the bump moves past, this concentrating effect is reduced again, the magnetic field weakens slightly, and an opposite current is induced in the coil. Thus, the frequency of the current in the coil depends on the speed of rotation of the disk and the number of bumps.

Typically, the coil is connected to an amplifier through a network of switches, contacts, resistor banks, and transformers which can be used to mix the fluctuating current representing the note from one coil with similar currents from other coils representing other notes. A single fundamental frequency can thus be combined with one or more harmonics to produce complex sounds. Tonewheels were first developed for and used in the impractical Telharmonium circa 1896 and later in the original Hammond organs.

Tonewheel leakage occurs in the Hammond organ and in similar situations, where the large number of tonewheels causes pickups to overhear tonewheels other than their own. This causes the organ to add chromatics to played notes. In some kinds of music this is undesirable, but in others it has become an important part of the Hammond sound. On some digital simulations of Hammond organs tonewheel leakage is a user-set parameter.

Early uses
The tonewheel was independently invented in 1910 by Rudolph Goldschmidt as a beat frequency oscillator in early radio receivers to make continuous wave radiotelegraphy (Morse code) signals audible, before the existence of the vacuum tube.

See also
 Alexanderson alternator
 Savart wheel

Notes

References

Electronic organs
Electric and electronic keyboard instruments

Tonewheel


Întoarcere pe Planeta Albastră: avertisment ecologic  este o colecție de povestiri științifico-fantastice editată de Lucian Hanu. A apărut în 1989 la Editura Politică.

Cuprins

 "Cuvânt înainte", eseu de Lucian Hanu
 "Sănătate!", ficțiune scurtă de Jaroslav Veis (traducere a povestirii "Na zdraví" din 1983)
 "Punctul de belvedere", ficțiune scurtă de Bogdan Ivan
 "Primăvara nucleară", ficțiune scurtă de Lucian Merișca
 "Exod în țara făgăduinței", ficțiune scurtă de Erik Simon (traducere a povestirii "Auszug ins Gelobte Land" din 1976)
 "Orașul din marginea pustiei", ficțiune scurtă de Vasile Andru
 "Dincolo", ficțiune scurtă de Walter Kubilius (traducere a povestirii "The Other Side" din 1951)
 "Visul lui despre mare", ficțiune scurtă de Herbert W. Franke (traducere a povestirii "Der Traum vom Meer" din 1974)
 "Cucul", ficțiune scurtă de Imre Puskás
 "Jerold și pisica", ficțiune scurtă de Jean-Pierre Andrevon (traducere a povestirii "Jérold et le chat" din 1970)
 "Broasca", ficțiune scurtă de Vladimir Colin  (publicată și în Viitorul al doilea din 1966, Dinții lui Cronos din 1975 și în Povestiri științifico-fantastice din 1976)
 "Anunțarea unei expediții", ficțiune scurtă de Ursula K. Le Guin
 "Reginald Gulliver: Eruntica", ficțiune scurtă de Stanisław Lem (The Apocryphs, traducere a povestirii "Wstęp (Reginald Gulliver - "Eruntyka")" din 1973)
 "Părul auriu", ficțiune scurtă de György Györffy
 "Vă rog, nu trageți în pomi!", ficțiune scurtă de Patricia Highsmith (traducere a povestirii "Please Don't Shoot the Trees" din 1977)
 "Haustori", ficțiune scurtă de Lucian Ionică
 "La iarbă verde", ficțiune scurtă de Constantin Cozmiuc
 "Vânătorule, întoarce-te acasă!", ficțiune scurtă de Richard McKenna (traducere a povestirii "Hunter, Come Home" din 1963)
 "Judecătorii", ficțiune scurtă de Mircea Opriță (publicată și în Adevărul despre himere din 1976 și în Figurine de ceară din 1978)
 "Pădurea", ficțiune scurtă de Silviu Genescu
 "Vântul și ploaia", ficțiune scurtă de Robert Silverberg (traducere a povestirii "The Wind and the Rain" din 1973)
 "Bomba", ficțiune scurtă de Horia Aramă (publicată și în Pălăria de pai în 1974)
 "Și am auzit glasul", ficțiune scurtă de Paul Amnuél (Павел Амнуэль) (traducere a povestirii "И услышал голос" din 1987)
 "Întoarcerea acasă", ficțiune scurtă de Gheorghe Păun

Note

Vezi și
 1989 în literatură
 Lista cărților științifico-fantastice publicate în România
 Lista volumelor publicate în Colecția Fantastic Club
 Lista antologiilor de povestiri științifico-fantastice românești

Colecții de povestiri științifico-fantastice
Cărți din 1989
Colecții de povestiri românești
Povestiri de Lucian Merișca
Povestiri de Vladimir Colin
Povestiri de Mircea Opriță
Povestiri de Stanisław Lem
Povestiri de Ursula K. Le Guin
Povestiri de Silviu Genescu
1989 în științifico-fantastic

Întoarcere pe Planeta Albastră


77 هـ هي سنة في التقويم الهجري امتدت مقابلةً في التقويم الميلادي بين سنتي 696 و697.

مواليد
 ذو الرمة

وفيات
 زهرة بن الحوية التميمي
 شبيب الخارجي
 شبيب الشيباني
 عتاب بن ورقاء الرياحي
 غزالة الشيبانية
 مطرف بن المغيرة بن شعبة
 ابن الشاطر

انظر أيضًا
 أحداث ومواليد ووفيات وقعت في الفترة الأولى من سنة 77 هـ
 أحداث ومواليد ووفيات وقعت في الفترة الثانية من سنة 77 هـ

مراجع

تقويم هجري

77 هـ


Peder Schade (født 1641 i Roskilde, død 18. februar 1712 i København) var en dansk skolemand. Han var søn af rektor Hans Pedersen Kalundborg ogg far til diplomaten Hans Schade.

Allerede i sit 4. år blev han sat i latinskolen og vandt i den grad høreren magister Gregers Mikkelsens yndest ved sit ypperlige nemme, at denne bad om, at drengen måtte følge med ham til Herlufsholm, da han 1654 selv var udnævnt til rektor der. I 4 år undervistes han på Herlufsholm, da faderen atter tog ham hjem til Roskilde. Han blev student 1660 og strax efter af faderen ansat som hører ved Roskilde Skole. I 1663 tiltrådte han en længere udenlandsrejse og var borte i 3 1/2 år, navnlig læggende sig efter lægevidenskab. Han opholdt sig i Leiden, Paris og i Italien; på hjemvejen besøgte han en stor del af Tysklands universiteter. Hans lyst stod til ganske at ofre sig for lægekunsten, men faderens indflydelse fik ham til atter at tage fat på skolegerningen. Straks efter sin hjemkomst 1666 blev han faderens vikar, og efter at han 1669 havde fået magistergraden, fik han kongelig stadfæstelse på vikariatet med successionsløfte. Ved sin faders død 1671 tiltrådte han rektorembedet, hvortil den gang endnu var knyttet værdigheden som kannik ved domkapitlet. Han var den sidste kannik i Roskilde.

Da Roskilde Domkapitel blev ophævet, blev Schade 1682 – i forbindelse med rektorstillingen – lector theologiæ og notar i tamperretten, som behandlede ægteskabssager. Han var meget anset som skolemand og stod i omfattende brevveksling med udlandets lærde og statsmænd. Tillige dyrkede han ivrig musik og fremelskede den blandt skolens lærere og disciple. Han forstod fortræffelig at mele sin kage, således at han gentagne gange af kongen fik tildelt betydelige beneficier. Intet under derfor, at han levede i velstand og kunne efterlade betydelig formue. Da han 1703 fristede den store sorg ved sønnen Hans' drab, lod kongen for at vise sin deltagelse ham få løfte på, at sønnen Jesper Schade (født 1674, død 1726) skulle succedere ham i rektoratet. Under et ophold i København, hvorhen han var taget for tamperrettens skyld, døde han 1712. Schade var 2 gange gift: 1. (1669) med domprovst Trojels enke, Margrethe Bülche (død 1676), datter af præsident i København Peter Bülche; 2. (1678) med Karen Bartholin (død 1698), datter af rektor Albert Bartholin.

Kilder

Skolefolk fra Danmark
Danskere i 1600-tallet
Danskere i 1700-tallet
Personer fra Roskilde

Peder Schade


Wimbledon-mesterskaberne 1998 var en tennisturnering, der bliver spillet udendørs på græsbaner i perioden 22. juni - 5. juli 1998 i All England Lawn Tennis and Croquet Club i London, Storbritannien. Det var den 112. udgave af mesterskabet og den tredje grand slam-turnering i 1998. Kvalifikationen spilledes den 15. - 18. juni 1998 i Bank of England Sports Club i Roehampton.

Præmier

Den samlede præmiesum for Wimbledon-mesterskaberne 1998 androg £ 7.207.590, hvilket var en stigning på ??? % i forhold til året før. I mesterskabsrækkerne var pengepræmierne fordelt som vist nedenfor.

Derudover var der afsat £ ????? til per diem-udbetalinger, idet spillerne modtog £ 140 om dagen til dækning af udgifter til transport og logi.

Resultater

Resultaterne fra ottendedelsfinalerne og frem i singlerækkerne og fra kvartfinalerne og frem i doublerækkerne vises nedenfor. For komplette resultater henvises til de uddybende artikler.

Herresingle

Damesingle

Herredouble

Damedouble

Mixed double

Juniorer

Finalerne i juniorrækkerne fik følgende resultater.

Eksterne henvisninger
 Wimbledon

Noter

WTA Tour 1998
ATP Tour 1998

Wimbledon-mesterskaberne 1998


Sylvie Nicolas, née à Québec, est une poète, romancière, nouvelliste et traductrice québécoise.

Biographie
Ayant publié une trentaine de titres, Sylvie Nicolas est une poète, romancière, nouvelliste et traductrice québécoise. Elle détient un doctorat en littérature (recherche et création) de l'Université Laval (2007).

En plus d'être collaboratrice au journal Le Devoir à titre de critique de théâtre à Québec (2009 à 2014), elle est aussi traductrice de romans, de poésie, d'essais critiques et d'œuvres multimédia. Elle est également chargée de cours à l'Université Laval en plus d'assurer la direction littéraire aux Éditions Hannenorak.

En poésie, elle fait paraître plusieurs titres dont Cette main qui enquête (Écrits des Forges, 1994), Des jupons d'histoires (Écrits des Forges, 2002), Dix minutes avant l'heure aux montres de Dalí (Québec Amérique, 2008), Le cri de la sourde : et autres marées (Québec Amérique, 2017), Aucun mot n'est tenu au miracle (Éditions du Noroît, 2020) ainsi que Nos yeux dans le bac bleu (Moult Éditions, 2020).

Comme romancière, elle publie notamment Les ailes inachevées du désordre (Le Loup de gouttière, 1994), Le visage des cendres (Le Loup de gouttière, 1995), Le sourire de Little Beaver (Québec Amérique, 2003), Disparues sous le signe de l'infini (Québec Amérique, 2005) ainsi que Les variations Burroughs (Éditions Druide, 2014).

En littérature jeunesse, Nicolas publie plusieurs titres dont Pied-de-Puce (Éditions Trampoline, 2009), L'enfant qui tissait des tapis (Éditions Trampoline, 2010) ainsi que Lapin-Chagrin et les jours d'Elko (Éditions Trampoline, 2011).

Récipiendaire du prix la Porte des poètes (1998) ainsi que du premier prix (littérature) du concours Liberté, égalité et citoyenneté (1999), elle est également finaliste au Prix du Gouverneur général (1999, 2009), au Prix de la Ville de Québec/Salon international du livre de Québec (2012, 2015), au Prix Jean-Noël-Pontbriand (2012), au Grand Prix TD de littérature canadienne pour la jeunesse ainsi qu'au prix Tamarac. Elle obtient également le titre de championne du slam pour la région de Québec (2010).

Son album jeunesse Pied-de-Puce (Éditions Trampoline, 2009) est couronné en tant que Outstanding Book for Young People with Disabilities par le Centre de documentation IBBY (International Board on Books for Young people) en Norvège (2011).

Certaines de ses œuvres sont traduites en anglais, en espagnol ainsi qu'en coréen.

Sylvie Nicolas est membre de l'Union des écrivaines et des écrivains québécois.

Œuvres

Poésie
Cette main qui enquête, Trois-Rivières, Écrits des Forges, 1994, 65 p.
Par les ongles, retenue, Trois-Rivières, Écrits des Forges, 1997, 68 p.
Anastasie, ou, La mémoire des forêts, avec des œuvres de l'auteure, Québec, Le Loup de gouttière, 1999, 91 p.
Des jupons d'histoires, Trois-Rivières, Écrits des Forges, 2002, 113 p.
À quatre doigts d'Edward Stachura, avec des œuvres d'Anna Budzynska, Québec, Le Loup de gouttière, 2004, 85 p.
Dix minutes avant l'heure aux montres de Dalí, Montréal, Québec Amérique, 2008, 139 p.
Le cri de la sourde : et autres marées, Montréal, Québec Amérique, 2017, 268 p.
Aucun mot n'est tenu au miracle, Montréal, Éditions du Noroît, 2020, 73 p.
Nos yeux dans le bac bleu, Québec, Moult Éditions, 2020, 67 p.

Romans
Les ailes inachevées du désordre, avec des œuvres de Gérard Breuil, Québec, Le Loup de gouttière, 1994, 122 p.
Le visage des cendres, avec des œuvres de Carl Pelletier, Québec, Le Loup de gouttière, 1995, 116 p.
Au pays des Babouchka, avec les illustrations de l'auteure, Québec, Le Loup de gouttière, 1997, 56 p.
Samu, avec les illustrations de l'auteure, Québec, Le Loup de gouttière, 1997, 45 p.
Ne perds pas le fil, Ariane, avec des illustrations de Marie-Claude Favreau, Saint-Lambert, Dominique et compagnie, 1998, 87 p.
Célestine Motamo, avec des illustrations de Steve Beshwaty, Saint-Lambert, Dominique et compagnie, 1998, 61 p.
Le sourire de Little Beaver, Montréal, Québec Amérique, 2003, 103 p.
Disparues sous le signe de l'infini, Montréal, Québec Amérique, 2005, 203 p.
Les variations Burroughs, Montréal, Éditions Druide, 2014, 171 p.

Nouvelles
L'amour sauce tomate, avec des œuvres de Jacques Jourdain, Québec, Le Loup de gouttière, 1996, 132 p.
Le premier regard : autour de Okia, Québec, Le Loup de gouttière, 1998, 71 p.

Littérature jeunesse
On a perdu la tête, avec des illustrations de Philippe Béha, Saint-Lambert, Héritage jeunesse, 1995, 61 p.
Dans le ventre du temps, avec des illustrations de Mireille Levert, Saint-Lambert, Héritage jeunesse, 1995, 43 p.
Billi Mouton, avec des illustrations de Gilles Tibo, Saint-Lambert, Héritage jeunesse, 1996, 61 p.
Le beurre de Doudou, avec des illustrations de Marie-Louise Gay, Saint-Lambert, Héritage jeunesse, 1997, 44 p.
Les jours de Sarah, avec des illustrations de Carl Pelletier, Québec, Le Loup de gouttière, 1999, 40 p.
Frida et Kahlo, avec des illustrations de l'auteure, Québec, Le Loup de gouttière, 2000, 58 p.
L'enfant qui tissait des tapis : un chant pour Iqbal Masih : conte pour un autre jour, avec des illustrations de l'auteure, Québec, Le Loup de gouttière, 2001, 62 p.
Le cri du guerrier : harougagawak!, avec des illustrations de l'auteure, Québec, Le Loup de gouttière, 2002, 52 p.
Pied-de-Puce, avec des illustrations de Marion Arbona, Longueuil, Éditions Trampoline, 2009, 32 p.
L'enfant qui tissait des tapis, avec des illustrations de Marion Arbona, Longueuil, Éditions Trampoline, 2010, n.p.
Lapin-Chagrin et les jours d'Elko, en collaboration avec Marion Arbona, d'après le récit de Nermin Grbić, Longueuil, Éditions Trampoline, 2011, n.p.

Traduction
La neuvième personne du singulier, de Joel Hynes, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Montréal, Québec Amérique, 2006, 232 p.
Vandal love, ou, Perdus en Amérique, de D.Y. Béchard, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Montréal, Québec Amérique, 2007, 342 p.
Lundi sans faute, de Joel Thomas Hynes, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Montréal, Québec Amérique, 2009, 448 p.
Cœurs molotov, de Zoe Whittall, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Montréal, Québec Amérique, 2009, 266 p.
Un jour, même les pierres parleront, de Kim Echlin, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Montréal, Québec Amérique, 2010, 245 p.
5 minutes de plus à Berlin, de Stephens Gerard Malone, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Montréal, Québec Amérique, 2011, 463 p.
Une vraie bonne petite Métisse, de Marilyn Dumont, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Wendake, Éditions Hannenorak, 2015, 75 p.
C'est fou comme t'as pas l'air d'en être un!, de Drew Hayden Taylor, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Wendake, Éditions Hannenorak, 2017, 404 p.
Mangeurs de pemmican, de Marilyn Dumont, traduit de l'anglais par Sylvie Nicolas, Wendake, Éditions Hannenorak, 2019, 75 p.

Prix et honneurs

 1998 - Récipiendaire : prix la Porte des poètes (pour Comme si mon amour)
 1999 - Récipiendaire : Pris (littérature) du concours Liberté, égalité et citoyenneté (pour Des Jupons d'histoires)
 1999 - Finaliste : Prix du Gouverneur général, jeunesse (pour Célestine Moramo)
 2009 - Finaliste : Prix du Gouverneur général, traduction (pour Lundi sans faute de Joel Hynes)
 2010 - Mention spéciale : Championne du slam pour la région de Québec
 2011 - Mention spéciale : Outstanding Book for Young People with Disabilities (pour Pied-de-Puce)
 2011 - Récipiendaire : Bourse Hector-de-Saint-Denys-Garneau (pour L'impossible visage)
 2011 - Récipiendaire : Bourse Jean-Sébastien-Pontbriand (pour Dans l'enfant qui bégaie on entend Dieu parler)
 2012 - Finaliste : Prix de la Ville de Québec/Salon international du livre de Québec (pour Lapin-chagrin)
 2012 - Finaliste : Grand Prix TD de littérature canadienne pour la jeunesse (pour Lapin-chagrin)
 2013 - Finaliste : Prix Jean-Noël-Pontbriand (pour Le cri de la sourde)
 2014 - Finaliste : Prix Tamarac (pour Lapin-Chagrin)
 2015 - Finaliste : Prix de la Ville de Québec/Salon international du livre de Québec (pour Les variations Burrough)
 2020 - Finaliste : CBC Poetry Prize (pour la traduction de Mère(s) et monde de Sanita Fejzic)

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Slam
 Écrits des Forges
 Québec Amérique
 Éditions du Noroît
 Éditions Druide

Liens externes

Femme de lettres québécoise
Romancière québécoise
Poétesse québécoise
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois
Étudiant de l'Université Laval
Professeur à l'Université Laval

Sylvie Nicolas


دوري أبطال أوروبا 1980-1981 هو الموسم السادس والعشرون من بطولة دوري أبطال أوروبا والتي كانت تُسمى في ذلك الوقت بكأس أوروبا، فاز فريق ليفربول بهذه البطولة بعد أن تغلب على فريق ريال مدريد بنتيجة 1-0. أقيمت المبارة النهائية بين الفريقين في مدينة باريس بتاريخ 27 مايو من عام 1981.

الدور التمهيدي

|}

مباريات الذهاب

مباريات الإياب

بودابست فاز 11–0 في المجموع.

الدور الأول

|}

مباريات الذهاب

مباريات الإياب

أبردين فاز 1–0 في المجموع.

ليفربول فاز 11–2 في المجموع.

سسكا صوفيا فاز 2–0 في المجموع.

شومبيركي بيوتوم فاز 4–2 في المجموع.

بايرن ميونخ فاز 7–2 في المجموع.

أياكس فاز 3–0 في المجموع.

بانيك أوسترافا فاز 2–1 في المجموع.

دينامو برلين فاز 4–2 في المجموع.

سبارتاك موسكو فاز 9–0 في المجموع.

إيسبيرغ فاز 3–2 في المجموع.

ريال مدريد فاز 7–2 في المجموع.

بودابست هونفيد فاز 3–0 في المجموع.

نانت فاز 3–0 في المجموع.

إنتر ميلان فاز 3–1 في المجموع.

بازل فاز 5–1 في المجموع.

النجم الأحمر فاز 7–3 في المجموع.

الدور الثاني

|}

مباريات الذهاب

مباريات الإياب

ليفربول فاز 5–0 في المجموع.

سسكا صوفيا فاز 5–0 في المجموع.

بايرن ميونخ فاز 6–3 في المجموع.

فاز بانيك أوسترافا بنتيجة 1-1 في المجموع بفضل قانون الأهداف خارج الديار.

سبارتاك موسكو فاز 3–2 في المجموع.

ريال مدريد فاز 3–0 في المجموع.

إنتر ميلان فاز 3–2 في المجموع.

النجم الأحمر فاز 2–1 في المجموع.

ربع النهائي

|}

مباريات الذهاب

مباريات الإياب

ليفربول فاز 6–1 في المجموع.

بايرن ميونخ فاز 6–2 في المجموع.

ريال مدريد فاز 2–0 في المجموع.

إنتر ميلان فاز 2–1 في المجموع.

نصف النهائي

|}

مباريات الذهاب

مباريات الإياب

ليفربول فاز 1-1 في المجموع بفضل قانون الأهداف خارج الديار.

ريال مدريد فاز 2–1 في المجموع.

النهائي

قائمة الهدافين

مصادر

كرة القدم الأوروبية في 1980–81
مواسم كأس أوروبا

كأس أوروبا 1980–81


Sediul Central al Forțelor Aliate din Europa (SHAPE) este centrul Operațiunilor Aliaților Organizației Tratatului Atlanticului de Nord. Din 1967 a fost localizat la Casteau, la nord de orașul belgian Mons, dar a fost localizat anterior, din 1953, la Rocquencourt, lângă Versailles, Franța. Din 1951 până în 2003, SHAPE era sediul Cercului de Operațiuni Aliate (ACE). Din 2003 a fost sediul Operațiunilor Comandamentului Aliat, controlând toate operațiunile NATO din întreaga lume.

SHAPE și-a păstrat denumirea tradițională cu referire la Europa din motive juridice, deși domeniul geografic al activităților sale a fost extins în 2003. În acel moment, comanda NATO din Lisabona, parte istorică a Comandamentului Aliat Atlantic, a fost transferată la ACO. Comandantul centrului de comandă al operațiunilor aliate a păstrat și titlul de "Comandant Suprem al Europei" (SACEUR) și continuă să fie un general cu patru stele din Statele Unite sau un ofițer de pavilion, care de asemenea ocupă funcția de comandant al Comandamentului European al SUA.

Referințe

Legături externe

 How SHAPE took SHAPE (from NATO's website)
 Allied Command Operation SitRep
 The New NATO Force Structure
 EUobserver – Nato's new headquarters to cost €1 billion
 History of SHAPE

 NATO Flickr photostream

Sediul Central al Forțelor Aliate din Europa
NATO


Julián Estiven Vélez (født 9. februar 1982) er en colombiansk fodboldspiller.

Colombias fodboldlandshold

|-
|2006||4||0
|-
|2007||6||0
|-
|2008||5||0
|-
!Total||15||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Colombia

Julián Estiven Vélez