Australian Open-mesterskabet i herredouble 2017 var den 105. turnering om Australian Open-mesterskabet i herredouble. Turneringen var en del af Australian Open 2017 og blev spillet i Melbourne Park i Melbourne, Victoria, Australien i perioden 18. - 28. januar 2017.

Mesterskabet blev vundet af Henri Kontinen og John Peers, der var seedet som nr. 4, og som i finalen besejrede tredjeseedede Bob og Mike Bryan med 7-5, 7-5 på en time og 14 minutter. Den finsk-australske duo, der var regende ATP Finals-mestre, vandt dermed begge deres første grand slam-titel i herredouble. For John Peers var det endvidere den første grand slam-titel overhovedet, da han tidligere har havde tabt to grand slam-finaler i herredouble sammen med Jamie Murray (Wimbledon 2015 og US Open 2015), og han blev endvidere den første australske vinder af Australian Open-mesterskabet i herredouble siden Todd Woodbridge i 2001. Henri Kontinen var i sin første grand slam-finale i herredouble men havde tidligere vundet en grand slam-titel i mixed double sammen med Heather Watson i Wimbledon 2016.

Det betød samtidig, at Bryan-brødrene ikke formåede at tangere John Newcombes rekord på 17 grand slam-titler i herredouble.

De forsvarende mestre, Jamie Murray og Bruno Soares, tabte allerede i første runde til Sam Querrey og Donald Young.

Pengepræmier og ranglistepoint

Den samlede præmiesum til spillerne i herredouble androg A$ 2.994.000 (ekskl. per diem), hvilket var en stigning på knap 5 % i forhold til året før.

Turnering

Deltagere

Turneringen har deltagelse af 64 par, der er fordelt på:
 57 direkte kvalificerede par i form af deres ranglisteplacering.
 7 par, der har modtaget et wild card.

Seedede par

De 16 bedst placerede af parrene på ATP's verdensrangliste blev seedet:

Wild cards

Syv par modtog et wild card til turneringen.

Resultater

Kvartfinaler, semifinaler og finale

Første, anden og tredje runde

Se også
 Australian Open-mesterskabet i herresingle 2017
 Australian Open-mesterskabet i damesingle 2017
 Australian Open-mesterskabet i damedouble 2017
 Australian Open-mesterskabet i mixed double 2017

Eksterne henvisninger
 Australian Open
 Australian Open - 2017 - Men's double

Noter

Australian Open 2017
2017
ATP World Tour 2017


Sallinge Å  er en godt 20 kilometer lang å der løber på Midtfyn, der har sit udspring i moserne ved Sandager, øst for Ringe. Den løber hovedsageligt mod vest, og løber ud i Odense Å i nærheden af Sallinge og herregården Gelskov sydøst for Brobyværk i  Faaborg-Midtfyn Kommune. Åen er, op til sydenden af Ringe, en del af Natura 2000-område nr. 114 Odense Å med Hågerup Å, Sallinge Å og Lindved Å.
I Ryslinge løber åen gennem Ryslinge Skulpturpark.

Ved Sallingelunde, en kilometer nordøst for landsbyen Sallinge,  ligger vandmøllen Sallingelunde Mølle hvis historie går 600 år tilbage.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Kort der viser åens løb på miljoegis.mim.dk

Vandløb i Danmark
Lokaliteter i Faaborg-Midtfyn Kommune

Sallinge Å


Vimba, numiți popular morunași, este un gen de pești dulcicoli sau salmastricoli de talie mijlocie din familia ciprinide răspândiți în râurile și lacurile din bazinele Mării Baltice, Mării Negre, Mării Azov, Mării Egee, Mării Marmara și Mării Caspice.

Descrierea
Au corpul moderat alungit și relativ înalt, comprimat lateral sau necomprimat. Pe spate se observă o cărare neacoperită de solzi între ceafă și începutul înotătoarei dorsale (ca la Blicca și Abramis). Spinarea în urma înotătoarei dorsalei este comprimată lateral, formând o carenă evidentă, acoperită de solzi îndoiți la mijloc, între extremitatea înotătoarei dorsale și începutul înotătoarei caudale. Abdomenul înaintea înotătoarelor ventrale este rotunjit, iar în urma acestora comprimat lateral, formând o carenă neacoperită de solzi. Gură este inferioară, de formă semilunară, mărginită de buze subțiri, neacoperite de vreo formație cornoasă, fără mustăți. Au botul mai mult sau mai puțin alungit cu vârful adesea cărnos.
Înotătoarea dorsală este scurtă, fără radie osoasă; ea este situată spre mijlocul corpului și înaintea inserției înotătoarei anale. Înotătoarea anală relativ lungă, începe în urma capătului posterior al înotătoarei dorsale, fără radie osoasă. Corpul este acoperit cu solzi mijlocii, 48-64 în linia laterală. Linia laterală este continuă, fără sinuozități, puțin îndoită. Dinții faringieni dispuși într-un singur rând, de obicei câte 5, comprimați lateral și încovoiați la vârf. Spinii branhiali sunt scurți și rari, 12-20 pe primul arc. Au 48-64 vertebre.

Specii
Genul cuprinde patru specii:
 Vimba vimba în Europa Centrală și bazinele pontic, caspic și egeic
 Vimba elongata în Dunărea superioară (Austria)
 Vimba melanops (fără carenă în urma dorsalei) în afluenții nordici ai Mării Egee
 Vimba mirabilis în Turcia (în Menderesul Mare, lacul Marmara).

În România și Republica Moldova trăiește o singură specie Vimba vimba (morunașul)

Note

Bibliografie
 Petru Bănărescu. Fauna Republicii Populare Române. Vol. XIII : Pisces - Osteichtyes (Pești ganoizi și osoși). București. Editura Academiei Republicii Populare România, 1964.
 Sergiu I. Cărăușu. Tratat de ichtiologie. Editura Academiei Republicii Populare Române, Bucuresti 1952, 804 p.
 Maurice Kottelat, Jörg Freyhof. Handbook of European Freshwater Fishes. Publications Kottelat, Cornol, Switzerlan, 2007
 Bănărescu, P., Papadopol, M., Müller, G., (1963): Le genre Vimba (Pises Cyprinidae) dans le basin du Danube. Travaux de Museum de Historie Naturelle "Gr. Antipa", Bucharest, 4: 381-400.
 П. Бэнэреску, М. Пападопол, Л. Михайлова. Биологическое и промысловое значение рыбцов (Vimba) Европы. Вильнюс: Минтис, 1970. С. 23-70.
 Bănărescu, P., (1953); Prezența morunașului (Vimba vimba) în bazinul Crișurilor, Buletinul Institutului de Cercetări Piscicole, XII (4): 73.
 Vasiliu G.D., Nicolau A. 1947. Recherches sur la croissance chez quelques espèces de poisons (Aspius aspius, Sander lucioperca, Vimba vimba) du delta du Danube. Anal. Inst. Cerc. Pisc. Rom. Vol. 3. p. 244–266.
 Stanislav Lusk, Věra Lusková, Karel Halačka, Věra Šlechtová and Vlastimil Šlechta. "Characteristics of the remnant Vimba vimba population in the upper part of the Dyje River." Folia Zool.  54 (4): 389–404 (2005)
 Balon, Eugene K., Stephen S. Crawford, and Anton Lelek. "Are there sympatric forms of Vimba Fitzinger 1873 in the Danube near the future connection to the Main River?." Senckenbergiana biologica 67.4-6 (1987): 231-248.

Legături externe

 Il genere Vimba Fitzinger 1873. Associazione Ichthyos Italia
 Genus Vimba. FishBase

Vimba
Leuciscinae

Vimba


Frederick Fiennes,  baron Saye et Sele, (1799-1887) est archidiacre de Hereford de 1863 à 1887 .

Biographie
Fiennes est né Frederick Benjamin Twisleton le 4 juillet 1799, fils de . Il fait ses études à Winchester et au New College d'Oxford. Il est ordonné prêtre en 1823 et passe toute sa carrière à la cathédrale de Hereford. Il est nommé prébendier en 1825 ; Trésorier en 1832 et chanoine résident en 1840.

Il succède à un cousin au titre de baron Saye et Sele en 1847 et change légalement son nom de famille en Twisleton-Wykeham-Fiennes en 1849, bien que le nom soit fréquemment abrégé en Fiennes. En tant que baron Saye et Sele, il organise des travaux de restauration de la maison familiale du Château de Broughton mais la maison doit être louée à des locataires à partir de 1885.

Il est décédé le 25 mai 1887.

Famille
En 1827, Fiennes épouse Emily Wingfield, fille de Richard Wingfield,  vicomte Powerscourt, et a les enfants suivants :

 Emily Wingfield Twisleton-Wykeham-Fiennes (1827-1917)
  (1830-1907)
  (1831-1870)
 Ivo de Vesci Edward Twisleton-Wykeham-Fiennes (1833-1875)
  (1834-1923)
 Frédéric Nathaniel Fiennes Twisleton-Wykeham-Fiennes (1836-1896)
 Isabelle Elizabeth Catherine Twisleton-Wykeham-Fiennes (1837-1915)

Emily est décédée en 1837 et en 1857, Fiennes se remarie à Caroline Eliza Leigh (1825-1909), fille de Chandos Leigh (1er baron Leigh).

L'explorateur Ranulph Fiennes et les acteurs Ralph Fiennes, Joseph Fiennes et Hero Fiennes-Tiffin sont des descendants.

Références

Liens externes

Famille Fiennes
Décès en mai 1887
Baron de la pairie d'Angleterre
Étudiant de New College (Oxford)
Élève de Winchester College
Naissance en juillet 1799
Décès à 87 ans

Frederick Fiennes (16e baron Saye et Sele)


Alagöz, Sinop ilinin Türkeli ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1928 yılı kayıtlarında Sırtıvan olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 107 km, Türkeli ilçe merkezine 7 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkeli belde ve köyleri

Alagöz, Türkeli


A weak base is a base that, upon dissolution in water, does not dissociate completely, so that the resulting aqueous solution contains only a small proportion of hydroxide ions and the concerned basic radical, and a large proportion of undissociated molecules of the base.

pH, Kb, and Kw
Bases yield solutions in which the hydrogen ion activity is lower than it is in pure water, i.e., the solution is said to have a pH greater than 7.0 at standard conditions, potentially as high as 14 (and even greater than 14 for some bases). The formula for pH is:

Bases are proton acceptors; a base will receive a hydrogen ion from water, H2O, and the remaining H+ concentration in the solution determines pH. A weak base will have a higher H+ concentration than a stronger base because it is less completely protonated than a stronger base and, therefore, more hydrogen ions remain in its solution. Given its greater H+ concentration, the formula yields a lower pH value for the weak base. However, pH of bases is usually calculated in terms of the OH− concentration. This is done because the H+ concentration is not a part of the reaction, whereas the OH− concentration is. The pOH is defined as:

If we multiply the equilibrium constants of a conjugate acid (such as NH4+) and a conjugate base (such as NH3) we obtain:

As  is just the self-ionization constant of water, we have

Taking the logarithm of both sides of the equation yields:

Finally, multiplying both sides by -1, we obtain:

With pOH obtained from the pOH formula given above, the pH of the base can then be calculated from , where pKw = 14.00.

A weak base persists in chemical equilibrium in much the same way as a weak acid does, with a base dissociation constant (Kb) indicating the strength of the base. For example, when ammonia is put in water, the following equilibrium is set up:

A base that has a large Kb will ionize more completely and is thus a stronger base. As shown above, the pH of the solution, which depends on the H+ concentration, increases with increasing OH− concentration; a greater OH− concentration means a smaller H+ concentration, therefore a greater pH. Strong bases have smaller H+ concentrations because they are more fully protonated, leaving fewer hydrogen ions in the solution. A smaller H+ concentration means a greater OH− concentration and, therefore, a greater Kb and a greater pH.

NaOH (s) (sodium hydroxide) is a stronger base than (CH3CH2)2NH (l) (diethylamine) which is a stronger base than NH3 (g) (ammonia). As the bases get weaker, the smaller the Kb values become.

Percentage protonated
As seen above, the strength of a base depends primarily on pH. To help describe the strengths of weak bases, it is helpful to know the percentage protonated-the percentage of base molecules that have been protonated. A lower percentage will correspond with a lower pH because both numbers result from the amount of protonation. A weak base is less protonated, leading to a lower pH and a lower percentage protonated.

The typical proton transfer equilibrium appears as such:

B represents the base.

In this formula, [B]initial is the initial molar concentration of the base, assuming that no protonation has occurred.

A typical pH problem
Calculate the pH and percentage protonation of a .20 M aqueous solution of pyridine, C5H5N. The Kb for C5H5N is 1.8 x 10−9.

First, write the proton transfer equilibrium:

The equilibrium table, with all concentrations in moles per liter, is

This means .0095% of the pyridine is in the protonated form of C5H5NH+.

Examples
 Alanine
 Ammonia, NH3
 Methylamine, CH3NH2
 Ammonium hydroxide, NH4OH

Simple Facts
An example of a weak base is ammonia. It does not contain hydroxide ions, but it reacts with water to produce ammonium ions and hydroxide ions.
The position of equilibrium varies from base to base when a weak base reacts with water. The further to the left it is, the weaker the base.
When there is a hydrogen ion gradient between two sides of the biological membrane, the concentration of some weak bases are focused on only one side of the membrane. Weak bases tend to build up in acidic fluids. Acid gastric contains a higher concentration of weak base than plasma. Acid urine, compared to alkaline urine, excretes weak bases at a faster rate.

See also
 Strong base
 Weak acid

References

External links
 Guide to Weak Bases from Georgetown course notes
 Article on Acidity of Solutions of Weak Bases from Intute

Bases (chemistry)

Weak base


Manala, Fin mitolojisinde ölüler ülkesine verilen isimdir. Toprak altındaki yer veya bölge anlamına gelen maan-ala kelimesinden türetilmiş olabileceği düşünülmektedir. Tuonela (Tuoni ülkesi) ya da Pohjola (pohja: Dip, Kuzey) olarak da bilinir.

Finlerin yer altındaki ülkeleri ve diğer Fin-Ugor toplumlarının alakalı kavramları (Laplardaki Yebme-aimo gibi) çeşitli etkilerin altında yüzlerce yıllık bir sürede oluşmuşlardır. İnanışa göre, Manala'ya genellikle alevler içindeki ölüm nehrinin üzerine kurulu dar ve keskin bir köprüden ya da ölmüş birinin getirdiği kayıkla geçilerek ulaşılabilir. Manala karanlık, iç karartıcı bir yerdir. Ama bir işkence diyarı değildir. Burayı oğulları, kızları ve hizmetkarları ile cadı biçimli tanrıça Louhi yönetir. Çeşitli biçimleriyle Pohjola'ya da yer altı dünyasında rastlanır, ama o aynı zamanda evrenin kuzeyinde ve en dışında, insanlığın bilmediği bir dünyadadır. Yani, ölüler ülkesi ölülerin gömüldüğü yerdir; birçok betimlemesinde de tabut ve mezarlara yer verilir.

Fin mitolojisi

Manala


"Asker Duası", Ziya Gökalp'in, 1912'de gerçekleşen I. Balkan Savaşı sırasında Türk askerleri için yazdığı şiirdir. 1913 yılında Halka Doğru dergisinde yayımlanmıştır.

Balkan Savaşı sırasında; bahsedilen düşman Bulgarlar ve diğer ülkeler; sultan olarak bahsedilen de V. Mehmed'dir. Şiirin orijinal versiyonuna; Fevziye Abdullah Tansel'in yazdığı, Türk Tarih Kurumu Yayınları tarafından 1989'da yayımlanan Ziya Gökalp Külliyatı-1 Şiirler ve Halk Masalları eserinden de bakılabilir.

Asker Duası
Elimde tüfenk, gönlümde iman,
Dileğim iki: Din ile vatan...
Ocağım ordu, büyüğüm Sultan,
Sultan'a imdâd eyle Yârabbi!
Ömrünü müzdâd eyle Yârabbi!

Yolumuz gaza, sonu şehâdet,
Dinimiz ister sıdk ile hizmet,
Anamız vatan, babamız millet,
Vatanı ma'mur eyle Yârabbi!
Milleti mesrur eyle Yârabbi!

Sancağım tevhid, bayrağım hilâl,
Birisi yeşil, ötekisi al,
İslâm'a acı, düşmandan öc al,
İslâm'ı âbâd eyle Yârabbi!
Düşmanı berbâd eyle Yârabbi!

Kumandan, zabit, babalarımız.
Çavuş, onbaşı, ağalarımız.
Sıra ve saygı, yasalarımız.
Orduyu düzgün eyle Yârabbi!
Sancağı üstün eyle Yârabbi!

Cenk meydanında nice koç yiğid,
Din ve yurd için oldular şehid,
Ocağı tütsün, sönmesin ümid,
Şehidi mahzun etme Yârabbi!
Soyunu zebun etme Yârabbi!

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Antoloji.com da Asker Duası

Türkçe şiirler
Birinci Balkan Savaşı
1910'larda şiirler

Asker Duası


Lila Diane Sawyer (; born December 22, 1945) is an American television broadcast journalist known for anchoring major programs on two networks including ABC World News Tonight, Good Morning America, 20/20, and Primetime newsmagazine while at ABC News. During her tenure at CBS News she hosted CBS Morning and was the first woman correspondent on 60 Minutes. Prior to her journalism career, she was a member of U.S. President Richard Nixon's White House staff and assisted in his post-presidency memoirs. Presently she works for ABC News producing documentaries and interview specials.

Early life
Sawyer was born in Glasgow, Kentucky, to Jean W. (née Dunagan), an elementary school teacher, and Erbon Powers "Tom" Sawyer, a county judge. Her ancestry includes English, Irish, Scots-Irish, and German. She has an older sister, Linda. Soon after her birth, her family moved to Louisville, where her father rose to local prominence as a Republican politician and community leader. He was Kentucky's Jefferson County Judge/Executive when he was killed in a car accident on Louisville's Interstate 64 in 1969.  E. P. "Tom" Sawyer State Park, in the Frey's Hill area of Louisville, is named in his honor.

Sawyer attended Seneca High School in the Buechel area of Louisville. She served as an editor-in-chief for her school yearbook, The Arrow, and participated in many artistic activities. She always felt, however, that she was in the shadow of her sister, Linda.  Insecure and something of a loner as a teen, Diane found happiness, she later said, going off by herself or with a group of friends that called themselves "reincarnated transcendentalists" and read Emerson and Thoreau down by a creek. In her senior year of high school in 1963, she won the annual America's Junior Miss scholarship pageant representing Kentucky. She won by her strength of poise in the final interview and her essay comparing the music of the North and the South during the Civil War. From 1963 to 1965, Sawyer toured the country as America's Junior Miss  to promote the Coca-Cola Pavilion at the 1964–1965 New York World's Fair. She had dreaded travelling around the country as America's Junior Miss, but it taught her to think on her feet with poise and grace. Sawyer attended Wellesley College, graduating in 1967.

Career

Immediately after her graduation, Sawyer returned to Kentucky and was employed as a weather forecaster for WLKY-TV in Louisville. In Sawyer's opinion, the weather was boring, so she would occasionally add quotes to keep it interesting. Finally, Sawyer was promoted to a general-assignment post, but this did not sustain her interest for long. In 1970, Sawyer moved to Washington, D.C., and, unable to find work as a broadcast journalist, she interviewed for positions in government offices. She eventually became an assistant to Jerry Warren, the White House deputy press secretary. Initially, Sawyer wrote press releases and quickly graduated to other tasks like drafting some of President Richard Nixon's public statements. Within a few months, she became an administrative assistant to White House Press Secretary Ron Ziegler and eventually rose to become a staff assistant for U.S. President Richard Nixon.  In 1973 when John Dean testified to the Senate Watergate Committee concerning Nixon's involvement in the Watergate coverup, Sawyer and Larry Speakes were assigned to the staff of Nixon's lawyer J. Fred Buzhardt for a project to "prove" that Dean was lying. Speakes later claimed that he had come to the conclusion that Dean had not lied, and that he informed Sawyer, but they continued their efforts.

Sawyer continued through Nixon's resignation from the presidency in 1974 and worked on the Nixon-Ford transition team in 1974–1975, after which she followed Nixon to California and helped him write RN: The Memoirs of Richard Nixon, published in 1978. She also helped prepare Nixon for his famous set of television interviews with journalist David Frost in 1977.

Years later, Sawyer would be suspected of being Deep Throat, the source of leaks of classified information to journalist Bob Woodward during the Watergate scandal. In 2005, Deep Throat was identified as W. Mark Felt, but prior to that, Rabbi Baruch Korff – a longtime Nixon confidant and defender known as "Nixon's rabbi" – said on his deathbed that he believed Sawyer was Deep Throat. Sawyer laughed it off and became one of six people to request and receive a public denial from Woodward.

When Sawyer came back to Washington, D.C., in 1978, she joined CBS News as a general-assignment reporter. She was promoted to political correspondent in February 1980 and featured on the weekday broadcasts of Morning with Charles Kuralt. When CBS expanded its morning news show from 60 to 90 minutes, Sawyer was announced as co-anchor on May 13, 1981, by the president of CBS News. With her debut on September 28, 1981, she put her own stamp on the broadcast. The ratings for the show were boosted upon Sawyer's arrival, but the improvement did not last and, after Kuralt left the show, he was replaced by Bill Kurtis. The ratings decreased further, and Sawyer asked to be reassigned in 1984. From 1982 to 1984, Sawyer was also seen with Kurtis on the CBS Early Morning News airing an hour earlier on most CBS affiliates.

In 1984, she became the first female correspondent on 60 Minutes, a CBS News investigative-television newsmagazine.

In 1989, she moved to ABC News to co-anchor Primetime Live newsmagazine with Sam Donaldson. She and Donaldson co-anchored Primetime Live from 1989 to 1998 and its successor, 20/20 Wednesday, from 1998 to 2000.  Sawyer also co-anchored a Sunday edition of 20/20 with Barbara Walters from 1998 to 1999.

On January 18, 1999, Sawyer returned to morning news as the co-anchor of Good Morning America with Charles Gibson. The assignment was putatively temporary, but her success in the position, measured by a close in the gap with front-runner Today, NBC News' morning program, sustained her in the position for nearly eleven years.

In 2000, Sawyer returned as co-anchor of Primetime newsmagazine now called Primetime Thursday, with Gibson replacing Donaldson. Sawyer was the first to announce to Good Morning America viewers that the first plane crashed into the World Trade Center on September 11, 2001. In 2004, when the show's title was changed to its original name, Primetime Live, a new executive producer was hired, and the newsmagazine format was changed to investigative reporting with Sawyer rotating as the co-anchor with Chris Cuomo, Cynthia McFadden, and John Quiñones.  In 2005, the show was retitled Primetime, and Sawyer left the show at the end of 2006 when its format again changed, with a sub-series focus.

Sawyer achieved worldwide acclaim after subjecting Mel Gibson to an intense television interrogation, after his 2006 DUI arrest.
On September 2, 2009, Sawyer was announced as the successor to Charles Gibson, who retired as the anchor of ABC World News, on Friday, December 18, 2009. Sawyer left GMA on December 11, 2009, and was scheduled to become the ABC World News anchor in January 2010.  However, on December 1, 2009, The New York Times reported that, instead of moving to ABC World News in January 2010, Sawyer would start on December 21, 2009, three days after Gibson's departure.  For over a year (2010–2011), with Katie Couric as then anchor of CBS Evening News, two of the three network news anchors on broadcast television were women. Ratings initially rose 8% after Sawyer's first four weeks, averaging 8.8 million viewers.

She signed off at the end of her nightly broadcast with "I'll see you right back here tomorrow night." The show, like the competing evening newscasts, ended the year with ratings 14% below that of the preceding year. Until 2014 she was the anchor of ABC's flagship broadcast World News and the network's principal anchor for breaking-news coverage, election coverage, and special events.

On June 25, 2014, it was announced that she would step down from the anchor chair at ABC World News in September 2014.  She remained with ABC News to focus on creating specials and conducting high-profile interviews.

Career timeline
1967–1970: WLKY-TV news and weather reporter and teacher in Louisville, Kentucky.
1970–1974: White House press aide
1974–1978: Literary assistant to President Richard Nixon
1978–1981: CBS reporter and correspondent
1981–1984: Morning with Charles Kuralt/The CBS Morning News co-anchor
1982–1984: CBS Early Morning News co-anchor
1984–1989: 60 Minutes correspondent
1989–1998: Primetime Live co-anchor
1998 – present: 20/20 correspondent
1998–2000: 20/20 co-anchor
January 18, 1999 – December 11, 2009: Good Morning America co-anchor
2000–2006: Primetime Thursday/Primetime Live/Primetime co-anchor
December 21, 2009 – August 27, 2014: ABC World News anchor
September, 2014–present: ABC News special contributor

Recognition

 1987, received the Golden Plate Award of the American Academy of Achievement
 1997, inducted into the Television Hall of Fame.
 2000, Daytime Emmy Award for excellence in morning programming.
 2001, named one of the thirty most-powerful women in America by the Ladies' Home Journal.
 since 2004, frequently selected for the annual Forbes Magazine's List of The World's 100 Most Powerful Women which reported that, between June 2005 and June 2008, she made approximately $12 million, solely from entertainment income.
 2007, Emmy Award for outstanding news and documentary program achievement - programs and segments
 2009, received a Peabody Award for her work on "A Hidden America: Children of the Mountains."
 2007, granted a Robert F. Kennedy Journalism Award for "A Call to Action: Saving Our Children" segment on ABC News.
 2010, won the Walter Cronkite Award for Excellence in Journalism.
 2012, received an honorary Doctorate of Letters from Brown University
2019, named a Disney Legend, an award given to those who've made an outstanding contribution to the legacy of Walt Disney.

Personal life
Sawyer was in relationships with Frank Gannon, aide to President Richard Nixon, as well as American diplomat Richard Holbrooke, politician Bill Bradley, and actor Warren Beatty.

On April 29, 1988, she married  film and theatre director, producer, and actor Mike Nichols. Nichols had two daughters and a son from previous marriages. He died on November 19, 2014, at the age of 83.

The "List of The World's 100 Most Powerful Women" in Forbes magazine reported that, between June 2005 and June 2008, Sawyer made approximately $12 million, solely from entertainment income.

See also
 New Yorkers in journalism

References

External links

Diane Sawyer's Biography - ABC News

1945 births
20th-century American journalists
21st-century American journalists
60 Minutes correspondents
ABC News personalities
American people of English descent
American people of German descent
American people of Irish descent
American people of Scotch-Irish descent
American television news anchors
American television reporters and correspondents
CBS News people
Living people
Peabody Award winners
People from Glasgow, Kentucky
Seneca High School (Louisville, Kentucky) alumni
Television personalities from Louisville, Kentucky
University of Louisville alumni
Wellesley College alumni
American women television journalists
Writers from Louisville, Kentucky
Kentucky women television personalities
Kentucky women writers
21st-century American women
20th-century American women

Diane Sawyer


Medica (medena rakija, medovača, liker od meda, medenica, medovica) alkoholno je piće poznato još starim Rimljanima.

Karakterizira je blag i sladak okus. Tradicionalno je piće u Istri; medenica, biska i ruda poznate su kao istarske rakije.

Vidi
Medovina, piće od meda vrlo sličnog naziva

Izvori

Alkoholna pića
Hrvatska žestoka alkoholna pića
Istarska kuhinja
Narodni običaji

Medica


Die Rupp-Bräu GmbH ist eine 1861 von Sebastian Rupp in Lauenau gegründete Brauerei. Neben der Brauerei wird von der Familie Rupp seit ca. 1870 das Brauhaus Felsenkeller mit Restaurant und Biergarten in Lauenau betrieben.

Geschichte
1861 erwarb Sebastian Rupp aus Eitensheim bei Ingolstadt die örtliche Brauerei in Lauenau. Bereits um 1870 wurde über dem neuen Lagerkeller (dem so genannten Felsenkeller) der Brauerei eine Sommerwirtschaft mit Kegelbahn betrieben.

Um 1900 erfolgte durch Sohn Louis Rupp der Neubau der Brauerei hinter dem Saal der Rupp'schen Sommerwirtschaft. Anfang der 1920er Jahre wurde das lokale Braurecht der vormaligen Braugenossenschaft Lauenau vollständig auf die Familie Rupp übertragen. 1937 wurde der Betrieb von Ludwig Rupp zum "Gasthaus Felsenkeller" weiter ausgebaut, wegen des Zweiten Weltkriegs musste der Betrieb jedoch kurze Zeit später eingestellt werden.

In der Nachkriegszeit begann Ludwig Rupp 1947 mit dem Wiederaufbau der Brauerei. 1952 wurden der Saal und die Nebenräume renoviert und die Brauerei weiter ausgebaut. Unter anderem wurde eine Flaschenabfüllanlage beschafft, die sich jedoch für einen Betrieb in der Größe der Brauerei Rupp-Bräu als nicht rentabel erwies. 1975 übernahm Jürgen Rupp den Betrieb von seinem Vater und baute 1976 den ehemaligen Eiskeller der Brauerei zur gastronomischen Nutzung um.

1983 wurde die Rupp-Bräu GmbH gegründet, 1988 das neue Sudhaus der Brauerei errichtet. Im Jahr 1998 wurde der Saal des Felsenkellers zum Restaurant umgestaltet. Man orientierte sich bei der Gestaltung und Einrichtung an der alten Gaststube aus dem Jahre 1937, die nahezu unverändert erhalten geblieben ist.

Der Braumeister Thomas Rupp ist seit 2005 Geschäftsführer des Unternehmens und führt heute den Betrieb in fünfter Generation. Die Biere der Brauerei werden in Siphons, 11 Liter FreshKEGs und 30 bzw. 50 Liter fassenden Keg-Fässern angeboten.

Produkte
Rupp-Bräu Pilsener
Rupp-Bräu Dunkel
Rupp-Bräu Weizen
Rupp-Bräu Doppelbock (hell oder dunkel)
Rupp-Bräu Dunkles Leichtbier

Weblinks

Website von Rupp-Bräu
Kurzbeschreibung in Hannoversche Allgemeine Zeitung

Einzelnachweise

Brauerei (Niedersachsen)
Lauenau
Produzierendes Unternehmen (Landkreis Schaumburg)

Rupp-Bräu


مرسيدس بنز الفئة سي إل إس
هي سلسلة من السيارات التنفيذية التي تنتجها مرسيدس-بنز منذ عام 2004. سيارة من طراز كوبيه رباعية الأبواب تنتجها شركة مرسيدس بنز، وبدأ إنتاجها عام 2004 وتسمى W219، الجيل الثاني من الفئة سي إل إس أعلن عنه عام 2010 شهر سبتمبر وبدأ إنتاجها عام 2011 وتم تعديله مجددا سنة 2015 . كما تتنافس هذه السيارة مع أودي A7 وبي إم دبليو الفئة السادسة جران كوبيه. في الولايات المتحدة الأمريكية تم بيع مايقارب 85774 من عام 2004 حتى عام 2018م.

الجيل الأول (C219 ؛ 2004-2010)
تم تسويق CLS من مرسيدس على أنها كوبيه بأربعة أبواب ، وقد صممها مايكل فينك في عام 2001  الذي صمم أيضًا الجيل الأول من CLK و C-SportCoupé و Maybach 57 و 62 . في ألمانيا وأوروبا بأكملها ، اسم الطراز هو C219 بينما في الولايات المتحدة ، يُطلق على CLS اسم طراز W219. تعتمد C219 CLS على منصة W211 E-Class ، وتشارك المكونات الرئيسية بما في ذلك المحركات ، وناقلات الحركة ، ولها قاعدة عجلات متطابقة تبلغ  . طورت IVM Automotive ، وهي شركة تابعة لشركة Edscha المتخصصة في نظام السقف الألماني ، السيارة بأكملها من مفهوم CLS Vision الذي يعتمد عليه CLS ،  إلى إصدار الإنتاج الذي ظهر لأول مرة في معرض نيويورك الدولي للسيارات 2004 .

الجيل الثاني (C218 ؛ 2010-2018)

C218 CLS هو طراز الجيل الثاني ، وتم بيعه من عام 2011 إلى عام 2018. أنماط هيكل المجموعة هي كوبيه بأربعة أبواب (رمز طراز C218 لأوروبا / W218 لسوق الولايات المتحدة) ، وعقار 5 أبواب (رمز طراز X218 ، يتم تسويقه على أنه Shooting Brake). اعتمد تصميم CLS على مفهوم مرسيدس F800 وخصائص تصميم مميزة من موديلات أخرى بما في ذلك مرسيدس SLS AMG . على عكس سابقتها ، يتوفر C218 CLS بنظام الدفع الرباعي ويمكن تهيئته اختياريًا على طرازات CLS63 AMG أيضًا. في عام 2014 ، خضعت CLS لعملية تجميل وتميزت بتغييرات في التصميم ، وتحسينات للمحرك ، واعتماد ناقل حركة أوتوماتيكي Mercedes 9G-Tronic .

الجيل الثالث (C257 ؛ 2018 إلى الوقت الحاضر)

C257 CLS هو طراز الجيل الثالث والحالي ، وهو متاح فقط كسيارة سيدان بأربعة أبواب وبتكوين للعجلات الخلفية أو الدفع الرباعي (4MATIC). كان نمط جسم Shooting Brake قيد التطوير لـ C257 CLS ، ولكن تم إيقافه قريبًا بسبب ضعف الطلب وتراجعه في الخارج على طراز الجيل الأخير. تتكون مجموعة المحركات من محرك بنزين سداسي الشاحن التوربيني سعة 3.0 لتر ومحرك ديزل سداسي الشاحن التوربيني سعة 2.9 لتر.

مراجع

"Mercedes-Benz CLS-Class Sales Figures -". GCBC. 2011-01-01. Retrieved 2018-05-31.

"Mercedes-Benz CLS European sales figures". carsalesbase.com. Retrieved 2018-05-31.

ستيشن واغن
سيارات اخترعت في 2004
سيارات ألمانيا
سيارات تدفع بجميع العجلات
سيارات تنفيذية
سيارات خلفية الدفع
سيارات صالون
سيارات صالون رياضية
سيارات عقد 2010
سيارات عقد 2020
سيارات فارهة
كوبيه
مركبات مرسيدس بنز

مرسيدس-بنز الفئة سي إل إس


Cette page concerne les évènements survenus en 2020 en Finlande  :

Évènement
 Pandémie de Covid-19 en Finlande
  : .

Sport
 Championnat de Finlande de hockey sur glace 2019-2020
 Championnat de Finlande de hockey sur glace 2020-2021
 Championnat de Finlande de football 2020
 - : Participation de la Finlande aux Jeux olympiques d'été, à Tokyo.

Création

  application pour smartphone.
 Le pouvoir appartient au peuple, parti politique.
 Metso Outotec
 Neles

Dissolution - Fermeture
 Ilkka (journal)

 Metso
 Outotec

Décès
 Jörn Donner,producteur, réalisateur, scénariste, acteur, écrivain et personnalité politique.
 , nageur.
 Susanna Majuri, photographe.
 Kalevi Tuominen, joueur et entraîneur de basket-ball.
 , actrice.

Notes et références

2020 en Finlande

2020 en Finlande


63897 Ofunato este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
63897 Ofunato este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Bisei Spaceguard Center în cadrul programului BATTeRS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,29 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 6,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 63001-64000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2001
Centura de asteroizi

63897 Ofunato


São Miguel do Iguaçu es un municipio brasileño del Estado de Paraná. Su población estimada en 2010 es de 25.755 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Historia

Localidades de Paraná

São Miguel do Iguaçu


إن مسح العظام أو التفريسة الومضانية للعظام  هي تقنية تصوير طبية نووية للعظام. يمكن أن تساعد في تشخيص عدد من حالات العظام ، بما في ذلك سرطان العظام أو الأورام الخبيثة ، وموقع التهاب العظام والكسور (التي قد لا تكون مرئية في صور الأشعة السينية التقليدية) ، وإنتان العظام (ذات العظم والنقي).

يوفر الطب النووي تصويرًا وظيفيًا ويسمح بتصور التمثيل الغذائي للعظام أو إعادة تشكيل العظام ، وهو ما لا تستطيع معظم تقنيات التصوير الأخرى (مثل التصوير المقطعي بالأشعة السينية ، التصوير المقطعي المحوسب). يتنافس التصوير الومضاني للعظام مع التصوير المقطعي بالإصدار البوزيتروني (PET) لتصوير التمثيل الغذائي غير الطبيعي في العظام ، ولكنه أقل تكلفة بكثير. يتميز التصوير الومضاني للعظام بحساسية أعلى ولكن نوعية أقل من التصوير المقطعي المحوسب أو التصوير بالرنين المغناطيسي لتشخيص كسور العظم الزورقي بعد التصوير الشعاعي البسيط السلبي.

تاريخيا

أجرى جورج دي هيفسي بعض التحقيقات المبكرة في التمثيل الغذائي للهيكل العظمي في ثلاثينيات القرن العشرين ، باستخدام الفوسفور 32 وتشارلز بيشر في الأربعينيات.

في الخمسينيات والستينيات من القرن الماضي ، تم فحص الكالسيوم 45 ، ولكن ثبت أنه من الصعب تصويره باعتباره باعث بيتا beta emitter. كان التصوير بالبوزيترون positron وبواعث جاما gamma emitters مثل الفلور -18 ونظائر السترونشيوم باستخدام الماسحات الضوئية المستقيمة أكثر فائدة. إن استخدام التكنيتيوم99m (الرمز الكيماوي 99mTc) الموسوم بالفوسفات ، diphosphonates أو أي عامل مماثل، كما هو الحال في التقنية الحديثة، كان قد تم اقتراحه أولا في عام 1971.

المبدأ
إن الدواء المشع الأكثر شيوعًا في التفريسة الومضانية للعظام هو التكنيتيوم99m الموسوم بمادة ثنائي فسفونات الميثيلين (MDP). تشمل المستحضرات الدوائية المشعة الأخرى للعظام 99m Tc مع HDP و HMDP و . MDP يمتص DPD على معدن هيدروكسيباتيت البلوري للعظام. يحدث التمعدن في بانيات العظم ، التي تمثل مواقع نمو العظام ، حيث يرتبط MDP (و diphosphates الأخرى) «ببلورات هيدروكسي أباتيت بما يتناسب مع تدفق الدم الموضعي ونشاط ورم العظام وبالتالي فهي علامات على تقلب وتجدد العظام وتروية العظام».

كلما زاد نشاط تقلب وتجدد العظام ، زادت المواد المشعة. تظهر بعض الأورام والكسور والعدوى كمناطق زيادة امتصاص (قبط).

لاحظ أن التقنية تعتمد على نشاط ورم العظم أثناء عمليات إعادة البناء والإصلاح بعد نشاط تحلل العظم الأولي. هذا يؤدي إلى الحد من قابلية تطبيق تقنية التصوير هذه مع الأمراض التي لا تتميز بهذا النشاط العظمي (التفاعلي) ، على سبيل المثال مع الورم النقوي المتعدد . تظل الصور الومضانية سلبية بشكل خاطئ لفترة طويلة من الزمن وبالتالي لها قيمة تشخيصية محدودة فقط. في هذه الحالات ، يُفضل التصوير المقطعي المحوسب أو التصوير بالرنين المغناطيسي للتشخيص وتحديد المرحلة.

التقنية
في تقنية مسح العظام النموذجية ، يتم حقن المريض (عادة في وريد في الذراع أو اليد ، وأحيانًا في القدم) بما يصل إلى 740 ميغا بيكريل MBq من التكنيتيوم99m الموسوم بمادة ثنائي فسفونات الميثيلين (MDP) ومن ثم مسحها ضوئيًا بكاميرا جاما ، التي تلتقط صورًا مستوية أمامية وخلفية أو تصوير مقطعي محوسب بانبعاث فوتون واحد (SPECT). من أجل عرض الآفات الصغيرة ، قد يكون أسلوب التصوير المقطعي المحوسب بإصدار فوتون واحد مفضلًا على التصوير الومضاني المستوي.

في بروتوكول أحادي الطور (تصوير الهيكل العظمي وحده)، والذي سيسلط الضوء بشكل أساسي على بانيات العظم، يتم الحصول على الصور عادةً بعد 2-5 ساعات من الحقن (بعد أربع ساعات، سيتم تثبيت 50-60٪ من النشاط على العظام). يستخدم بروتوكول مرحلتين أو ثلاث عمليات مسح إضافية في نقاط مختلفة بعد الحقن للحصول على معلومات تشخيصية إضافية. الدراسة الديناميكية (أي التقاط إطارات متعددة ) المباشرة بعد الحقن تُعطي معلومات عن التروية. يمكن أن تساعد صورة «تجمع الدم» في المرحلة الثانية بعد التروية (إذا تم إجراؤها بتقنية ثلاثية الأطوار) في تشخيص الحالات الالتهابية أو مشاكل التروية الدموية.

الجرعة الفعالة النموذجية التي يتم الحصول عليها أثناء فحص العظام هي 6.3 ميلي سيفرت (mSv).

تصوير العظام البوزيتروني PET
على الرغم من أن التصوير الومضاني للعظام يشير عمومًا إلى التصوير بالجاما كاميرا باستخدام التكنيتيوم99m الموسوم بمادة ثنائي فسفونات الميثيلين (MDP)، فإن التصوير باستخدام ماسحات التصوير المقطعي بالإصدار البوزيتروني (PET) ممكن أيضًا، وكذلك باستخدام فلوريد الصوديوم NaF المستخدم فيه نظير الفلور18 18F.

للقياسات الكمية ، يمتلك التكنيتيوم99m الموسوم بمادة ثنائي فسفونات الميثيلين (MDP) بعض المزايا عن فلوريد الصوديوم NaF المستخدم فيه نظير الفلور18 18F:

 إن التصفية الكلوية لثنائي فسفونات الميثيلين (MDP) لا تتأثر بمعدل تدفق البول ويمكن استخدام تحليل البيانات المبسط الذي يفترض ظروف الحالة المستقرة .
 إن ثنائي فسفونات الميثيلين (MDP) يتم قبطها بأثر ضئيل للغاية من قبل كريات الدم الحمراء ، وبالتالي فإن تصحيح البلازما لنسب الدم الكامل ليس مطلوبًا على عكس فلوريد الصوديوم NaF المستخدم فيه نظير الفلور18 18F.

على الرغم من ذلك ، تشمل عيوب التكنيتيوم99m الموسوم بمادة ثنائي فسفونات الميثيلين (MDP):

 معدلات أعلى من الارتباط بالبروتين (من 25٪ مباشرة بعد الحقن إلى 70٪ بعد 12 ساعة مما يؤدي إلى قياس ثنائي فسفونات الميثيلين MDP المتوفر بشكل حر مع مرور الوقت)
 قابلية انتشار أقل للتكنيتيوم99m الموسوم بمادة ثنائي فسفونات الميثيلين (MDP) بسبب الوزن الجزيئي الذي هو أعلى من الوزن الجزيئي لفلوريد الصوديوم NaF المستخدم فيه نظير الفلور18 18F، مما يؤدي لخفض نفوذيته عبر الشعيرات الدموية .

هناك العديد من المزايا لتقنية التصوير البوزيتروني PET ، والتي تعتبر مزايا مشتركة في التصوير المقطعي بالإصدار البوزيتروني بشكل عام بما في ذلك:

 الدقة المكانية spatial resolution المحسنة
 تقنيات تصحيح التوهين attenuation الأكثر تطورًا
 تم تحسين تجربة المريض حيث يمكن بدء التصوير بسرعة أكبر بعد حقن المادة الدوائية المشعة (30-45 دقيقة ، مقارنة بـ 2-3 ساعات عند حقن MDP / HDP).

هناك معوقات للتصوير البوزيتروني باستخدام فلوريد الصوديوم NaF المستخدم فيه نظير الفلور18 18F وهي ناجمة عن:

 ارتفاع الطلب على الماسحات الضوئية هذه
 التوافر المحدود للكشاف tracer.

الاستطبابات
يمكن أن تساعد التفريسة الومضانية للعظام في تشخيص العديد من المشكلات الطبية، بما في ذلك:

 كسور العظام ، خاصة الوركين ، أو كسور الإجهاد ، والتي يصعب رؤيتها بالأشعة السينية
 التهاب المفاصل
 مرض باجيت الذي يصيب العظام ، والذي يؤثر على كيفية استبدال الأنسجة الجديدة بالنسيج القديم
 السرطان الذي بدأ في العظام
 السرطان الذي ينتشر إلى العظام من مكان آخر في الجسم (السرطان النقيلي)
 إنتان العظام (ذات العظم والنقي) أو في مفصل اصطناعي مثل الورك أو الركبة
 أنسجة العظام الميتة الناتجة عن ضعف التروية الدموية (النخر اللاوعائي)
 خلل التنسج الليفي ، وهي حالة تنتقل من الوالدين ويطور فيها الجسم نسيجًا شبيهًا بنسيج الندبات بدلاً من نسيج العظام السليمة.

المراجع

روابط خارجية

تصوير تشخيصي طبي
تصوير طبي نووني ثنائي الأبعاد
علم الأشعة

أشعة ملونة


Mortal Kombat: Deadly Alliance is a 2002 fighting game developed and published by Midway for the Xbox, PlayStation 2, GameCube, and Game Boy Advance. It was the first all-new Mortal Kombat fighting game produced exclusively for home consoles, with no preceding arcade release. It is the fifth main installment in the Mortal Kombat franchise and a sequel to 1997's Mortal Kombat 4. Its story focuses on the eponymous alliance between sorcerers Quan Chi and Shang Tsung and their schemes to revive an ancient army to conquer Outworld and Earthrealm. The game is the only main installment not to feature series protagonist Liu Kang as a playable character. It is also the first game in the canon series to not have the involvement of co-creator John Tobias, as he left Midway in 1999 to pursue other interests.

In addition to the original Game Boy Advance Port of Deadly Alliance, a second version entitled Mortal Kombat: Tournament Edition was released on August 25, 2003. Tournament Edition featured characters omitted from the first port, along with characters not present in the other versions such as Sektor, Noob Saibot, and Sareena. Deadly Alliance received positive reviews from critics, and revived the Mortal Kombat franchise.

Gameplay

Like all of the Mortal Kombat games, Deadly Alliance focuses heavily on its fighting modes. The gameplay is completely different from that of previous entries in the franchise. Each character now possesses three individual fighting styles, generally two hand-to-hand styles and one weapon style (except for Blaze and Mokap, who received three hand-to-hand styles and no weapon style) which players can switch between with the push of a button. In previous games, aside from "dial-a-combos" all the characters fought virtually identically, with only special moves to differentiate them. The number of special moves per character (usable in any fighting style) has also been reduced, varying only from two to four for most, thus forcing the player to make use of the improved fighting system. The characters can no longer run, and there is no run meter. However, while still limited to only moving into the background and foreground, movement in the third dimension is much easier and can be used continuously (in Mortal Kombat 4, sidestepping was mapped to two different buttons and could be performed at a rate of about one second). To prevent fighters from leaving the arena, boundaries that are otherwise invisible appear when a fighter is knocked against the edge.

Characters models became more realistic. Flesh will move or jiggle on a character as he or she moves around. Environmental interaction is present, but infrequent. Several levels include obstacles—such as pillars or statues—that can be shattered to damage an opponent standing near one. There is just one Fatality per character, while the previous games included many ways to finish the opponent. Like Mortal Kombat X (until the XL patch added them to Mortal Kombat X) and Mortal Kombat 1, the game does not include Stage Fatalities, although the Acid Bath level still possesses special acid-vomiting statues called Acid Buddhas that do damage directly to fighters that stray too close to them.

Deadly Alliance introduces the Konquest mode, which expands on the storyline and acts as a tutorial for each character. The Konquest mode consists of a series of missions to complete with each of the characters. In between each sequence, a video of a monk moving between various locations on the path of Konquest is shown, but this has no actual bearing on the gameplay itself other than to simulate the sense of a journey. After completing eight initial " tasks" with Sub-Zero, the player is instructed to complete a specific set of tasks with each character, which vary from performing difficult combos to defeating opponents. Each series comes with text instructions that include a basic storyline that delves further into each character's background and motives. The characters Blaze and Mokap can only be unlocked by completing all stages of . Upon completing each mission (of a starting difficulty for each character that increases per mission), the player is rewarded with a number of "" that act as the in-game currency to open  in the  and unlock secrets in the game.

The  is a feature in which the player can buy extras with  earned in regular play and in  mode. The  consists of 676 "" arranged in a square format with each designated alphabetically by a two-letter designation (AA–ZZ). The  are filled with a vast number of secrets and unlockables. Each  has a different designated price, listed in a number (anywhere from 1 up to the thousands) and type (Gold, Ruby, Sapphire, Jade, Onyx, and Platinum) of  that it would cost to open the . The  includes unlockable characters, arenas, and alternative costumes. Also included among the  are various videos, images, concept sketches, and the entire Mortal Kombat Collector's Edition comic book. Some  contained  that could be used towards other , others contained hints as to where other items were located, and others were even empty.

Test Your Might, the original minigame of the Mortal Kombat series, returns for the first time since the original game, and a variation, Test Your Sight, is also included. In Test Your Sight, the character stands in front of a set of cups, and the game shows the player which cup contains the Mortal Kombat logo icon. The cups then begin to move in a random order, and by the end one has to select the cup containing the icon. As the player progresses through the minigame, the number of cups increases, as does the speed at which the cups move. At higher levels, the camera would even move in order to make it more difficult for the player to keep track of the movement of the icon. Succeeding at both Test Your Might and Test Your Sight rewards the player with .

The Game Boy Advance-only Mortal Kombat: Tournament Edition adds three modes: Survival, Tag Team and Practice, as well as weapon Fatalities. Although both of the GBA versions feature 2D sprites, Tournament Edition was the first portable Mortal Kombat games to feature 3D style gameplay.

Plot
At the end of Mortal Kombat 4 (which is Scorpion's canon ending), Quan Chi revealed himself to be the murderer of Scorpion's family and clan, before attempting to send him back to the Netherrealm. Scorpion, fueled with homicidal rage, grabbed Quan Chi at the last minute, taking the sorcerer with him. In the opening intro to Deadly Alliance, it is revealed that Quan Chi was able to escape the Netherrealm, using the amulet he had stolen from Shinnok. He appears in a tomb containing several mummified remains and an ancient runestone, which reveals that the remains are the "undefeatable" army of the long-forgotten ruler of Outworld, known simply as the "Dragon King". Learning that it can be revived, Quan Chi forms an alliance with Shang Tsung, offering him an endless supply of souls in return for him transplanting the souls of defeated warriors into the army. The two work together to defeat, and kill, Shao Kahn and Liu Kang, the two greatest threats to their plans. Unable to interfere as an Elder God, Raiden surrenders his status after realizing that, should the alliance be victorious, Earthrealm is doomed.

In Deadly Alliance, the player receives information concerning the backstories of the characters and their relationships with one another mainly during Konquest mode, but also by way of biographies that can be obtained in the Krypt. The game takes place in a science fantasy setting, with most of the game's events occurring in the fictional realms of the Mortal Kombat series. The story begins in the Netherealm (although this is not a playable level), and later switches to Outworld, Edenia and eventually Earthrealm. To fully understand the plot of Deadly Alliance, the player must not only complete the Konquest mode but the Arcade mode as well. As usual, completing the Arcade mode unlocks endings for each character, but only a few endings or parts of them are considered part of the continuity of the Mortal Kombat storyline. Some endings even contradict one another. What really happened to the characters was only revealed in the sequel Mortal Kombat: Deception, making Deadly Alliance the first game in the series to have an in-continuity ending that involves the heroes losing and the villains emerging victorious.

Characters

The game features 21 playable characters, with two additional secret characters and one unplayable.

New characters:
Blaze – Massive fire elemental who has the task of guarding the egg of the Dragon King (secret character).
Bo' Rai Cho – Jovial Outworld native and former trainer of Liu Kang.
Drahmin – A Netherrealm Oni seeking revenge against Quan Chi for abandoning him in the realm after helping the sorcerer escape.
Frost – Sub-Zero's first Lin Kuei trainee who lacks humility.
Hsu Hao – Red Dragon operative sent to infiltrate and destroy the OIA.
Kenshi – A blind swordsman who was employed briefly by the OIA before the portal was destroyed, blinding him and stranding him in Outworld.
Li Mei – Outworld native whose people are enslaved by the Deadly Alliance. She enters a tournament sponsored by the sorcerers hoping to win their freedom.
Mavado – Red Dragon mastermind who ordered Hsu Hao to infiltrate the OIA. Kills Kabal.
Mokap – Joke character said to have done motion capture work for Johnny Cage's films. Included in the game as an homage to Midway graphic artist Carlos Pesina, who portrayed several characters in the digitized Mortal Kombat games and performed motion capture work for Deadly Alliance (secret character).
Moloch – Drahmin's fellow and the game's sub-boss (unplayable character).
Nitara – A manipulative vampiress seeking to separate her home realm from Outworld.

Returning characters:
Cyrax – A former Lin Kuei cyborg rescued by Jax and Sonya and recruited for the OIA, he is stranded in Outworld and manipulated by Nitara.
Jax – Established the Outerworld Investigation Agency with Sonya, who was betrayed by an OIA operative who destroyed the agency's portal.
Johnny Cage – Hollywood actor whose career is now marked with mockery and who hopes to restore his image.
Kano – Black Dragon leader and longtime enemy of Sonya and Jax.
Kitana – Edenian princess who allied with Goro to wage war against Shao Kahn, and eventually the Deadly Alliance.
Kung Lao – Shaolin monk who seeks vengeance for his friend Liu Kang's death.
Quan Chi – Nefarious self-serving sorcerer who struck the deal with Shang Tsung.
Raiden – The thunder god who resumes his lesser-god status to help against the Deadly Alliance.
Reptile – The remaining member of the Zaterrian race, and an expert infiltrator.
Scorpion – Quan Chi's tormentor who has left the Netherealm to pursue the sorcerer.
Shang Tsung – The sorcerer who seeks immortality.
Sonya Blade – Partner to Jax, who feels responsible for the disappearance of the two agents of the OIA lost in Outworld when the portal was destroyed.
Sub-Zero – Cryokinetic warrior who reestablishes the Lin Kuei as a force for good and solicits new members.

Deadly Alliance is notable for being the only game in the main series that does not feature Liu Kang as a playable character, as he and Shao Kahn only appear in the introduction video. Also mentioned in Konquest are the deaths of Goro, Kabal, Motaro and Sheeva, but they would later appear in sequels. The Dragon King mentioned in the game would later appear as Onaga in the sequel Mortal Kombat: Deception.

Due to hardware limitations, the Game Boy Advance port of Deadly Alliance features 12 of the 21 playable characters: Frost, Jax, Kano, Kung Lao, Kenshi, Kitana, Li Mei, Quan Chi, Scorpion, Shang Tsung, Sonya Blade, and Sub-Zero. A second port, subtitled Tournament Edition, retains only Quan Chi, Scorpion, and Shang Tsung, while adding Bo' Rai Cho, Cyrax, Drahmin, Hsu Hao, Johnny Cage, Mavado, Nitara, Raiden, and Reptile. Tournament Edition also adds three extra characters that were not present in the other versions: Sektor (a Cyrax palette swap), Noob Saibot (a Scorpion palette swap), and Sareena from the action-adventure spin-off Mortal Kombat Mythologies: Sub-Zero. Both versions exclude Blaze, Mokap, and Moloch. Tournament Edition is the only Mortal Kombat fighting game that does not feature Sub-Zero in any form, although Noob Saibot would be revealed as the original Sub-Zero in Mortal Kombat: Deception.

Development
Midway announced in early 1998 that work had begun on a fifth mainline Mortal Kombat game, and that it was being developed for Midway's new Zeus II arcade hardware.

Despite the success of Mortal Kombat 4, the series had begun to suffer from overexposure by the late 1990s, while spawning mostly failed or mediocre projects. The 1996 animated series Mortal Kombat: Defenders of the Realm lasted only one season while receiving negative reception from critics, and in November 1997, the film Mortal Kombat Annihilation, the sequel to the successful 1995 original, underperformed in theaters and was panned by critics. The 1998 live-action series Mortal Kombat: Conquest lasted for only one season despite strong ratings. On the game front, the side-scrolling Mortal Kombat Mythologies: Sub-Zero was met with limited interest, as was the 1999 Dreamcast port of Mortal Kombat 4 titled Mortal Kombat Gold. Negative reception and terrible sales beset 2000's Mortal Kombat: Special Forces.

Deadly Alliance was the first Mortal Kombat mainline title to be developed directly for home consoles, as Midway had exited the waning arcade market after their 2000 release The Grid. Producer Ed Boon said that without "designing the game so it would take a quarter from you every two and a half minutes", there could be a bigger focus on single-player play.

Release
To help promote the game, American rock band Adema recorded a song for the game titled "Immortal" and made a music video for it that featured Scorpion. The song was used in many of the game's commercials and the music video is included in the game's extras, as well as a short live video taken from Adema's performance at the 2002 Electronic Entertainment Expo. Mortal Kombat: Deadly Alliance was released in the United Kingdom on Valentine's Day 2003. One special ad had a girl hugging her boyfriend and as she pulled away, there were bloody handprints where her hands had been on his back.

Mortal Kombat: Tournament Edition
Following the original Game Boy Advance port of Mortal Kombat: Deadly Alliance, a second version entitled Mortal Kombat: Tournament Edition was released on August 25, 2003. The game features the remaining playable characters omitted from the first version (with only Quan Chi and Shang Tsung returning) plus three exclusive characters: Noob Saibot, Sareena, and Sektor.

Reception

Reception for Mortal Kombat: Deadly Alliance was generally favorable as it both resuscitated a series that had been waning since the late 1990s and brought many new innovations to it. Jeremy Dunham of IGN praised the game for reinventing the Mortal Kombat formula, pointing specifically to Ed Boon's implementation of "true three-dimensional fighting, entirely different fighting styles, and a deeper, more intuitive combo system." Jeff Gerstmann of GameSpot commended Deadly Alliance for its fluid animation and graphics, and stated that the roster was a "good mix of old and new faces." Likewise, Benjamin Turner of GameSpy welcomed the addition of new characters to the roster, and was complimentary of the new fighting system: "You can just sit back, turn your brain off, and beat people to bloody pulps." IGN's Craig Harris lauded the Game Boy Advance version for its polish and content, stating that "a lot of attention was poured into this project, from the fighting and graphics engine, to establishing enough presentation and extras to make the game an excellent single-player title."

GameSpot declared Deadly Alliance the second-best GameCube release of November 2002, and gave the game its annual "Best Fighting Game on Xbox" and "Best Fighting Game on GameCube" awards. It also won the Best Brawl award at G-Phoria in 2003, and later would also be included on the best-seller budget lines for all three consoles,  PlayStation 2's Greatest Hits, GameCube's Player's Choice, and Xbox's Platinum Hits. During the 6th Annual Interactive Achievement Awards, the Academy of Interactive Arts & Sciences nominated Deadly Alliance for "Console Fighting Game of the Year", which it ultimately lost to Tekken 4.

Sales
Upon release, the game sold more than 350,000 units in nine days,  in its first month, and more than  by January 2003. Adema's "Immortal" soundtrack disc also sold 24,000 units in the United States.

By July 2003, according to IGN, Deadly Alliance had sold 2 million copies. In April 2011, Ed Boon said the game had sold 3.5 million units. According to a Dunham's retrospective in IGN, Deadly Alliance "instantly won over critics and fans alike, earning the best reviews of the series since Mortal Kombat II, and moving a million copies within 6 weeks. Deadly Alliance would eventually go on to more than double that figure."

References

External links

2002 video games
3D fighting games
Game Boy Advance games
GameCube games
Midway video games
Mortal Kombat games
PlayStation 2 games
Video game sequels
Video games developed in the United States
Video games directed by Ed Boon
Video games scored by Dan Forden
Xbox games
RenderWare games
Multiplayer and single-player video games

Mortal Kombat: Deadly Alliance


In political science, a principle-policy puzzle, also known as a principle-policy gap or a principle-policy paradox is a disconnect between support for a principle and support for a policy supporting that principle.

The primary example is the apparent inconsistency between American support of the principle of racial equality, and lack of support of a policy intended to achieve racial equality, especially among those most politically aware.  The seeming paradox is explained by noting that lack of support for affirmative action comes from conservative ideology, such that opponents of government policies intended to realize racial equality are not necessarily hypocrites. Individuals may also agree with the principle but feel that the policies do not actually help to achieve the stated principle. Racial resentment has also been suggested as a major contributor to the puzzle.

A more global example is the strong international desire for a clean and health environment compared to the lack of enthusiasm for the type of regulations and taxes that would be needed to achieve this.

References

Political science theories
Affirmative action

Principle-policy puzzle


Die Eishockeynationalmannschaft Usbekistans ist eine Auswahl usbekischer Spieler, die das Land auf internationaler Ebene repräsentieren.

Geschichte
Die Auswahl der damaligen usbekischen Sowjetrepublik nahm 1978, 1982 und 1986 an den sowjetischen Winter-Spartakiaden teil. Von den 15 Spielen, davon acht gegen regionale Auswahlmannschaften, konnte Usbekistan nur zwei gewinnen, 1982 und 1986 jeweils gegen die Litauische Eishockeynationalmannschaft.

Nach der Unabhängigkeit des Landes 1991 gab es kein Eishockey mehr in Usbekistan. 2013 wurde der usbekische Eishockeyverband neu gegründet, stellte jedoch 2014 seine Arbeit wieder ein.

2018 wurde ein neuer Eishockeyverband gegründet. Dieser richtete ab 2019 die Usbekische Eishockeyliga aus. Mit der Humo Arena steht erstmals ein Eisstadion mit international üblicher Eisfläche (60 mal 30 Meter) zur Verfügung. Mit Liga und Arena sind die Bedingungen für die Teilnahme an Eishockey-Weltmeisterschaften erfüllt, so dass der Verband im September 2019 Mitglied des Internationalen Eishockeyverbands IIHF wurde.

Weblinks
 Usbekistan bei nationalteamsoficehockey.com (englisch)

Einzelnachweise

Eishockeynationalmannschaft (Männer)
Eishockey (Usbekistan)
Eishockey

Usbekische Eishockeynationalmannschaft


Der Spliethoff A-Typ der in Amsterdam ansässigen Reederei Spliethoff ist eine zwölf Mehrzweckschiffe umfassende Schiffsklasse. Die zwischen 1989 und 1992 erbauten Schiffe stellen die zurzeit ältesten Schiffe der Flotte dar.

Einzelheiten
Die knapp 130 Meter langen Mehrzweckfrachter weisen eine Tragfähigkeit von circa 12.900 dwt bei 8,63 Meter Tiefgang auf. Der 4950 kW leistende Wärtsilä Schiffsdiesel beschleunigt die Schiffe auf maximal 13,5 Knoten. Dabei liegt der Verbrauch pro Seetag bei circa 18 Tonnen HFO. Die Schiffe sind mit jeweils drei 40 Tonnen SWL hebenden Kränen von NMF ausgestattet. Dies erlaubt Lade- und Löschoperationen auch in Häfen ohne entsprechende Suprastruktur. In dem 14.870 m³ großen Laderaum können durch das verstärkte Tanktop (maximale Belastung 20 Tonnen/m²) auch schwere Ladungsstücke untergebracht werden. Auf den Schiffen können jeweils 678 TEU untergebracht werden.

Der Schiffstyp ist von Lloyd's Register klassifiziert und kann dank der Eisklasse Finnish/Swedish 1A auch im Eis operieren.

Die Schiffe

Weblinks
 Daten zum Schiffstyp auf der Website von Spliethoff

Einzelnachweise

Frachtschiffstyp
Motorschiff

Spliethoff A-Typ


Alexandrina "Didina" Cantacuzino (născută Alexandrina Pallady, cunoscută și ca Alexandrina Grigore Cantacuzino; )  a fost o feministă, filantroapă și diplomată română, una dintre liderele feministe din România în anii 1920 și '30. În calitate de conducătoare a Consiliului Național al Femeilor din România și a Asociației Femeilor din România, ea a fost vicepreședintă a Consiliului Internațional al Femeilor, care reprezenta Alianța Internațională a Femeilor și a reprezentat România la Liga Națiunilor. Cu toate acestea, convingerile sale feministe și profilul internațional s-au ciocnit cu conservatorismul său național, cu sprijinul pentru eugenie și, în cele din urmă, a ajuns la convertirea ei la fascism.

Biografie

Primii ani
Alexandrina Pallady, cunoscută și sub numele de Didina,  s-a născut la Ciocănești, un sat care astăzi se află în județul Dâmbovița (dar, în 1876, făcea parte din județul Ilfov). Data ei de naștere este cunoscută a fi 20 septembrie 1876, însă alte surse creditează anul 1877 sau 1881. Prin naștere ea a făcut parte din clasa marilor boieri: tatăl ei, locotenent colonelul Theodor Pallady (1847/1853–1916), un aristocrat din regiunea estică a Moldovei, a câștigat distincții în Forțele Terestre Române; mama ei, numită de asemenea Alexandrina (1845/1848-1881), a fost boieroaică Kretzulescu din Țara Românească și moștenitoarea unei mari moșii. Prin bunica paternă, Alexandrina cobora dintr-o altă mare casă boierească, Ghica, care deținea conacul din Ciocănești.

Căsătoria a produs în total patru copii, însă Alexandrina a fost singura care a supraviețuit copilăriei. Dintr-o relație cu Maria Stamatiade, Theodor Pallady a avut un fiu, viitorul poet simbolist Alexandru Teodor "Al. T." Stamatiad (născut în 1885). Familia paternă a Alexandrinei a produs și alte figuri intelectuale importante: Theodor Iancu Pallady, pictorul modernist, și Lucia Sturdza-Bulandra, actrița, erau nepoți ai lui Theodor Pallady și deci veri ai Alexandrinei.

După decesul mamei, Alexandrina, în vârstă de cinci ani, a fost crescută de mătușa ei Eliza Ghica și, formal, adoptată de soțul Elizei, Vladimir M. Ghica. Cu banii familiei Ghica ea a studiat în Franța. În jurul anului 1899, după decesul Elizei Ghica, Alexandrina Pallady-Ghica a locuit în București, unde s-a măritat cu viitorul politician Grigore Gheorghe Cantacuzino cunoscut drept Griguță Cantacuzino sau, batjocoritor, Prensul. Numele ei a devenit Alexandrina Grigore Cantacuzino.

Căsătoria a propulsat-o în înalta societate, aducând-o și în contact cu elita Partidului Conservator. Familia Cantacuzino, de origine fanariotă, a avut o mare influență în afacerile politice ale Moldovei și Țării Românești. Socrul ei era magistratul, consilierul politic și fostul prim-ministru Gheorghe Grigore Cantacuzino (1833-1913). El era, de asemenea, unul dintre cei mai mari moșieri din Regatul României, cunoscut de publicul larg ca Nababul. Cumnatul ei era Mihail G. "Mișu" Cantacuzino (1867–1928), care a fost Ministru al Justiției și liderul unei facțiuni din interiorul Partidului Conservator.

Cantacuzinii au afirmat că dețin un titlu princiar, care, deși fără efect sub legile românești, i-a permis Alexandrinei să se intituleze "Prințesă Cantacuzino". Potrivit istoricului Marian Pruteanu, Alexandrina a fost "o avidă colecționară de titluri și decorații", care a studiat genealogia cu scopul de a stabili relațiile ei de sânge cu diferite familii nobile.

Începuturile SONFR

Alexandrina și Grigore au avut trei fii, toți născuți între 1900 și 1905, înainte ca ambii părinți să-și înceapă carierele publice. În 1910, Alexandrina s-a alăturat societății filantropice ortodoxe române,  Societatea Ortodoxă Națională a Femeilor Române (SONFR). În timp ce adesea este creditată a fi membru fondator,  este posibil ca Societatea să fi existat sub un alt nume încă din 1893, cu Ecaterina Cantacuzino, soția lui Gheorghe, ca președintă.

Nucleul SONFR era reprezentat de un grup de doamne din înalta societate, care le includea printre altele pe: Alexandrina Cantacuzino, Zoe Râmniceanu, Elena Odobescu, Anastasia Filipescu, Maria Glagoveanu, Sultana Miclescu și Zetta Manu. Deși SONFR a fost sponsorizată de "Nababul" și alți conservatori importanți, pozițiile ideologice au rezonat cu programul Național Liberal al lui  Spiru Haret, Ministru al Educației, care le-a oferit sprijinul său total. Cu astfel de surse de venit, completate de împrumuturi bancare și donații private, SONFR a înființat două școli de fete, 17 grădinițe (prima în Dorobanți) și 22 de biblioteci publice. Unele fonduri s-au îndreptat direct spre cumpărarea de terenuri pentru comunitățile țărănești românești din Transilvania și din alte părți, cu școli construite în locuri îndepărtate: Cernăuți, Geaca și Marcovăț.

Misiunea mai formală a SONFR a fost aceea de a combate "propaganda religioasă străină" și "instituțiile de învățământ străine", pe care le-a descris drept surse de corupție pentru tinerele românce. Membrii SONFR au inclus sufragete liberale, cum ar fi Calypso Botez; Cantacuzino însăși era mai puțin afiliată cu acest curent, deși ea însăși se descria ca "feministă". Așa cum a remarcat istoricul Roxana Cheșchebec, Cantacuzino era în primul rând o elitistă care credea în îndeplinirea unei "misiuni istorice a claselor superioare", concentrându-se pe asistarea "dezavantajatului social ca mod de a servi țara și națiunea". Același lucru este remarcat de Pruteanu, care subliniază afirmația ei că boierimea românească  "trăiește în afară de luxul ucigător care ne înconjoară". Pruteanu crede că Alexandrina Cantacuzino a fost "confuză", cu "o identitate fracturată", oscilând între "conformism și rebeliune."

Între timp, în 1913, Grigore a fost numit primar al Bucureștilor  în urma "Afacerii Tramvai", și în care opoziția a zdrobit Partidul Național Liberal. Potrivit unor surse contemporane el și-a dat datorat numirea exclusiv "Nababului", care la acea vreme își exercita ultima funcție oficială, aceea de președinte al Senatului. Imensele moșii ale latifundiarului Cantacuzino au fost împărțite între cei doi fii, ambii au folosit Castelul Zamora din Bușteni. Castelul a servit ca reședință frecventă pentru familia regală română. În 1915, Alexandrina a moștenit proprietățile tatălui ei adoptiv, inclusiv Ciocănești..

Primul Război Mondial
Începutul Primului Război Mondial a plasat România într-o situație delicată. Din 1914 până în vara anului 1916, cabinetul național liberal al lui Ion I. C. Brătianu a păstrat neutralitatea țării (a se vedea România în timpul Primului Război Mondial). Opinia publică a fost împărțită brusc între susținătorii Puterilor Antantei și "germanofili" - care au favorizat Puterile Centrale, în special Germania. Grigore Cantacuzino a oscilat între cele două părți, dar cele două ziare ale sale, Minerva și Seara, au fost strâns asociate cu germanofilia. În septembrie 1914, ambele au fost cumpărate de un consorțiu german și au devenit purtătoare de cuvânt ale propagandei germane.

În urma Tratatului din 1916 de la București cu Antanta, regele Ferdinand I și premierul Brătianu au convenit să se alăture războiului împotriva Puterilor Centrale. Acest lucru a avut ca efect reducerea la tăcere a disidenței germanofililor. Alexandrina s-a oferit voluntar să lucreze ca asistentă medicală. În august 1916, spitalul nr.113 înființat de SONFR cu fonduri de la Banca Națională a României și condus de Alexandrina Cantacuzino a avut inițial 300 de paturi pentru ca la sfârșitul lunii noiembrie să ajungă la 543 de locuri.

Grigore a fost un asociat al administrației germanofile înființată de Lupu Kostaki în București, dar în special a fost un confident al conservatorului sceptic Alexandru Marghiloman. Împreună cu Marghiloman și cu alții, s-a opus Germaniei atunci când a oferit nevoi civile, cum ar fi cumpărarea lemnelor de foc pentru populația bucureșteană. Se spune că el a avut și o poziție de mediere între Marghiloman, care a rămas respectuos față de regele Ferdinand, și Petre P. Carp, care dorea ca dinastia să fie înlăturată și înlocuită.

Sub președinția lui Marghiloman la Crucea Roșie Română, Alexandrina a devenit membră a comitetului de Cruce Roșie lucrând pentru a oferi asistență umanitară prizonierilor din România și din străinătate. Atitudinea ei politică la acel moment rămâne un mister, cu excepția credinței sale că "o lume nouă se va ridica din umanitatea însângerată" - nu ca o aprobare a revoluției politice, ci ca o încredere în capacitatea românească de muncă și întinerire.

În mai multe rânduri, Alexandrina s-a opus autorităților germane și a protejat interesele SONFR, de obicei cu un succes semnificativ. SONFR a fost implicată în contrabandă recuperând soldații români înapoi în zona liberă a Moldovei. Spitalul pe care l-a condus a fost în cele din urmă evacuat de germani, iar Alexandrina a publicat o scrisoare de protest; ea și soțul ei au vorbit și în favoarea lui Conon, Mitropolitul Munteniei și al Dobrogei, care a fost presat să predea administrația bisericii către Mariu Teodorian-Carada, un catolic. Astfel de episoade de disidență aproape au dus la închiderea Alexandrinei într-o tabără germană.

Guvernarea Marghiloman
La sfârșitul anului 1917, odată cu căderea susținătorilor Republicii Ruse, administrația Brătianu a picat, lăsându-l pe regele Ferdinand să se gândească la un armistițiu cu germanii. În București, conservatorii lui Marghiloman și-au creat propria Comisie legislativă, în scopul realizării păcii și reconcilierii; Grigore Cantacuzino a fost printre membrii săi, dar nu a reușit să câștige o numire în următorul cabinet Marghiloman.

Anul 1918 s-a încheiat cu o înfrângere neașteptată pentru germanofili: Armistițiul din noiembrie a semnalat o victorie bruscă pentru Puterile Antantei și a dus imediat la căderea administrației Marghiloman. Alexandrina Cantacuzino, care a asistat la evenimente, a mediat între Marghiloman căzut în dizgrație și generalul Alexandru Averescu, ministrul favorit al regelui, circulând zvonuri că România este pradă socialismului revoluționar. Organizând petrecerea de bun venit pentru regina Maria, ea l-a îndemnat pe Marghiloman să nu iasă în față deoarece misiunea militară a Antantei și populația dorea să-l evite. Ca un tribut adus acțiunilor ei patriotice, Alexandrina a fost ales președinte al SONFR în 1918; ea va conduce societatea până în 1938.

Sabina Cantacuzino, sora lui Brătianu și cumnata Alexandrinei, a observat recuperarea ei. În memoriile ei, publicate în 1937, ea o acuză pe Alexandrina de înscenarea "unei publicități". În opinia ei, liderul SONFR a făcut "un spectacol public" al compasiunii sale față de soldații români, în timp ce sigur știa că Grigore Cantacuzino era în favoarea germanilor. Afirmații asemănătoare se regăsesc și în jurnalele Piei Alimănișteanu (fiica lui Brătianu și nepoata Sabinei), care în plus scrie că Didina se bucura de "vânătoare cu câinii și alerga cu iepurele". Aceste păreri au fost întâmpinate cu oprobriu la publicare: lucrarea Sabinei a fost respinsă considerată un eșantion calomnios al "monopolului asupra patriotismului" a lui Brătianu.

Partidul Conservator se afla în încurcătură, pierzându-și membrii în luptă. Marghiloman a ținut la nepopularul titlu "conservator" (mai târziu "conservator-progresiv"), în timp ce Grigore Cantacuzino sfătuia reformarea partidului ca un "partid constituțional" sau fuzionarea cu partidul de succes al lui Averescu, Partidul Poporului. Grupul conservator al fraților Cantacuzino a devenit o facțiune practic independentă, aflat uneori în opoziție cu ordinele lui Marghiloman  și simpatie față de Partidul Conservator-Democrat. Cu toate acestea, atât Grigore, cât și Marghiloman au fost îngroziți de promisiunea reformei agrare și, spre deosebire de conservatorii moderați, au dorit ca partidul să reprezinte, ca și înainte de 1914, interesele proprietarilor de terenuri.

Crearea României Mari și președinția SONFR
După crearea României Mari, Alexandrina a devenit membră a Asociației pentru Eliberarea Civilă și Politică a Femeilor din România (AECPFR) și a încercat fără succes să absoarbă Liga pentru Drepturile și Îndatoriile Femeilor în SONFR. În 1921, Alexandrina, care a avut ca scop crearea unui organism al tuturor feministelor românce a devenit vicepreședinte al nou-formatului Consiliu Național al Femeilor din România, CNFR; președinte era Calypso Botez. În jurul anului 1923, Alexandrina a fost unul dintre susținătorii votului femeilor, criticând constituția din 1923 pentru că nu l-a adoptat.

În acei ani, Alexandrina a lucrat ca cititor permanent pentru asociația Casele Naționale. A susținut activități similare la SONFR, unde a ținut prelegeri despre ethosul ortodox și naționalist, atragerea în societate a numeroși membri ai claselor de mijloc, precum și a noilor sosiri din Basarabia: Elena Alistar și Iulia Siminel-Dicescu.

Scopul declarat al Alexandrinei a fost acela ca "lumea nouă" a perioadei interbelice să însemne sfârșitul "femeilor păpuși", a "femeilor ca veșnici copii", a "femeilor ca obiecte de plăcere"; noua "evanghelie" a femeii trebuia să fie scrisă prin "moralitatea în viața publică". În timp ce pledează pentru apariția unei generații "mamă-cetățean", ea a deplâns urbanizarea rapidă a epocii, susținând că tinerii de la sat abandonează "marele rezervor al vieții de familie" pentru a "deveni rapid domnul și doamna cutărică". În contrast cu AECPFR, Alexandrina și CNFR au reprezentat partea "național reformistă" a curentului feminist.

Pentru Alexandrina, ortodoxia română a fost "scutul binecuvântat al națiunii române", cu preoții și femeile care dețin posturi complementare ca apărători ai vieții tradiționale. La SONFR, unde a investit în continuare majoritatea eforturilor sale, ea a abordat cauze generice ortodoxe, cum ar fi situarea de partea Patriarhului Ecumenic Meletius al IV-lea în conflictul său cu guvernul de la Ankara. De asemenea, ea s-a opus puternic unui Concordat între România și Sfântul Scaun, numind Biserica Catolică o entitate "cu totul nefavorabilă" statului "unitar" român, referindu-se în același timp la catolicii ritului bizantin ca "frați" ai ortodoxiei. Sub conducerea sa, SONFR a anunțat o serie de inițiative, inclusiv crearea de școli, spitale și cantine ale muncitorilor.

În urma implicării sale în activitatea de recuperare și de onoare a soldaților uciși în luptă, SONFR s-a confruntat cu o rivalitate amară cu organizația Cultul Eroilor, deși Alexandrina a servit în conducerea ambelor organizații. Potrivit istoricului Maria Bucur, Alexandrina s-a angajat într-o "luptă de două decenii pentru a deveni custodele amintirii publice a războiului". În opinia Alexandrinei reînhumarea era o sarcină esențialmente feminină și ortodoxă, deoarece femeile erau în mod tradițional experte în parastase. Din aceste motive, SONFR a asigurat un monopol asupra proiectelor de a onora pe cei căzuți în bătălia de la Mărășești, identificarea acestora și comemorarea lor anuală.

GFR și apogeul carierei

Deși naționalistă acasă, Alexandrina s-a implicat curând în mișcarea internațională a femeilor, deseori ca reprezentant român. A împărțit puterea în mod egal cu Botez, care trebuia să se ocupe de treburile externe ale CNFR, În 1923, ea a fost delegata Ligii Drepturilor Femeilor la Congresul Internațional al Alianței Femeilor de la Roma.  În timp ce era în străinătate, a creat o versiune feminină a Micii Antante, "Mica Antantă a Femeilor ", a cărei președintă a fost până în 1924. "Mica Antantă a Femeilor" (MAF) a aliniat organizațiile feministe din România cu surorile asemănătoare din Cehoslovacia, Polonia, Grecia și Regatul Iugoslaviei. În general Alexandrina era ostilă minorităților etnice,  dar și interesată de găsirea unui loc comun cu feministele comunităților săsești și maghiare transilvănene, invitându-le la congresul femeilor din 1925.

Din 1925 până în 1936, cu mandat CNFR, Alexandrina a servit ca vicepreședinte al Consiliului Internațional al Femeilor (CIF) și, ca atare, a devenit cea mai cunoscută feministă a României. Ea a fost unul dintre delegații europeni la Conferința CIF din 1925 de la Washington. În 1926, distincțiile sale au inclus "Marea Cruce a Reginei Maria", "Ordinul Sfântului Mormânt" (Collar), "Ordinul Sf. Sava" (Marele Ofițer), "Croix de guerre" (Ofițer) și "Croce al Merito di Guerra" (Ofițer). A fost delegata CIF la Liga Națiunilor în 1927 și din nou în 1933, precum și raportorul Alianței  Internaționale a Femeilor la același organism internațional (1926, 1928, 1933). S-a despărțit atât de Liga Drepturilor Femeilor cât și de AECPFR, care au acuzat-o că folosește feminismul pentru a-și promova propriile scopuri "internaționiste". Alexandrina a prezidat apoi societatea Solidaritatea.

Conform prevederilor legii care permitea unor femei să candideze în alegerile locale, Alexandrina a fost membru al Comisiei Financiare București în 1927 și consilier municipal după 1928, contribuind la înființarea școlii vocaționale pentru femeile care depun muncă socială. Își împarte timpul între București și Castelul Zamora, unde, în august 1928, fiul ei cel mare, Gheorghe Grigore, s-a căsătorit cu Zoe Greceanu.

Alexandrina s-a cufundat în lupta pentru emanciparea electorală, lobby pentru drepturile femeilor de a vota și a candidat în alegerile pentru consiliile cetățenești urbane și rurale. În acest scop, a creat în 1929 Gruparea Femeilor Române (GFR), devenind președintele ei, păstrând în același timp controlul asupra CNFR și asupra Solidarității. Unul dintre obiectivele principale ale GFR a fost "o activitate activă de propagandă, atât orală, cât și scrisă, printre masele feminine"; altul a fost crearea unor comitete de inițiativă pentru reprezentarea femeilor. Cu toate acestea, GFR a rămas foarte centralizat și nici un criteriu clar pentru admiterea sau respingerea calității de membru nu a fost niciodată înregistrat în statutele sale. Politologul Alexandra Petrescu constată că GFR, o ordine "matriarhală", a imitat "ierarhia masculină" a partidelor politice tradiționale, subminând efectiv procesul de democratizare a feminismului de prim val.

Alexandrina a participat la marea adunare a 150 de societăți de femei, care a avut loc la Fundațiile Regale din București la data de 28 aprilie 1929. Ca urmare, o nouă lege a fost adoptată în august 1929, permițând majorității femeilor profesioniste și tuturor văduvelor de război să voteze și să participe la alegerea consiliului. Notorietatea ei s-a reflectat și în alte domenii. Ea a fost prima femeie în funcția de Ofițer al Ordinului "Meritul Cultural". În 1928, ea a făcut parte din juriul Miss România, alături de Nicolae Constantin Batzaria, Maria Giurgea și Liviu Rebreanu. De asemenea, a servit ca șef al secțiunii feminine în timpul Congresului Internațional al Agriculturii din iunie 1929.

Alexandrina a fost cooptată în rândul reprezentanților oficialilor români la Liga Națiunilor (fără întrerupere, din 1929 până în 1938), în primul rând ca consilier pe probleme de protecție a femeilor și a copiilor. Între timp, împreună cu istoricul de artă Alexandru Tzigara-Samurcaș, a înființat o Uniune a intelectualilor la o gală oficială în 1926. Acest cerc a fost un afiliat local al Federației Uniunii Sindicatelor Intelectuale din Europa, al cărui fondator au fost: Hugo von Hofmannsthal, Paul Valéry și Nicolae Titulescu și a cărui misiune declarată a fost găsirea unei soluții la "criza vitală a continentului". Unul dintre membrii săi a fost jurnalistul Constantin Beldie, care a lăsat note sarcastice despre conservatorismul cultural al Uniunii. Primită și sărbătorită la Praga de Metodiu Zavoral, stareț al Mănăstirii Strahov (1928), Alexandrina a fost, de asemenea, delegat al Federației Congreselor Uniunii Sindicale din Barcelona (octombrie 1929).

Transformarea fascistă

Începând cu moartea regelui Ferdinand și a lui Brătianu, România a trecut printr-o schimbare de putere politică: în 1930, regele junior, Mihai I, a fost răsturnat de la putere de tatăl său, Carol II. În domeniul feminismului, Alexandrina a ajuns în poziția de președinte a CNFR. A urmat demisia de protest a lui Calypso Botez, ca parte a schismei anti-Cantacuzino din cadrul CNFR. Tot în 1930, Grigore Gheorghe Cantacuzino a murit, lăsând-o văduvă pe Alexandrina. Ea nu s-a recăsătorit niciodată.

De-a lungul anilor, naționalismul Alexandrinei Cantacuzino a suferit un proces de autoritarism. Până atunci, succesele aparente ale fascismului italian, care probabil au impresionat-o pe Alexandrina în timpul vizitei sale la Roma, au lărgit falia în mișcarea feministă românească. Alexandrina a fost câștigată de critica fascistă a democrației liberale și, în timp ce era totuși o feministă, a început să-și exprime sprijinul pentru o alternativă la regimul liberal al României. Ea a avut în vedere o monarhie corporatistă, bazată pe un serviciul tehnocratic al administrației publice și a susținut pierderea dreptului de vot pentru bărbații fără educație (în timp ce a susținut câștigarea dreptului de vot pentru femeile educate).

După cum a susținut istoricul Alexandra Petrescu, ideologia GFR s-a transformat în feminismul "latin" promovat, ocazional, de Benito Mussolini însuși, cu viziunea sa asupra femeilor latine ca luptători egali într-o revoluție corporatistă. Această schimbare în loialitate a avut loc când Mica Antantă a Femeilor a început să dispară în inconsistență. Alexandrina s-a opus în mod vehement celorlalte delegate, printre care grecoaica Avra Theodoropoulou, privind problema admiterii femeilor din Bulgaria, Turcia republicană și Albania.

GFR, spre deosebire de toate celelalte grupuri feministe, a interzis femeilor să se înscrie în politica de partid, dar le-a încurajat să candideze în alegerile locale, dacă doresc. Potrivit istoricului Petrescu, această cerere ar fi trebuit să fi fost în contradicție cu structura și obiectivele GFR, care, după cum susține ea, sunt cele ale unui partid politic informal. Alexandrina și-a exprimat ideile în petițiile GFR și CNFR din decembrie 1930 și martie 1932, solicitând în același timp ca reprezentanților organizațiilor de femei să li se atribuie locuri în Senat. În 1933, ea a vorbit în fața membrilor GFR cu privire la "reconstrucția" corporatistă a României, elaborând un proiect propriu pentru "alegerile corporatiste" senatoriale ale alegătorilor bărbați și femei. Efectul imediat al unor astfel de intervenții a fost crearea unei aripi de tineret a GFR, Tinerele Grupiste, probabil după modelul grupul italian Gruppo Universitario Fascista (dar, spre deosebire de aceasta, s-a concentrat doar pe campaniile de ocupare a forței de muncă feminine).

Cercetătorii sunt împărțiți atunci când este vorba de evaluarea apelului real al feminismului naționalist al Alexandrinei Cantacuzino. Bucur scrie că "cele mai multe feministe, precum Alexandrina Cantacuzino, au fost, de asemenea, agresivi, chiar naționaliști agresivi". În mod contrar Petrescu observă că "Alexandrina Cantacuzino este singura feministă a interbelicului care s-a lăsat sedusă de autoritarism". AECPFR și alte organizații au repudiat-o pe Alexandrina, declarându-se pentru emancipare în forma democrației liberale. În ianuarie 1934, Institutul Social Român condus de Dimitrie Gusti a ales-o în comitetul director al institutului.

În 1937, în acord cu regimul Partidului Național Creștin, Alexandrina a îmbrățișat eugenia, rasismul și antisemitismul. În cadrul unei întâlniri la Cluj, ea a propus introducerea unei legislații care să interzică căsătoria tuturor "străinilor" și minorităților cu angajații de stat din România, precum și revizuiri pentru cererile de cetățenie română. În plus, ea și GFR au prevăzut bonusuri de stat pentru căsătoriile "eugenice" între tinerii de sânge complet români. Între timp, legăturile sale în mișcarea feministă internațională au devenit alarmate de creșterea violenței antisemite. Într-o scrisoare adresată Alexandrinei în decembrie 1933, Cécile Brunschvicg a întrebat: "se vorbește despre campanii antisemite groaznice în România și despre dezvoltarea spiritului nazist în țara dumneavoastră. Este adevărat? [...] Ar fi cu adevărat regretabil dacă spiritul nazist ar urma să câștige peste o țară latină care este atât de sănătoasă și atât de apropiată de inimile noastre".

Între Carol și Garda de Fier
Constituția din 1938 părea să fie de acord cu majoritatea idealurilor autoritariste și corporatiste ale Alexandrinei, inclusiv cu sufragiul femeilor și chiar încorporarea femeilor.. Transformat de decretele regelui Carol într-o cameră corporatistă și controlată de Frontul Renașterii Naționale, Senatul a primit primul său membru de sex feminin, Maria M. Pop, în 1939. Pe partea ei, Alexandrina  avea încă misiuni diplomatice la Liga Națiunilor, reprezentând de data aceasta guvernul român. Ea a fost însărcinată cu îmbunătățirea mijloacelor de existență ale copiilor și femeilor afectate de Războiul Civil din Spania, propunând crearea unor zone neutre pentru copii și elaborarea unei Carte a copiilor valabile la nivel internațional.

Existau deja semne că s-a produs o ruptură între regele Carol și feministele fasciste. În septembrie 1938, Cantacuzino a fost invitată de onoare la inaugurarea Mausoleului de la Mărășești, unde a vorbit despre contribuția SONFR la "amintirea veșnică" a eroilor din Primul Război Mondial; ea a reamintit, de asemenea, de "glorioasa domnie" și de regele Ferdinand ca "simbol al Patriei" și "Suflet între suflete". La Congresul GFR de la Brașov, Alexandrina s-a plâns public că scopul ei de obținere a votului femeilor s-a transformat într-o victorie amară.

Nu este clar dacă ea a susținut sau nu Garda de Fier, o mișcare fascistă rivală, în mare măsură subterană. Alți membri ai familiei Cantacuzino au fost susținători entuziaști. O rudă îndepărtată, Generalul Gheorghe Cantacuzino-Grănicerul, a fost asociat al conducătorului Gărzii din 1933 și a devenit comandant al Gărzii din 1937. Din 1935, fiul cel mic al Alexandrinei, Alexandru "Alecu" Cantacuzino, fost membru al corpului diplomatic, a fost de asemenea atras în această aventură politică. El a scris tratate care diseminează ideologia Gărzii de Fier, concentrându-se pe lauda "impulsului său irațional și persistent", dar și referitor la "bolșevismul evreiesc", eugenie, rasă și sexualitate. În 1936, el a fost unul dintre voluntarii Gărzii în Războiul Civil spaniol, de partea naționalistă. Episodul a supărat-o pe mama lui, care s-a referit la acțiunile sale "idioate".

Alecu s-a întors acasă în februarie 1937, și a primit o recepție de erou la înmormântările Moța-Marin. Garda de Fier l-a acceptat pe Alecu, dar n-a avut încredere în Alexandrina, văzând-o ca pe un internațional periculos. Într-o scrisoare din 1937 (recuperată și publicată în 2005), generalul Cantacuzino-Grănicerul o amenință Alexandrina să nu mai intervină între el, Alecu și Codreanu, acuzându-o că "a umplut școlile ortodoxe cu jidani" și că "predică cu dușmanii poporului".

Înainte de sfârșitul anului 1938, forțele polițienești ale regelui Carol au blocat Garda de Fier și l-au ucis pe Codreanu în timpul detenției. Alexandrina a fost pusă sub supraveghere, suspectată că a ajutat mișcarea situată în afara legii,  în timp ce GFR și Tinerele Grupiste au fost, de asemenea, interzise. Alecu a fost reținut în lagărul de concentrare de la Râmnicu Sărat, unde, fără cunoștință familiei sale, a fost împușcat de gardieni (22 septembrie 1939). În jurul lunii octombrie s-au răspândit zvonurile conform cărora Alexandrina și ceilalți fii ai ei urmau să fie închiși; în cele din urmă autoritățile au decis să o monitorizeze pe Alexandrina prin plasarea ei în arest la domiciliu.

Al Doilea Război Mondial și decesul
La sfârșitului anului 1940, regele Carol a căzut de la putere, iar Garda de Fier a înființat Statul Național-Legionar. La conducere era un om de armată și un om politic, Ion Antonescu, în numele căruia Alexandrina Cantacuzino intervenise în trecut.  Așa cum a remarcat Cheșchebec, uciderea lui Alecu "aparent nu este
legată de susținerea Alexendrinei a regimului legionar". Decizia ei de a se alătura Gărzii de Fier a fost motivată, potrivit lui Bucur, de "un oportunism absolut sau pentru că [ea] spera să scoată un rol important și puternic într-o astfel de mișcare dinamică", și, cel mai probabil, nu de teama de represalii. Semnele acestei apropieri sunt înregistrate în ziarele Gărzii: în 1940, Porunca Vremii a publicat interviul Alexandrinei Cantacuziono de către Lucrezzia Karnabatt, unde a descris rolul politic al femeilor în regimul național legionar.

După lupta din ianuarie 1941 dintre Gardă și Antonescu, câștigată de acesta, Alexandrina a devenit o susținătoare a lui Antonescu. Până în iunie, Antonescu a fost de acord să participe la Operațiunea Barbarossa: ca aliat al Germaniei naziste, România a recapturat provincia pierdută, Basarabia. Într-un articol pentru propaganda oficială, Universul, Alexandrina a sărbătorit "ora sfântă" ca sfârșit definitiv al "democrației evreiești" și a prevăzut o salvare a Europei sub dominație fascistă. Regimul Antonescu a aplicat curând antisemitismul rasial pe întreg teritoriul. Potrivit Alexandrei Petrescu, legislația introdusă la vremea respectivă a fost remarcabil de similară cu proiectul Alexandrinei din 1937.

Alexandrina nu a fost un afiliat necritic al politicilor lui Antonescu, așa cum a arătat în timpul vizitei sale din octombrie 1941 la Odessa, capitala Transnistriei nou ocupată. Vizita a avut loc la doar câteva zile după masacrarea condamnată de Antonescu a evreilor din Odessa, despre care ea a fost informată de către primarul orașului, Gherman Pântea.  Pântea credea că masacrul a fost incidental, nu deliberat. Folosind-o pe Alexandrina ca mesagerul său, i-a cerut lui Antonescu să pedepsească partidele vinovate și să permită deportaților evrei să revină în Odessa. Alexandrina a continuat să intervină la Antonescu și în alte chestiuni, cum ar fi când a obținut naturalizarea lui Pavel Chasovnikov, chirurg din Odessa.

Alexandrina a murit în septembrie, octombrie, sau noiembrie 1944. Acest lucru s-a întâmplat la scurt timp după lovitura regelui Mihai care a dus la arestarea lui Antonescu iar România a întors armele împotriva Germaniei naziste. Istoricul Ion Constantin susține că s-a sinucis "pentru a evita chinul detenției în regimul comunist românesc". Însă Cheșchebec înregistrează cauza morții sale ca fiind "bătrânețea". Fiul ei Gheorghe Cantacuzino a urmat o carieră în arheologie, epigrafie și papirologie; el a murit în 1977.

În anii care au urmat după moartea Alexandrinei, Castelul Zamora a fost naționalizat, apoi a fost repartizat Ministerului de Interne; a fost recuperat de familia Cantacuzino după Revoluția Română din 1989 în 2004 și ulterior vândut altor proprietari privați. Conacul Ciocănești, confiscat de la Gheorghe Cantacuzino, a fost clasificat drept monument istoric și casă de vacanță a Uniunii Scriitorilor, dar nu înainte de a fi devastată de sindicatele locale. De asemenea, conacul a fost naționalizat în 1949, dar a continuat să fie jefuit după acea dată.

Note

Bibliografie
Pia Alimănișteanu, Însemnări din timpul ocupației germane, Independența, Bucharest, 1929
Constantin Bacalbașa, Bucureștii de altădată. Vol. IV: 1910–1914, Editura Ziarului Universul, Bucharest, 1936
Lucian Boia, "Germanofilii". Elita intelectuală românească în anii Primului Război Mondial, Humanitas, Bucharest, 2010. ISBN 978-973-50-2635-6
Maria Bucur,
"Romania", in Kevin Passmore (ed.), Women, Gender and Fascism in Europe, 1919–45, Manchester University Press, Manchester, 2003, p. 57-78. ISBN 0-7190-6083-4
Heroes and Victims: Remembering War in Twentieth-Century Romania, Indiana University Press, Bloomington, 2010. ISBN 978-0-253-22134-6
George Călinescu, Istoria literaturii române de la origini pînă în prezent, Editura Minerva, Bucharest, 1986
Roxana Cheșchebec,
"Cantacuzino, Princess Alexandrina", in Francisca de Haan, Krasimira Daskalova, Anna Loutfi (eds.), Biographical Dictionary of Women's Movements and Feminisms in Central and South Eastern Europe, 19th and 20th Centuries, Central European University Press, Budapest & New York City, 2006, p. 89-94. ISBN 963-7326-39-1
"The Achievement of Female Suffrage in Romania", in Blanca Rodríguez-Ruiz, Ruth Rubio-Marín (eds.), The Struggle for Female Suffrage in Europe: Voting to Become Citizens, Brill Publishers, Leiden, 2012, p. 357-372. ISBN 978-90-04-22425-4
Alin Ciupală, Femeia în societatea românească a secolului al XIX-lea, Editura Meridiane, Bucharest, 2003
Ion Constantin, Gherman Pântea între mit și realitate, Editura Biblioteca Bucureștilor, Bucharest, 2010. ISBN 978-973-8369-83-2
Krassimira Daskalova, "Balkans", in Bonnie G. Smith (ed.), The Oxford Encyclopedia of Women in World History. Volume I, Oxford University Press, Oxford etc., 2008, p. 185-195
 Georgeta Filitti, "Arhive bucureștene. Odobescu" , in the Mihail Sadoveanu City Library Biblioteca Bucureștilor, Nr. 8/2005, p. 6-9
 Narcis Dorin Ion, "Destinul unor reședințe aristocratice în primul deceniu al regimului comunist (1945–1955)", in Revista Monumentul, Vol. IX: Monumentele si istoria lor, 2008
Alexandru Marghiloman, Note politice. IV, Editura Institutului de Arte Grafice Eminescu, Bucharest, 1927 (digitized by Wikimedia Commons)
Z. Ornea, Anii treizeci. Extrema dreaptă românească, Editura Fundației Culturale Române, Bucharest, 1995. ISBN 973-9155-43-X
Anca Podgoreanu, Geta Costache, Al. Tzigara-Samurcaș, Ex-Ponto, Constanța, 2004.  ISBN 973-95464-7-1
Mariu Theodorian-Carada, Efemeridele. Însemnări & amintiri: 1908–1928, Serafica, Săbăoani, 1937
 Ottmar Trașcă, Robert Born, "Das Deutsche Reich, die Legionärsbewegung und die Ermordung des Ministerpräsidenten Armand Călinescu", in Revista Arhivelor, Nr. 2/2008, p. 264-307

Nașteri în 1876
Decese în 1944
Diplomați români
Filantropi români
Feministe române
Pedagogi români
Personalități din Societatea Națiunilor
Propagandiști români
Fasciști români
Oameni din județul Dâmbovița
Familia Cantacuzino
Alexandrina
Români ai Primului Război Mondial
Români ai celui de-al Doilea Război Mondial
Legionari

Alexandrina Cantacuzino


Alexander Vasilyevich Terentyev (en ), né le  à Naryan-Mar, est un fondeur russe. Il est spécialiste du sprint et remporte sa première course de Coupe du monde en ouverture de la saison 2021-2022.

Biographie
Participant à la Coupe d'Europe de l'Est à partir de la fin d'année 2014, il obtient son premier top dix en fin d'année 2016, avant de décrocher sa première médaille internationale (en bronze) sur le sprint libre du Festival olympique de la jeunesse européenne en 2017 à Erzurum.

Il prend part à son premier championnat du monde junior en 2018 à Goms, terminant dixième du dix kilomètres classique, treizième du sprint libre et troisième du relais (médaille de bronze).

Gagnant de sa première course en Coupe d'Europe de l'Est en fin d'année 2018 (sprint), Terentyev fait ses débuts en Coupe du monde en  à Dresde, où il marque ses premiers points avec une  place au sprint libre, puis termien cinquième du sprint par équipes le lendemain. En 2019, il cumule plusieurs succès, gagnant deux médailles d'or à l'Universiade à Krasnoïarsk, sur les sprints individuel et par équipes et devant champion du monde junior à Lahti sur le sprint classique, en plus de ses médailles d'argent au dix kilomètres libre et en relais.

En mars 2020, alors passé en catégorie des moins de 23 ans, il se qualifie pour sa première demi-finale en Coupe du monde à Drammen pour prendre la huitième place du sprint.

Jusque là seulement actif dans les sprints dans l'élite, le Russe est engagé dans le Tour de ski pour la première fois en 2020-2021 et parvient à s'illustrer pour achever la course au  rang.
Il obtient sa première sélection majeure aux Championnats du monde 2021 à Oberstdorf, où il finit  du sprint classique. Cet hiver, il remporte le titre de champion du monde des moins de 23 ans du sprint (style classique).

Pour sa première manche de Coupe du monde en 2021-2022, il domine tous ses adversaires, dont Johannes Høsflot Klæbo lors de la finale du sprint classique de Ruka, grâce à une grosse attaque sur la montée finale qui impressionne le monde du ski. Il s'agit de son premier podium et victoire à ce niveau. Il est plus tard deuxième avec le relais à Lillehammer.

Palmarès

Jeux olympiques

Légende :
  : première place, médaille d'or
  : deuxième place, médaille d'argent
  : troisième place, médaille de bronze
  : pas d'épreuve
 — : non disputée par Terentyev

Championnats du monde

Légende :
  : pas d'épreuve
 — : non disputée par Terentyev

Coupe du monde
 Meilleur classement général :  en 2021.
 Meilleur classement en sprint :  en 2021.
 1 podium individuel : 1 victoire.
 1 podium par équipes : 1 deuxième place.

Victoire individuelle

Classements en Coupe du monde

Championnats du monde des moins de 23 ans

Légende : : pas d'épreuve
 médaille d'or : médaille d'argent

Championnats du monde junior

Légende : : pas d'épreuve
 médaille de bronze

Universiades
Krasnoïarsk 2019 :
 Médaille d'or sur le sprint libre.
 Médaille d'or sur le sprint par équipes.

Festival de la jeunesse européenne
 Erzurum 2017 :
 Médaille de bronze sur le sprint libre.

Coupe d'Europe de l'Est
 du classement général en 2019.
2 podiums, dont 1 victoire.

Coupe OPA
1 podium.

Références

Liens externes

Naissance en mai 1999
Naissance dans l'oblast d'Arkhangelsk
Fondeur russe
Fondeur aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Médaillé aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Médaillé de bronze olympique du Comité olympique de Russie

Alexander Terentyev


An Oncidium leopardinum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Oncidium leopardinum in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium leopardinum


Auto klub Rijeka, hrvatski automobilistički klub iz Rijeke. Osnovan je 1946. godine. Organizirao je Riječki ženski rally od 1971. do 1999. godine. Uspješni članovi kluba su Ivan Pavlović, državni prvak u vožnji na kronometar, Dejan Kopajtić, Marijan (Mario) Kosić,Daniel Bezjak i dr.

Izvori

Vanjske poveznice
AK Rijeka
Facebook AK Rijeka
Racing.hr

Hrvatski automobilistički klubovi
Rijeka, AK

AK Rijeka