Un as al aviației este un aviator militar creditat cu doborârea mai multor aeronave inamice în cursul unor lupte aeriene. Numărul actual de victorii aeriene necesare pentru a califica oficial un pilot drept "as al aviației" a variat în cursul timpului, dar este de obicei considerat a fi de cinci sau mai multe. Puținii ași din rândul luptătorilor aviatori sunt considerați că au realizat majoritatea victoriilor aeriene din istoria militară.

Conceptul de "as" a apărut în 1915, în timpul Primului Război Mondial, în același timp cu declanșarea primelor bătălii aeriene. El a fost folosit cu scop propagandistic pentru a crea cetățenilor de acasă un cult al eroului în ceea ce a fost de altfel un război de uzură. Acțiunile individuale ale așilor au fost relatate pe larg în presă, iar așii au fost asemănați cu cavalerii curajoși ai vremurilor apuse. La început, când au avut loc primele bătălii aeriene, un pilor cu o pregătire excepțională putea obține singur victorii aeriene, fără a urma o strategie stabilită de cartierul militar general. Ulterior, cu toate acestea, imaginea asului a avut o acoperire mică în realitate după organizarea unui război aerian autentic, în care luptătorii atacau în formație și superioritatea aeriană depindea foarte mult de disponibilitatea relativă a resurselor.

Istorie

Primul Război Mondial

Utilizarea termenului de "as" pentru a-i descrie pe acești piloți a început în Primul Război Mondial, când ziarele franceze l-au descris pe Adolphe Pégoud, ca l'As (termenul francez pentru "as"), după ce acesta a devenit primul pilot care a coborât cinci aeronave germane. Britanicii au folosit inițial termenul de "star-turns" (un termen din show-business), în timp ce germanii i-au descris pe piloții de luptă din elita aviației germane ca Überkanonen (termen echivalent cu englezescul "top gun").

Succesele unor ași germani ai aviației precum Max Immelmann și Oswald Boelcke au fost larg mediatizate pentru a crește moralul populației civile, iar Pour le Mérite, cea mai înaltă decorație a Prusiei pentru curaj, a fost primită de majoritatea așilor germani. În Luftstreitkräfte decorația Pour le Mérite a fost poreclită Der blaue Max/Max cel albastru, după Max Immelmann, care a fost primul pilot de vânătoare care a primit această decorație. Inițial, aviatorii germani trebuiau să doboare opt aeronave Aliate pentru a primi această medalie. Pe măsură ce războiul continua, condițiile de acordare a decorației Pour le Mérite au devenit mai severe, dar piloții de vânătoare germani au continuat să fie salutați ca eroi naționali în tot restul războiului.

Din moment ce escadrilele germane de vânătoare luptau, de obicei, în liniile germane, era ușor de stabilit și de omologat recunoașterea oficială a victoriilor aeriene oficiale realizate de piloții germani. Victoriile puteau fi atribuite unuia dintre piloți sau întregii unități – distrugerea aeronavei trebuia să fie confirmată fizic prin localizarea epavei sau trebuia să fie găsit un martor independent la distrugerea aeronavei. Victoriile erau, de asemenea, numărate și în cazul aeronavelor forțate să aterizeze în interiorul liniilor germane, deoarece acest lucru ducea de obicei la moartea sau capturarea echipajului aeronavei inamice.

Piloții de vânătoare aliați au luptat în cea mai mare parte în spațiul aerian german și de multe ori nu au fost în măsură să confirme faptul că un avion inamic aparent distrus s-a prăbușit de fapt, astfel încât aceste victorii au fost frecvent revendicate prin faptul că avionul inamic a coborât, a fost "forțat să aterizeze" sau a dispărut din raza de acțiune a aeronavei (victoriile au fost numite "probabile" în războaiele ulterioare). Aceste victorii au fost, de obicei incluse în numărul total de victorii și în citările pentru decorații.

Serviciul Aerian al Armatei Statelor Unite ale Americii a adoptat standardele franceze pentru evaluarea victoriilor, cu două excepții – în vara anului 1918, în timp ce zbura sub controlul operațional britanic, Escadrila 17 și Escadrila 148 au utilizat standardele britanice. Ziariștii americani, în corespondența lor pentru ziarele la care lucrau, au decis că cinci victorii era numărul minim necesar pentru a deveni un as.

Perioada interbelică
În perioada cuprinsă între cele două războaie mondiale au existat două teatre de război care au produs ași ai aviației. Ele au fost Războiul Civil Spaniol și cel de-al Doilea Război Chino-Japonez.

Asul spaniol Joaquín García Morato a realizat 40 de victorii pentru naționaliști în timpul Războiului Civil Spaniol. O parte a intervenției externe în război a reprezentat-o furnizarea de piloți străini "voluntari" pentru ambele părți. Ași americani și ruși s-au alăturat forțelor aeriene republicane, în timp ce ași germani și italieni au întărit forțele aeriene naționaliste.

Grupul de Voluntari Sovietici a început operațiunile în cel de-al Doilea Război Chino-Japonez la 2 decembrie 1937, rezultând 28 de ași sovietici. Grupul Flying Tigers era format din piloți militari americani recrutați sub rosa pentru a-i ajuta pe naționaliștii chinezi. Ei au petrecut vara și toamna anului 1941 în tranzit către China și au început să zboare în misiuni de luptă începând din 20 decembrie 1941.

Al Doilea Război mondial

Forțele Aeriene Sovietice a avut piloți de top în ceea ce privește victoriile aeriene: Ivan Kojedub creditat cu 66 de victorii și Aleksandr Pokrîșkin creditat cu 65 de victorii (evident cifre umflate de propaganda comunistă). Au existat aici și singurele femei ași ai aviației din acest război: Lidia Litviak a realizat 12 victorii și Ekaterina Budanova a realizat 11 victorii. Luptând pe partea adversă, pilotul francez Pierre Le Gloan a avut meritul neobișnuit de a doborî patru aeronave germane, șapte italiene și șapte britanice, acestea din urmă în timp ce zbura pentru Statul Francez al regimului de la Vichy în Siria.

În mod similar, în teatrul de război din Pacific, unul dintre factorii care au condus la superioritatea așilor japonezi precum legendarul Hiroyoshi Nishizawa (aproximativ 87 de piloți doborâți) au fost dominația tehnică inițială a avioanelor de vânătoare Mitsubishi A6M "Zero".

Note

Referințe

Bibliografie

Belich, Jamie. "Ace, air combat". Richard Holmes, Charles Singleton and Spencer Jones, eds. The Oxford Companion to Military History. Oxford University Press, 2001 [online 2004].
 Bergström, Christer. Barbarossa: The Air Battle, July–December 1941. Birmingham, UK: Classic Publications, 2007. ISBN 978-1-85780-270-2.
 Dunnigan, James F. How to Make War: A Comprehensive Guide to Modern Warfare in the Twenty-first Century. New York: HarperCollins, 2003. ISBN 978-0-06009-012-8.
 Farr, Finis. Rickenbacker's Luck: An American Life. New York: Houghton Mifflin, 1979. ISBN 978-0-395-27102-5.
 Franks, Norman and Frank W. Bailey. Over the Front: A Complete Record of the Fighter Aces and Units of the United States and French Air Services, 1914–1918. London: Grub Street, 1992. ISBN 978-0-948817-54-0.
 Franks, Norman, Frank W. Bailey and Russell Guest. Above the Lines: The Aces and Fighter Units of the German Air Service, Naval Air Service and Flanders Marine Corps, 1914–1918. London: Grub Street, 1993. ISBN 978-0-94881-773-1.
 .
 Fricker, John. Battle for Pakistan: The Air War of 1965. London: Ian Allan, 1979. ISBN 978-0-7110-0929-5.
 Galland, Adolf The First and the Last London, Methuen, 1955 (Die Ersten und die Letzten Germany, Franz Schneekluth, 1953).

 Guttman, Jon. Pusher Aces of World War 1. London: Osprey, 2009. ISBN 978-1-84603-417-6.
 Hobson, Chris. Vietnam Air Losses, USAF, USN, USMC, Fixed-Wing Aircraft Losses in Southeast Asia 1961–1973. North Branch, Minnesota: Specialty Press, 2001. ISBN 1-85780-115-6.
 Johnson, J. E. Wing Leader. London: Ballantine, 1967.
 Lake, John. The Battle of Britain. London: Amber Books, 2000. ISBN 1-85605-535-3.
 Lee, Arthur Gould. No Parachute. London: Jarrolds, 1968.
 O'Connor, Martin. Air Aces of the Austro-Hungarian Empire 1914–1918. Boulder, Colorado: Flying Machine Press, 1986. ISBN 978-1-89126-806-9.
 Pieters, Walter M. Above Flanders' Fields: A Complete Record of the Belgian Fighter Pilots and Their Units During the Great War, 1914–1918. London: Grub Street, 1998. ISBN 978-1-898697-83-1.
 Robinson, Bruce (ed.) von Richthofen and the Flying Circus. Letchworth, UK: Harleyford, 1958.
 Shores, Christopher. Air Aces. Greenwich Connecticut: Bison Books, 1983. ISBN 0-86124-104-5
 .
 Stenman, Kari and Kalevi Keskinen. Finnish Aces of World War 2 (Osprey Aircraft of the Aces, number 23). London: Osprey Publishing. 1998. ISBN 952-5186-24-5.
 Thomas, Andrew. Defiant, Blenheim and Havoc Aces. London: Osprey Publishing, 2012. ISBN 978-1-84908-666-0.
 Toliver, Raymond J. and Trevor J. Constable. Horrido!: Fighter Aces of the Luftwaffe. London: Bantam Books, 1979. ISBN 978-0-55312-663-1.
 Toperczer, Istvan. MIG-17 and MIG-19 Units of the Vietnam War (Osprey Combat Aircraft, number 25). London: Osprey, 2001. ISBN 978-1-84176-162-6.
 .

Legături externe
 Air Aces Homepage  (A.Magnus)
 Air Aces Website  (Jan Šafařík)
 Air Combat Information Group Website
 All aces of Korean air war

Personal militar

As al aviației


An Polystachya riomuniensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tariq Stévart ngan Nguema. An Polystachya riomuniensis in nahilalakip ha genus nga Polystachya, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Equatorial Guinea. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polystachya

Polystachya riomuniensis


Gilles Pargneaux (* 24. März 1957 in Harcigny) ist ein französischer Politiker der Parti socialiste.

Leben
Pargneaux studierte Sozial- und Politikwissenschaften. Seit 2009 ist Pargneaux Abgeordneter des Europäischen Parlaments.

Weblinks
 Offizielle Webseite von Gilles Pargneaux

Mitglied des Europäischen Parlaments für Frankreich
Politiker (21. Jahrhundert)
Politiker (20. Jahrhundert)
PS-Mitglied (Frankreich)
Franzose
Geboren 1957
Mann

Gilles Pargneaux


Per Lütken (født 10. november 1916, død 10. februar 1998) var en dansk designer og glashåndværker. Han blev uddannet på maler- og kunstlærer ved Jens Møller-Jensens Handelshøjskole 1932-38. Jacob E. Bang havde forladt Holmegaard Glasværk i 1941 og straks derefter ledte glasværket efter en ny kunstnerisk leder. Per Lütken kom til Holmegaard i 1942 og havde som sin forgænger aldrig arbejdet med glas før. Mundblæst glas blev udført i et værksted (glashytte) bestående af et varierende antal faglærte håndværkere. Per Lütken leverede masser af nye ideer til nye glasværker.

I løbet af årene erhvervede Per Lütken en stor viden og erfaring om, hvordan glas er lavet og kunne dermed udvikle nye teknikker eller forbedre gamle metoder. Et godt eksempel er "selv-opblæst-teknikken" (1955), der består af damp fra en våd træplade, som glasset holdes imod og dampen blæser skålen op (Denne metode blev brugt til "Arne" og "Provence" -skålen). Per Lütken var interesseret i at lave glas uden forme, men at lave glas, hvor centrifugalkraften bestemmer formen (fx "Selandia" skålen). Dette gælder også for hans Næbvaser fra 1952 af en teknik kendt som pindblæst og blæsning af glasset direkte ned i vådt ler (våd lerform). Endelig udviklede Per Lütken glasserier med farvet rest glas og masser af marmorvirkninger ("Cascade"). Per Lütken har også designet mange populære serviceserier, såsom "Gyldenholm" (1949), "Copenhagen" (1953), "Clausholm" (1958), "Atlantic" (1962).

Per Lütken designede over 3.000 forskellige slags glas. Hans opfindsomhed og respekt for håndværket har placeret ham som en af verdens mest fremtrædende og produktive glasdesignere. Per Lütken deltog med Holmegaard på mange designudstillinger i ind- og udland, ligesom hans designs er repræsenteret på museer rundt om i verden - bl.a Museum of Modern Art i New York.

Per Lütken arbejdede på Holmegaard indtil sin død i 1998.

Se også
 Glaspuster

Kilder og henvisninger
 "Glas er liv" af Per Lütken,
 Gyldendals Åbne Encyklopædi
 Holmegaard.dk

Eksterne henvisninger

Kunsthåndværkere fra Danmark

Per Lütken


An Panicum latzii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert D. Webster. An Panicum latzii in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Panicum

Panicum latzii


Ivan Žuvinić (tal. Giovanni Giovino, lat. Joannes Jovinus, Zuane Jovino) (Zadar, konac 15. st. /oko 1510. U Beču studirao i doktorirao pravo.   Mletci, 1559./1. rujna 1569.), hrvatski pravnik i mecena

Životopis
Rodio se je u Zadru u građanskoj obitelji. Obitelj je izbjegla iz zadarskog zaleđa pred Turcima. U Padovi studirao pravo. Na istom sveučilištu lektor građanskog prava odnosno predavač i rektor jurista.

Darivatelj zadarskih franjevaca. Osnovao zakladu za školovanje zadarskih pučana u Padovi. Prokurator bratovštine sv. Jakova u Zadru. Istoj bratovštini povjerio vođenje spomenute zaklade. Živio u Zadru i Mletcima. U Mletcima se oženio u uglednoj obitelji Zeno. Posmrtno je dobio spomen-ploču 1627., 1840. premještenu na gradsku ložu. Šime Ljubić ga spominje u svom rječniku uglednih osoba iz Dalmacije.

Izvori

Hrvatski pravnici
Životopisi, Zadar
Životopisi, Venecija
Hrvati u Italiji

Ivan Žuvinić


Andrija Pavlović (Beograd, 16. studenog 1993.) je srbijanski nogometaš, koji trenutačno nastupa za F.C. København. Igra na poziciji napadača.

Klupska karijera
Nogomet je počeo igrati u beogradskome Policajcu, iz kojeg prešao je u beogradski Rad. 2011. godine bio je uključen u prvu momčad. Sezonu 2011./2012. proveo je na posudbi u Paliću, a potom bio je posuđen na pola sezone BASK-u. Siječanja 2014. prešao je u beogradski Čukarički, s kojim je osvojio Kup Srbije sezone 2014./2015. Lipnja 2016. potpisao je petogodišnji ugovor s Københavnom. Za ovaj klub je prvi put nastupao 16. srpnja 2016. na utakmici protiv Lyngbyja koji su pobijedili s 3:0. Sezone 2016./2017. osvojio je s ovim klubom prvenstvo i kup Danske.

Reprezentativna karijera
25. svibnja 2016 prvi je put nastupio za srpsku reprezentaciju u dobivenoj 2:1 utakmici protiv Cipra.

Izvori

Vanjske poveznice
 Pavlović na Soccerwayu
 Pavlović na National Football Teams

Srbijanski nogometaši
Nogometaši Čukaričkog
Nogometaši Københavna
Aktivni nogometaši koje treba ažurirati

Andrija Pavlović


Der Moio, auch Moyo und Mojo, war ein Volumenmaß in Portugal und Brasilien. Als Getreidemaß  entsprach er einem Metzen. Der Moio hatte beim Errechnen aus dem bevorzugten Alqueire als praktisches Maß kleine Abweichungen. Bei Getreide und Salz wurde gestrichen gehandelt und mit gleichem Maß Moio.

Die Maßkette war
 1 Moio = 15 Fangas/Fanegas = 60 Alqueires = 120 Meios Alqueires (halbe Alqueires) = 240 Quarras/Viertel = 480 Oitavas/Achtel = 960 Meias Oitavas /halbes Achtel (Sechzehntel)/Salamins = 1920 Maquias

Brasilien
In Rio de Janeiro hatte der Alqueiro 13,5 Liter oder 681 Pariser Kubikzoll.
 1 Moio = 40.860 Pariser Kubikzoll = 810,5146 Liter

Portugal
 1 Moio = 40.858,2549 Pariser Kubikzoll = 810,48 Liter (Portugal, allgemein)
 Lissabon 1 Moio =  830,46 Liter (Alqueire = 13,841 Liter)
In Porto beziehungsweise Oporto war ein Oporter Alqueire mit 830 Pariser Kubikzoll gleich 16,4642 Liter und somit war
 1 Moio = 60 Alqueiras (Oporto) = 49.800 Pariser Kubikzoll = 987,852 Liter
Unter Berücksichtigung der Waren gab es Abweichungen:
 Roher Kalk 1 Moio = 30 Alqueiras = 405,24 Liter = ½ Getreide-Moio
 Gelöschter Kalk 1 Moio = 50 Alqueiras = 675,4 Liter

Kapverdische Inseln
 1 Moio = 52 Alqueiras (Größe entsprechend der von Rio de Janeiro, s. o.)

Literatur
 Anton Wach: Gemeinnütziger Bauratgeber bei allen Arbeits- und Materialberechnungen im Baufach. Friedrich Lempsky, Prag 1863.
 Christian Noback, Friedrich Eduard Noback: Vollständiges Taschenbuch der Münz-, Maß- und Gewichtsverhältnisse. Band 1, 2, F. A. Brockhaus, Leipzig 1851.

Einzelnachweise

Altes Maß oder Gewicht (Portugal)
Volumeneinheit
Getreidemaß (Brasilien)
Salzmaß (Volumen)
Getreidemaß (Portugal)
Essen und Trinken (Kap Verde)

Moio


La cocha de Soatá (Macroagelaius subalaris), también denominada chango colombiano, chango de montaña, tordo montañero o moriche montañés, es una especie de ave paseriforme de la familia Icteridae endémica de los Andes colombianos

Distribución y hábitat
Es endémico de la cordillera oriental de los Andes de Colombia. Vive en el bosque de montaña con abundancia de robles (Quercus humboldtii), en elevaciones entre los 2.500 y 2.900 m de altitud. Recientemente solamente ha sido observado en áreas restringidas de los departamentos de Santander y Boyacá, aunque anteriormente estaba presente también en Norte de Santander y Cundinamarca.

Descripción
Mide 30 cm de longitud. Su plumaje es negro azulado opaco con las terciarias por el lado posterior de las alas o zona axilar de color castaño rufo. Pico cónico negro. Su canto suena tirititiuu, tirititiuu, tirititiuu, con un rango de frecuencia entre 8 y 10 kHz.

Alimentación
Se alimenta principalmente insectos, más frecuentemente ortópteros y coleópteros y, ocasionalmente, también consume algunas bayas, por ejemplo las de Oreopanax y Hedyosmum.

Referencias

subalaris
Aves endémicas de Colombia
Aves de América del Sur
Aves de los Andes
Taxones descritos por Auguste Boissonneau
Animales descritos en 1840

Macroagelaius subalaris


David Graham Phillips (* 31. Oktober 1867 in Madison, Indiana; † 24. Januar 1911 in New York City) war ein US-amerikanischer Schriftsteller und Journalist. Er machte durch sozialkritische Romane oder Erzählungen, vor allem aber als ein Pionier der journalistischen Muckrakers auf sich aufmerksam, der vornehmlich gegen die Korruption unter Politikern beider großer US-Parteien zu Felde zog. Dieser Rolle zahlte er auch durch seinen frühen Tod Tribut: Er wurde im Alter von 43 Jahren Opfer eines Anschlages.

Leben und Werk
Nach seinem Abschluss an der Princeton University (1887) arbeitete der Sohn eines gutsituierten Politikers zunächst für verschiedene Tageszeitungen in Cincinnati und New York, ehe er sich, mit dem Erfolg seines Romanerstlings The Great God Success von 1901 im Rücken, freiberuflich als Autor betätigte. Wichtige Enthüllungsartikel veröffentlichte Phillips zum Beispiel in der Zeitschrift Cosmopolitan. Der "freche muckraker", der einen durchaus "vornehmen bürgerlichen Lebensstil" pflog, brachte auf diese Weise etliche von Industriekonzernen bestochene Senatoren zu Fall. Das Attentat auf ihn im Januar 1911 verübte ein Orchestermusiker, der in dem Irrtum befangen war, seine (prominente) Familie werde in Phillips Roman The Fashionable Adventures of Joshua Craig mit Schmutz beworfen. Der Attentäter erschoss sich selbst.

Für William Higgins machte sich der Erzähler Phillips vor allem als Befürworter der Emanzipation der Frau verdient, so zum Beispiel in The Plum Tree, A Women Ventures, Old Wives for New, The Price she Paid, The Worth of a Woman, The Hungry Heart und in seinem umfangreichen Roman Susan Lenox, der 1917 posthum erschien. Der Roman kreist um eine Prostituierte, der es nach vielen Erniedrigungen gelingt, sich aus ihren Fesseln zu befreien. Weder Theodore Dreiser noch Upton Sinclair könnten die Schonungslosigkeit überbieten, mit der Phillips das Slumleben und den Horror weißer Sklaverei geschildert habe. Dagegen sei Phillips in den grundlegenden sozialen Fragen nicht darüber hinaus gekommen, der Korruption einen "vagen Populismus" und die Rückkehr zur Ehrenhaftigkeit entgegenzusetzen. Die Lösung dieser Fragen habe ihn nicht wirklich interessiert.

Folgt man seinem Biographen Louis Filler, zählte Phillips zu den führenden Romanciers seiner Zeit, während er inzwischen weitgehend in Vergessenheit geraten sei. Der irisch-britische Zeitungsmann, Dandy und Schriftsteller Frank Harris, der Phillips in New York City begegnet war, ging sogar so weit, den Vielschreiber (1927) zum größten amerikanischen Romancier auszurufen. Phillips habe etliche unübertreffliche Meisterwerke geliefert, voran White Magic, nur seine letzte Arbeit, Susan Lenox, sei ihm gründlich missglückt. "Der Mann, der ihn erschoß, erschoß eine Leiche."

Werke

Erzählende Prosa
The Great God Success, 1901
Her Serene Highness, 1902
A Woman Ventures, 1902
Golden Fleece: The American Adventures of an Fortune-Hunting Earl, 1903
The Master-Rogue: The Confessions of a Croesus, 1903
The Cost, 1904
The Social Secretary, 1905
The Deluge, 1905
The Mother-Light, 1905
The Plum Tree, 1905
The Fortune Hunter, 1906
The Second Generation, 1907
Light Fingered Gentry, 1907
Old Wives for New, 1908
The Fashionable Adventures of Joshua Craig, 1909
The Hungry Heart, 1909
White Magic, 1910
The Husband's Story, 1911
The Conflict, 1911
The Grain of Dust, 1911
George Helm, 1912
The Price she Paid, 1912
Degarmo's Wife and other Stories, 1913
Susan Lenox, her Fall und Rise, 1917

Schauspiel
The Worth of Women, 1908 (uraufgeführt im selben Jahr)

Essays und anderes
The Reign of Gilt, 1905
The Treason of the Senat, 1953

Literatur
 Frank Harris: David Graham Phillips: the Greatest American Novellist, in: Latest contemporary portraits, 1927
 Isaac Frederick Marosson: David Graham Phillips and His Times, New York 1932
 Abe C. Ravitz: David Graham Phillips, New York 1966
 James R. Bailey: David Graham Phillips: Novellist of the Progressive Eva, University of Indiana 1971
 Louis Filler: Voice of the democracy. A critical biography of David Graham Phillips, London 1978, Neuausgabe durch Pennsylvania State University Press 1990
 Robert Miraldi: The journalism of David Graham Phillips, in: Journalism Quarterly, Vol. 63, No. 1, 1986, Seite 83–88
A nthony R. Fellow: Media history, Zweite Ausgabe, Boston/Massachusetts 2005

Einzelnachweise

Autor
Journalist (Vereinigte Staaten)
Roman, Epik
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1867
Gestorben 1911
Mann

David Graham Phillips


Vienna station is a Washington Metro station on the Orange Line in Fairfax, Virginia. The station is in the median of Interstate 66 at Nutley Street, also known as Virginia State Route 243, in Fairfax.

The station can be accessed from I-66 without merging onto Nutley Street by a series of ramps that transport commuters to the station's north and south side parking complexes. From the parking areas, riders use elevated walkways that bridge the east and westbound lanes of I-66 to reach the platform and mezzanine. The station provides easy access to the nearby Town of Vienna, the City of Fairfax, and the main campus of George Mason University. Service began on June 7, 1986.

Station layout

History
Although originally identified as the western terminus of the Orange Line in the 1968 plan, by 1978, Fairfax County was debating whether the initial terminus should be at the Vienna location or at another location in Tysons. After much public debate and public comment, the Fairfax County Board of Supervisors endorsed the Vienna routing. The endorsement was made after determining it would cost an additional $59 million and take another five years to complete the line to Tysons. Metro service to Tysons Corner was later established as part of the Silver Line, which opened in 2014.

The groundbreaking for the station took place on September 8, 1982. At the time, the final facility was to have cost $17.6 million with parking for 2,000 vehicles. After nearly four years of construction, the station opened on June 7, 1986, as the western terminus of the Orange Line. Its opening coincided with the completion of  of rail from the  station and the opening of the , , and  stations.

By 1993, officials in Fairfax City were looking to add "Fairfax" to the station name. In March 1999, the station name was changed to Vienna/Fairfax–GMU, which was misleading because a drive or ride on an infrequent CUE Bus or Metrobus is required to reach Fairfax City and GMU.
In 2011, the Metro Board adopted guidelines limiting station names to nineteen characters. Stations with longer names were split in two: Vienna's "primary name" returned to Vienna and Fairfax–GMU became a "secondary name" on Metro maps.

In May 2018, Metro announced an extensive renovation of platforms at twenty stations across the system. The platforms at the Vienna station would be rebuilt starting in mid-2020.

From May 23 until September 7, 2020, this station was closed due to the platform reconstruction project, which closed stations west of Ballston–MU station.

On June 3, 2023, this station was closed for track replacement, affecting stations west of . Service resumed on July 17, 2023.

Transit-oriented development
In line with high-density development, the Fairlee Metro-West project aims to increase the housing density around the Vienna station from 60 single-family homes to 2,250 condominiums and townhouses. This development has been controversial, as many Orange Line commuters believe the system will be pushed beyond capacity during rush hours. As of May 2009, the project is under construction.

References

External links

Official website at WMATA.com

1986 establishments in Virginia
Bus stations in Virginia
Stations on the Orange Line (Washington Metro)
Railway stations in highway medians
Railway stations in the United States opened in 1986
Transportation in Fairfax County, Virginia
Washington Metro stations in Virginia

Vienna station (Washington Metro)


Helmut Sandrock (* 15. Dezember 1956 in Übach-Palenberg) ist ein deutscher Fußballfunktionär und ehemaliger Generalsekretär des DFB.

Von 2000 bis 2002 war der frühere DFB-Juniorennationalspieler Vorstandsvorsitzender des MSV Duisburg. Im Organisationskomitee des DFB für die Weltmeisterschaft 2006 war Helmut Sandrock von 2003 bis 2006 Turnierdirektor. Danach war er von 2006 bis 2008 Geschäftsführer des FC Red Bull Salzburg, mit dem er 2007 die österreichische Fußballmeisterschaft gewann. Für die FIFA war Sandrock als General-Koordinator bei den FIFA-Klub-Weltmeisterschaften 2006 und 2007 sowie beim FIFA-Konföderationen-Pokal 2009 und der Weltmeisterschaft 2010 tätig. Außerdem organisierte er für die FIFA 2008 das erste Heimspiel der Nationalmannschaft von Palästina.

2008 wurde er beim DFB Direktor für den Spielbetrieb, die Talentförderung, das Trainerwesen und die Juniorennationalmannschaften des Deutschen Fußball-Bunds. Am 2. März 2012 wurde Sandrock Generalsekretär des DFB. Ebenfalls wurde er 2012 UEFA-Integritätsbeauftragter.
Im Februar 2016 trat Sandrock als DFB-Generalsekretär zurück. Sein Nachfolger wurde Friedrich Curtius.

Vom 19. Juni 2017 bis zum 31. August 2018 war Sandrock als Geschäftsführer des Karlsruher SC tätig. Diese Funktion beendete er auf eigenen Wunsch hin.

Weblinks
 Vita von Helmut Sandrock auf dfb.de (PDF; 17 kB)
 Helmut Sandrock auf munzinger.de

Einzelnachweise

Fußballfunktionär (Deutscher Fußball-Bund)
Geboren 1956
Mann
Fußballfunktionär (MSV Duisburg)
Fußballfunktionär (FIFA)
Deutscher
Fußballfunktionär (Karlsruher SC)

Helmut Sandrock


NGC 6893 je lećasta galaktika u zviježđu Teleskopu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6893
  Auke Slotegraaf: NGC 6893 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6850 - 6899

6893

NGC 6893


Ivo Grbić (Split, 18. siječnja 1996.) hrvatski je nogometni vratar. Trenutačno igra za Atlético Madrid.

Klupska karijera
Kao rođeni Splićanin, u mlađim uzrastima počeo je braniti za klub iz svoga mjesta. Nastupao je za Dalmatinac iz kojeg ga je, kao devetogodišnjaka, doveo Hajduk Split. Za Hajdukovu drugu momčad debitirao je u sezoni 2014./15. u 3. HNL – Jug. Sezonu kasnije, za prvu momčad Hajduka debitirao je 18. travnja 2015. u porazu protiv Rijeke.

Nezadovoljan statusom u Hajduku, odbio je potpisati novi ugovor i kao slobodan igrač preselio u Zagreb. Za Lokomotivu potpisao je 2. srpnja 2018. i odmah osigurao mjesto u početnoj momčadi. Za zagrebački klub debitirao je 28. srpnja 2018. u pobjedi nad zaprešićkim Interom. U sezoni 2019./20. bio je jedan od ključnih igrača zagrebačkog kluba u pohodu na drugo mjesto, s kojim su osigurali kvalifikacije za najelitnije europsko natjecanje, Ligu prvaka.

Grbić je, 20. kolovoza 2020., potpisao za jedan od najvećih klubova na svijetu, Atlético Madrid. U svojoj prvoj sezoni u madridskom klubu, osvojio je naslov prvaka Španjolske.

Nakon što se nije uspio izboriti za veću minutažu, Grbić je otišao na jednogodišnju posudbu u aktualnog francuskog prvaka Lille.

Reprezentativna karijera
Nastupao je za sve uzraste mlade reprezentacije Hrvatske. Za seniorsku momčad Hrvatske, debitirao je 12. studenoga 2021. kada je Malta poražena 1:7. Dana 9. studenoga 2022. izbornik Zlatko Dalić uvrstio je Grbića na popis igrača za Svjetsko prvenstvo 2022.

Priznanja

Klupska
Hajduk Split
 Hrvatski nogometni kup doprvaci (1): 2017./18.
Lokomotiva Zagreb
 Hrvatski nogometni kup doprvaci (1): 2019./20.
Atlético Madrid
 Prvak Španjolske (1): 2020./21.

Reprezentativna
Hrvatska
 Svjetsko prvenstvo: 2022. (3. mjesto)

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Soccerway
 Profil, Transfermarkt

Hrvatski nogometaši
Hrvatski nogometni vratari
Vratari hrvatske nogometne reprezentacije
Nogometaši Atlético Madrida
Nogometaši Hajduka
Nogometaši Lillea O.S.C.
Nogometaši NK Lokomotive
Životopisi, Split
Aktivni nogometaši

Ivo Grbić (nogometaš)


Johannes V. Jensen og Thit Jensen Museet er et dansk forfattermuseum om den danske forfatter og nobelprisvinder i litteratur Johannes V. Jensen samt forfatterinden og kvindesagsforkæmperen Thit Jensen.

Museet har adresse på Johannes V. Jensens fødehjem, Søndergade 48 i Farsø, Himmerland.
Bygningen blev oprindelig indviet som museum for Johannes V. Jensen den 7. september 1991.
I 2011 blev museet udvidet med en tilbygning finansieret af tilskud fra Vesthimmerlands Kommune og EU.
Tilbygningen er tegnet af arkitekt Palle Breinholm og rummer bl.a. en udstilling med ca. 100 genstande fra Johannes V. Jensens arbejdsværelse. Genstandene er udlånt af Nationalmuseet i samarbejde med Vesthimmerlands Museum og det hidtil største af sin art.

i 2019 blev museet igen udvidet med det formål at udstille genstande fra Thit Jensens Mindestue og formidle hendes personlige historie og forfatterskab.

Museets bygninger ejes af Vesthimmerlands Kommune. Museet drives som en selvejende institution.

Henvisninger

Museer i Region Nordjylland
Johannes V. Jensen
Farsø

Johannes V. Jensen & Thit Jensen Museet