Hortense Eugénie Cécile de Beauharnais (Pariz, 10. travnja 1783. – dvorac Arenenberg, Švicarska, 15. listopada 1837.), francuska plemkinja, kraljica-supruga Nizozemske (1806. – 1810.) i kneginja Saint-Leua od 1814. godine; pastorka francuskog car Napoleona I.

Rodila se u obitelji viskonta Alexandra de Beauharnais († 1794.) i Joséphine. Imala je brata Eugènea, kojeg je Napoleon imenovao potkraljem Italije. Godine 1802. udala se za Napoleonovog brata Luja Bonapartea, s kojim je imala sina, Charlesa Louisa Napoleona, kasnijeg cara Drugog Francuskog Carstva, poznatog pod vladarskim imenom Napoleon III.

Nakon što je izbjegla iz Francuske, zbog podrške koju je pružila Napoleonu 1815. godine, posvetila se pisanju memoara koji su izdani 1862. godine.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Hortense de Beauharnais - Proleksis enciklopedija
 Hortense, kraljica Nizozemske - Britannica Online

Životopisi, Francuska
Bonaparte

Hortense de Beauharnais


ස්නෙෆෙර්කා යනු පළමු රාජවංශයේ අවසාන කාලයේ රාජ්‍ය පාලනය කරන්නට ඇතැයි විශ්වාස කෙරෙන මුල්කාලීන ඊජිප්තු රජකෙනකුගේ සෙරෙඛ්-නාමයයි. ඔහුගේ රාජ්‍ය සමයේ දිග නිවැරදිව නොදනී. එහෙත් එය ඉතා කෙටි යැයි විශ්වාස කෙරේ. ඔහුගේ කාලානුක්‍රම පිහිටුම ද අපැහැදිළි ය.

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි
Francesco Raffaele: Horus SNEFERKA - Horus Bird - Horus SEKHET (?) - Horus BA

ක්‍රි.පූ. 30වන සියවසේ පාරාවෝවරු
ක්‍රි.පූ. 29වන සියවසේ පාරාවෝවරු
ඊජිප්තුවේ දෙවන රාජවංශයේ පාරාවෝවරු

ස්නෙෆෙර්කා


لغة الباشكير أو اللغة البشكيرية (Башҡорт теле باشكورت تيلي) هي واحدة من اللغات التركية وتُعتبر اللغة الأصلية في جمهورية باشكورستان في الإتحاد الروسي، يبرز فيها ثلاث لهجات هي اللهجة الجنوبية والشرقية والشمالية الغربية

الجغرافيا
تتوزع اللغة البشكيرية في مناطق باشكورستان، تشيليابينسك، أورينبورغ، تيومين، سفيردلوفسك، كورغان، سامارا، ساراتوف، مناطق بيرم، تتارستان، جمهورية أودمورت.

هناك أكثر من مليون ومئتي ألف متحدث للغة البشكيرية باعتبارها اللغة الأم، وفقاً للتعداد السكاني في روسيا لعام 2010 فإن اللغة البشكيرية يتحدثها في روسيا أكثر من مليون ومئة ألف شخص منهم أكثر من 977 ألف شخص من الباشكير، 131 ألف من التتار، 20 ألف من الروس، 6 آلاف من قومية تشوفاش، 3 آلاف من قومية الماري، آالف من الكازاخستانين، ألف من قومية أودمرتش، ألف من الأوزبك، وأكثر من 8 آلاف من قوميات مختلفة.

الكتابة والأبجدية

استخدمت القبائل البشكيرية في العصور القديمة الكتابة التركية القديمة، وبعد وصول الإسلام في في القرن العاشر واستمراه لعدة قرون، بدأ البشكير في استخدام الخط العربي على أساس هذه الكتابة، وتم تشكيل ما يُسمى اللغة التركية المحلية «أورال فولغا تركس» وقد كتبت من القرن الثالث عشر إلى بداية القرن العشرين.

من منتصف القرن التاسع عشر بدأ تكوين لغة بشكيرية وطنية، في عام 1923 تمت الموافقة على الأبجدية القائمة على الأحرف العربية وفي عام 1929 ظهرت الأبجدية الباشكيرية على أساس الأبجدية اللاتينية وفي عام 1940  تم إدخال الأبجدية القائمة على الأبجدية السيريلية لتتكون الأبجدية الحديثة للغة الباشكيرية من 42 حرفًا بالإضافة إلى 33 حرفًا شائعًا مع اللغة الروسية مع وجود 9 أحرف أخرى للإشارة إلى الأصوات الخاصة باللغة الباشكيرية.

الأبجدية البشكيرية

التاريخ
يتألف تاريخ اللغة البشكيرية من أربع مراحل:
 التاي (الطبقة القديمة)
 التركية المشتركة (يتم تشكيل جميع المفردات الرئيسة من الميزات المشتركة لجميع اللغات التركية)
 كيبتشاك (البدء بتشكيل الأصوات من اللغات الكيبتشاكية التركية)
 لغة بشكيرية
بعض الاختلافات المحددة للغة البشكيرية هي نتيجة للتفاعل مع اللغات الإيرانية والفنلندية الأوغرية والمنغولية والتونغوس والمنشورية والسلافية. بعد اعتماد الإسلام من قبل البشكير  تأثرت لغتهم بشكل كبير بلغات أخرى مثل العربية والفارسية مما أدى إلى تغيير في البنية المعجمية والصوتية للغة البشكيرية في القرن العشرين فيما يتعلق بتوسيع ثنائية اللغة الباشكيرية-الروسية فقد حدثت تغييرات جديدة في الصوتيات للغة.

المفردات
اللغة البشكيرية هي لغو محافظة إلى حد كبير حيث تُشير الدراسات إلى أنّها تحتفظ بـِ 95% من المفردات التركية القديمة من القرنين السادس والثامن قبل الميلاد.
تٌعتبر اللغة التتارية هي الأقرب على البشكيرية مع اختلافات جزئية في الأصوات والنحويات.

القاموس
تم الإنتهاء في عام 2018 من تجميع «القاموس الأكاديمي للغة البشكيرية» في 10 مجلدات ويُعتبر هذا القاموس هو القاموس الأول من نوعه في التفسير للغة البشكيرية

مراجع

لغات إلصاقية
لغات تركية
لغات ذات انسجام مصوت
لغات ذات رمز أيزو 1-639
لغات ذات رمز أيزو 2-639
لغات ذات نمط فاعل-مفعول به-فعل
بشكيرية
لغات كازاخستان
وسائل الإعلام حسب لغة روسيا

اللغة البشكيرية


În teologie este desemnată ca traducianism doctrina care afirmă că sufletul personal cu care fiecare ființă umană se presupune a fi dotată, este un rezultat al unui act generativ/ germinativ, ca și corpul, aspectul material al ființelor umane. Adică, sufletul unei persoane este derivat din sufletele părinților săi. Traducianismului i se opune creaționismul, care atribuie fiecărui suflet personal un act special de creare a sa de către Dumnezeu.

Istoria acestui concept în teologie
Denumirea de traducianism a fost lansată de către pelagianul Julian de Eclana, acuzându-i a fi traducianiști pe unii autori catolici precum Sf. Ciprian de Cartagina și Sfântul Ambrozie; așa cum menționează Sfântul Augustin de Hipona.

Istoricii au văzut precedente ale traducianismului la unii orientali, cum ar fi Apollinaris, Nemesius și în unele lucrări ale Sfântului Grigorie de Nyssa, care face distincție între celibat și căsătorie tratând, totodată, și reconcilierea "dorinței sufletului de uniune cu Dumnezeu" cu "nevoile de viață familială și comunitară care apar din trup". În realitate, doctrina s-a bucurat de o mai bună dezvoltare printre occidentali. Tertulian a propulsat această teorie a traducianismului, oferindu-i un sens aproape "corporal", sens pe care Sf. Augustin îl va respinge mai târziu.

Nu apare clar la nimeni altul, exceptând mai târziu pe St. Lucifer din Cagliari și ucenicii săi; Gennadio și, conform lui Rufino, de asemenea, la Lactantius. St. Jerome îl neagă pe acesta din urmă, exagerând, în același timp, prin afirmația că "majoritatea occidentalilor" sunt partizani ai acestei doctrine. Adevărul este că această temă nu a fost încă definită ca o dogmă completă, și se observă că existau îndoieli printre unii autori inițiali, care nu au studiat-o temeinic. Rufino așa ne lasă mărturie, iar Jerome nu pregetă a-l menționa.

Note

Vezi și
 Creaționism
 Suflet

Teologie

Traducianism


COGOG (Combined G asor Gas) Savaş gemilerinde kullanılan tahrik sistemidir. Geminin sadece intikalini değıl, üzerindeki çeşitli sistemlerin çalışması için gerekli elektrik enerjisini de sağlar.

COGOG Gaz türbinin ve gaz türbinin birleşmesinden oluşur. Sürat ihtiyacına bağlı olarak farklı güçlerdeki gaz türbinleri müşterek olarak değil, birbirine alternatif olarak kullanır. Ingiliz Donanması COGOG veya CODLAG sistemini tercih ettiği görülmektedir.

Deniz tahrik sistemleri

COGOG


La Estación de Alfarelos es una plataforma ferroviaria de la línea del Norte y del ramal de Alfarelos, que sirve a parroquias de Granja do Ulmeiro, en el Ayuntamiento de Soure, en Portugal.

Descripción

Localización y accesos
Esta plataforma se encuentra junto a la calle de la Estación, en la localidad de Granja do Ulmeiro.

Descripción física
En enero de 2011, tenía 5 vías de circulación, que presentaban longitudes entre los 350 y 430 metros; las plataformas presentaban de 305 a 384 metros de extensión, y 30 a 50 centímetros de altura.

Historia

Siglo XX
En 1903, la Compañía Real de los Ferrocarriles Portugueses ordenó que fuesen colocados semáforos del sistema Nunes Barbosa en esta estación. En finales del mismo año, partió, de esta estación, una composición para acorrer a un descarrilamiento en la Estación Ferroviaria de Soure.

En 1932, fue aquí instalado un hotel, con capacidad para 52 camas; el 13 de  abril del año siguiente, la Compañía de los Caminhos de Ferro Portugueses inauguró otro hotel, para el personal de trenes y revisión. La construcción de esta estructura, considerada, en este momento, como una de las mejores de su tipo dentro de la empresa, fue dirigida y fiscalizada por el ingeniero jefe de la Compañía, Luís Alexandre da Cunha.

Siglo XXI
En 2001, fue derrumbado el edificio de pasajeros, siendo construido uno temporal en su lugar. Se estima que la construcción del edificio de pasajeros definitivo, prevista en el ámbito de un proyecto de modernización de la línea del Norte de la Red Ferroviaria Nacional, se inicie en el cuarto trimestre de 2010, y que esté terminada a finales de 2012.

En septiembre de 2007, un hombre fue herido en esta estación, al intentar salir de una composición Alfa Pendular en movimiento.

Estaban previstas, en enero de 2011, la realización de obras de conservación de las catenarias, en esta estación, entre el primer y cuarto trimestres de 2012.

Véase también
 Red Ferroviaria Nacional
 Comboios de Portugal

Referencias

Enlaces externos
Página de la Estación de Alfarelos, en el portal de la operadora Comboios de Portugal
Fotografías de la Estación de Alfarelos, en el portal Railfaneurope

Alfarelos
Soure

Estación de Alfarelos


Haluk Acil, bilinen adıyla Haluk Levent (d. 26 Kasım 1968, Adana), Türk rock şarkıcısı, hayırsever ve Ahbap Derneği'nin kurucusu.

Haluk Levent, 2023 yılında Time dergisinin Dünyanın En Etkili 100 Kişisi listesinde yer aldı. Elif Şafak'ın kaleme aldığı yazıda "eğer 'ses yok' ifadesi umutsuzluğun sembolüyse, Haluk Levent de umudun sembolüdür" ifadelerine yer verildi ve hükümet, 2023 Kahramanmaraş depremleri sonrasında beceriksiz olmakla eleştirildi. Levent daha sonra yaptığı açıklamada tanıtım yazısının içeriğinin kendisini üzdüğünü ve ödülü reddettiğini duyurdu.

Hayatı
26 Kasım 1968 tarihinde Adana'nın Yüreğir ilçesindeki Yamaçlı Mahallesi'nde doğmuştur. Dokuz kardeşin sekizincisi olan Haluk Levent, ailesinin Nusayri olduğunu fakat Arap olmadıklarını ifade etmektedir. İlköğretimi, Sabancı İlkokulu'nda okudu. Adana Atatürk Lisesi'nden mezun olduktan sonra sırasıyla Karadeniz Teknik Üniversitesi Orman fakültesi Orman Mühendisliği, Ankara Üniversitesi Kastamonu Meslek Yüksek Okulu Bilgisayar Programcılığı, Orta Doğu Teknik Üniversitesi Fen Edebiyat Fakültesi Fizik ve Ankara Üniversitesi meslek yüksekokulu Muhasebe bölümlerinde kısa zamanlar öğrencilik yaptı. Üniversite giriş sınavlarını kazanıyordu ama eğitimini istikrarlı bir şekilde ilerletemiyordu. Bu durumda ailesinin maddi sıkıntıları da önemli bir rol oynuyordu. Sınavlarla geçen bu yıllar içinde ticaretle uğraşan Haluk Levent, başarısız bir ticaret adamı olarak Adana'dan ayrıldı ve kendini yollara verdi. İlk albümünün "Yollarda" adını alması da bu günlerdeki deneyimlerin sebebidir. Birçok şehirde dolaşıp şarkı söyledi. Kimi zaman hasta bir kız çocuğu için sokak sokak dolaşıp şarkı söyleyerek para toplamaya çalıştı. Bu çabaların bazılarında başarılı oldu.

1992 yılında İstanbul'a geldi. Ortaköy'de çeşitli barlarda çalıştı. Yıldıray Gürgen ile tanıştı. 1990'da başladığı albüm çalışmaları zahmetli ve yıldırıcı üç yılın ardından meyvesini verdi. Temmuz 1993'te Yollarda albümünü çıkarttı. Bu albüm aynı zamanda Anadolu rock müziğinin ortaya çıktığı 70'lerden sonra ikinci yükseliş döneminin ilk eserlerindendir. Aynı yıl Moğollar da 20 yıl aradan sonra yeni bir albüm çıkartmıştır. Yollarda hiç beklenmedik bir şekilde yaklaşık iki yüz binlik satış rakamına ulaştı. Bu, Türkiye müzik piyasasında açılan yeni bir kulvarın milyonları ardından sürükleyeceğine dair ilk işaret gibiydi.

İlk albümün ardından Ekim 1995'te Bir Gece Vakti bir milyona yaklaşan satış rakamı yakaladı. Yine 1996'nın hemen sonunda Arkadaş albümü piyasaya çıktı. Bu albümle sanatçı, Anadolu rock müziğin müzikal anlamda en başarılı örneklerinden birine imza atmıştır. Sanatçı "Arkadaş" albümü için "Bu albümle dünya standartlarını yakaladım" demektedir.

Ağustos 1997'de on yıl öncesine ait 3 milyon liralık karşılıksız çek nedeniyle tutuklandı ve cezaevine girdi. 9 ay 15 gün cezaevinde kaldı. Cezaevindeyken uzun saçlarını kesip Gülnar'a, yapılması düşünülen nükleer santral projesinin protesto gösterilerine yolladı. Cezaevine girmeden önce oluşturmuş olduğu kayıtlarla Mektup albümünü çıkarttı. Cezaevi yıllarında Kedi Köprüsü adlı ilk kitabını yazdı.

Cezaevinden çıktıktan sonra yeni albümünü hazırlamak için çok az bir vakti vardı. Çünkü 18 aylık askerlik görevi bekliyordu. Bu koşullar altında Eylül 1998'de Yine Ayrılık albümünü çıkarttı ve askere gitti. Askerdeyken Türkiye'nin daha önce hiç gitmemiş olduğu yerlerinde konserler verdi. Bütün Doğu ve Güneydoğu Anadolu'da konserler verdi. 1999 depreminin ardından İzmit'te kurulan çadır kentlerde bizzat çalışıp çadırlar kurdu. Depremzedeler yararına konserler verdi. Askerdeyken izin günlerinin hepsini stüdyoda geçirdi. 2000'in hemen başında www.leyla.comu çıkarttı. Gittikçe dijitalleşen bir dünyada duyguların da dijitalleştiğinden dem vuruyor, "Kamyoncunun Türküsü" şarkısıyla Susurluk'a gönderme yapıyordu.

Bununla beraber Serdar Öztop ve Akın Eldes gibi kaliteli müzisyenlerle çalışıp albümlerinin kalitesinin artmasını sağladı. Askerlik görevinin ardından sırasıyla Şubat 2001'de Kral Çıplak, Ekim 2002'de Bir Erkeğin Günlüğü, Eylül 2004'te Aç Pencereni, Nisan 2005'te Annemin Türküleri adlı albümlerini piyasaya sürdü. Ayrıca ikinci deneme kitabı olan Moritos'un Düşlerini yayımladı. Sanat yaşamının on beşinci yılına (2005) adım atan sanatçı, bu geçen on beş yıl boyunca yurt içinde ve yurt dışında yaklaşık on bin konsere çıktı. 15 yılda yaklaşık olarak beş bin gün olduğunu varsayarsak buradan Haluk Levent'in bu 15 yıl içinde her gün yaklaşık iki konser verdiği sonucunu çıkarabiliriz ve bir günde 11 saat konser verdi. Türkiye'de en çok konser veren sanatçıların başında gelen Haluk Levent, bu konserlerin çok önemli bir kısmından para almamış, konserin gelirini ihtiyacı olan hastalara vakfetmiştir. "Yardımsever Rock'çı" tanımının yakıştırılması bu sebeptendir.

Aynı zamanda çevre sorunlarına karşı duyarlılığıyla ön plana çıkan sanatçı, hemen hemen her albümünde çevre bilincini aşılama yolunda şarkılara yer verdi. Türkiye'nin değişik bölgelerinde çevreye zarar verdiği söylenen projeler aleyhine davalar açtı ve açılan davalara müdahil oldu. Mersin'in Kazanlı ilçesindeki Caretta Caretta kaplumbağalarının soyunun tükenmemesi için protesto gösterilerinde bulundu. Haluk Levent'in Ela adında bir kız çocuğu vardır.

Sanat yaşamına on beş albüm, on bin konser, iki kitap, yüzlerce ödül, yardım konserleri, iki tane rekor konser (on iki saatlik), onlarca çevre davası sığdırdı. 2010'un son aylarında Hacivat Karagöz adlı albümünü çıkardı. Sanal âlemde izlenme rekorları kırdı ama kaset-CD satışlarında bu oran görülmedi. Şubat 2014'te Dostane isimli albümünü çıkardı. 2019 yılında Tam Bana Göre isimli albümünü çıkardı. 2021 yılında Vasiyet isimli albümü çıkardı. Haluk Levent bu albümde 2019 yılında kaybettiği annesi Sabriye Acil'in en sevdiği parçaları seslendirmiştir.

2010 yılında Ankara 5. İcra Mahkemesinin çıkardığı yakalama kararı gerekçesiyle gözaltına alınarak Kadıköy Adliyesi'ne getirildi, 600 bin TL icra borcunu ödeyemediği için tutuklandı. "Dolandırıcılık ve karşılıksız çek" suçlarından kesinleşmiş 3 aylık hapis cezası nedeniyle cezaevine gönderildi. Cezaevinde başını duvarlara vurarak kendisine zarar verdiği basın tarafından haber yapıldı. 8 yıl sonra beraat etti. Mahkeme, "çıkar amaçlı suç örgütüne üye olma" ve "yağmaya teşebbüs" suçlarından 16.5 yıla kadar hapsi istenen Haluk Levent'in beraatine karar verdi.

2023 Kahramanmaraş depremleri sonrası depremzedeler için yardım kampanyası başlattı.

Ahbap

Haluk Levent'in 2017'de "platform" adı altında faaliyete başlattığı ve ardından dernekleşen "Ahbap" adlı dernek, öğrencilere burs, medikal cihaz ve ilaç temini, çeşitli yardım, etkinlik, kan ve kök hücre kampanyası ve eğitim faaliyeti düzenlemektedir. Bunun yanında Ahbap toplumdaki her türlü soruna sürdürülebilir çözümler arayan bir iş birliği hareketi olarak tanımlanmaktadır.

Diskografi

Solo Albümler

Konuk Sanatçı Olarak Katıldığı Albümler
 2005: Esra Kahraman - Parantez - Nereye Saklarsın
 2006: Mehmet Tokat - İnadına Seveceğim - Tükendi Sevdam
 2022: Ceylan Ertem - Duyuyor Musun? - Odam Kireçtir Benim / Gönül Çalamazdan Aşkın Sazını / Başka Türlü Bir Şey

Kolektif Albümler
 2006: Yaz Şarkıları - Çemberimde Gül Oya
 2006: Pop 2006 - İzmir'in Kavakları

Övgü Albümleri
 2000: Bülent Ortaçgil - Şarkılar Bir Oyundur - İntegral
 2002: Ahmet Kaya - Dinle Sevgili Ülkem - İçimde Ölen Biri
 2002: Barış Manço - Yüreğimdeki Barış Şarkıları - Yine Yol Göründü Gurbete
 2004: Serhan Kelleözü - Aynı Mahallenin Çocukları - Sormalı, Akdeniz Akşamları
 2006: Cem Karaca - Mutlaka Yavrum - Namus Belası
 2007: Ezginin Günlüğü - Çeyrek - Sabah Türküsü
 2013: Onur Akın - Onurlu Yıllar 25. Yıl - 33 Kurşun
 2015: Musa Eroğlu - İle Bir Asır - Cuş Havası
 2016: Zülfü Livaneli - Livaneli 50. Yıl "Bir Kuşaktan Bir Kuşağa" - Kan Çiçekleri
 2018: Cem Karaca - Merhaba Gençler 2018 - Yorgunum Kaptan

Kaynakça

Dış bağlantılar

 https://ahbap.org 7+Ekim+2020+tarihinde+Wayback+Machine+sitesinde+arşivlendi.

 Haluk Levent Resmi İnternet Sitesi
 Haluk Levent Resmi Facebook Sayfası
 Haluk Levent Resmi Twitter Sayfası
Haluk Levent Resmi İnstagram Sayfası

Yaşayan insanlar
1968 doğumlular
Yüreğir doğumlular
Adana doğumlu şarkıcılar

Nusayriler
Türk rock şarkıcıları
Türk erkek şarkıcı-şarkı yazarları
20. yüzyılda Türk erkek şarkıcılar
21. yüzyılda Türk erkek şarkıcılar
Türk tutuklular ve hükümlüler
1990'ların şarkıcıları
2000'lerin şarkıcıları
2010'ların şarkıcıları
2020'lerin şarkıcıları
Prestij Müzik sanatçıları
Popüler Müzik sanatçıları
Seyhan Müzik sanatçıları
DMC sanatçıları
Pasaj Müzik sanatçıları
Kral TV Video Müzik Ödülü sahipleri
Türkiye tarafından tutuklanan kişiler
Protest müzik şarkıcıları
Anadolu rock müzisyenleri

Haluk Levent


Gertrude Elizabeth Campbell, née Blood le  et morte le , est une journaliste, auteure, dramaturge et éditrice d'origine irlandaise. Elle était mariée à Lord Colin Campbell (homme politique), beau-frère de la princesse Louise du Royaume-Uni (1848-1939), quatrième fille de la reine Victoria.

Jeunesse
Ses parents sont le propriétaire foncier irlandais Edmund Maghlin Blood (1815, Brickhill, comté de Clare-1891, Chelsea) et Mary Amy Fergusson (1815, Leixlip, comté de Kildare - 8 octobre 1899, Chelsea) qui se sont mariés en 1851. La famille Blood possède des domaines dans le comté de Clare depuis le règne d'. Edmund et Mary ont trois enfants : Neptune William (né le 7 juillet 1853), Mary Beatrice (née vers 1855) et Gertrude Elizabeth.

Mariage

Gertrude, une beauté sculpturale aux yeux noirs, rencontre Lord Colin Campbell en octobre 1880 alors qu'il rend visite à des amis en Écosse ; ils se fiancent en quelques jours. Le couple se marie le 21 juillet 1881.

Lord Colin est né le 9 mars 1853, cinquième fils de George Campbell (8 duc d'Argyll) et de Lady Elizabeth Georgiana Sutherland-Leveson-Gower. Il est diplômé en droit (LL. B.), est député de l'Argyllshire de 1878 à 1885 et commence à exercer comme avocat en 1886.

Le mariage est reporté deux fois par Lord Colin en raison de ses problèmes de santé, et lorsqu'il propose un contrat de mariage, exigeant d'être soigné jusqu'à ce que son médecin estime qu'il aille assez bien pour consommer le mariage, Edmund Blood soupçonne le pire et demande ouvertement si Lord Colin souffre de « cette maladie répugnante », un euphémisme pour une infection sexuellement transmissible. La mère de Gertrude veut que les projets de mariage se poursuivent, peut-être parce que cela fournirait une entrée dans ce qu'elle considère comme des cercles sociaux élevés. Le duc d'Argyll s'oppose à l'union, estimant que son fils se marierait en dessous de sa condition.

Le mariage a lieu en juillet 1881, les Campbell s'installant par la suite au 79 Cadogan Place à Londres. On découvrit plus tard que Lord Colin avait effectivement une maladie vénérienne et avait infecté Gertrude. On suppose généralement qu'il avait la syphilis, mais il n'y a aucune preuve concluante quant à la nature de la maladie.

Séparation et divorce
Gertrude obtient une séparation de corps de Lord Colin en 1884 (plus tard confirmée en appel) pour cruauté, car il l'a sciemment infectée.

À la fin de 1884, les deux parties demandent le divorce, bien que le procès n'ait eu lieu qu'à la fin de 1886. Lord Colin accuse sa femme d'adultère, citant quatre noms : George Spencer-Churchill (8 duc de Marlborough), fils du John Spencer-Churchill (7 duc de Marlborough), pour adultère notoire ; Sir Eyre Shaw, le chef de la Metropolitan Fire Brigade ; Sir William Francis Butler, célèbre soldat, aventurier et auteur ; et Thomas Bird, le médecin qui a traité à la fois Lord et Lady Campbell. William Gully ( vicomte Selby), futur Président de la Chambre des communes du Royaume-Uni est son avocat. Gertrude est défendue par Sir Charles Russell (baron Russell de Killowen).

Harry Furniss, l'illustrateur, est présent pendant le procès, réalisant de nombreux portraits des personnalités impliquées pour les quotidiens. La procédure comprend une visite du jury au domicile londonien des Campbell pour vérifier le témoignage du majordome sur le fait d'avoir été témoin à travers un trou de serrure des rencontres de Lady Colin avec d'autres hommes. Son divorce étant refusé, le couple reste marié jusqu'à la mort de Lord Colin en 1895 de sa « répugnante maladie ». En Grande-Bretagne, les mutoscopes sont devenus connus sous le nom des machines « What the Butler Saw » en référence à l'affaire.

Les parents de Blood avaient connu un vie calme et respectable qui est bouleversée par le long et scandaleux procès de divorce de leur fille avec ses révélations lubriques.

Christabel Pankhurst a déclaré à propos du fait que Gertrude Blood s'était vu refuser le divorce : .

Vie ultérieure

Une fois le procès terminé, Gertrude Blood entreprend de remodeler sa vie. Elle a toujours aimé l'écriture et se tourne facilement vers le journalisme, écrivant des chroniques sur l'art et les voyages, la mode, la musique et le théâtre, le sport et la pêche - l'un de ses passe-temps favoris. Ses autres talents comprennent la peinture, l'équitation, le cyclisme, la natation, une belle voix chantante, une excellente maîtrise du français et de l'italien (qu'elle parlait bien avant d'être initiée à l'anglais), un peu d'allemand, d'espagnol et d'arabe, et est reconnue comme experte en escrime. Elle contribue régulièrement aux colonnes de la Saturday Review et de la Pall Mall Gazette et édite ensuite le Ladies Field. Au cours de sa carrière, elle utilise les pseudonymes « Véra Tsaritsyn », « GE Brunefille » et « QED ».

Bien qu'ostracisée par les membres de la société même dont elle a rêvé de faire partie - ils ont resserré les rangs lorsqu'il est devenu évident qu'un membre de leur groupe était défié publiquement - sa vivacité, sa vision libérale, sa créativité et son esprit acerbe font d'elle un ajout bienvenu dans les milieux littéraires et artistiques. Elle est une confidente de Whistler qui l'a décrite dès sa première rencontre comme « la dame très belle et extrêmement aimable » ; George Bernard Shaw la considère comme une déesse. Sa relation avec Frank Harris et Oscar Wilde, qu'elle appelle « la grande limace blanche », est moins cordiale. Elle pose pour Whistler pour son tableau Harmony in White and Ivory : Portrait of Lady Colin Campbell, qui a été perdu ou délibérément détruit, et commande un portrait à Frank Duveneck, dont la future épouse, l'artiste Elizabeth Boott (1846–1888) est aussi une amie proche. Gertrude connait suffisamment Duveneck pour envoyer secrètement certaines de ses gravures vénitiennes à la première exposition de la New Society en 1881. Elle est considérée comme excentrique et Augustus Hare rapporte qu'elle « portait un serpent vivant autour de la gorge par temps chaud car cela garde le cou si frais ». Dans sa chronique du 20 octobre 1897 dans The World, elle écrit une pièce intitulée « Modern Gladiators » sous le nom de « Véra Tsaritsyn », sur le fait d'assister à la projection d'un film muet à l'Aquarium de Londres. Le film couvre le choc du titre mondial des poids lourds à Carson City entre James J. Corbett et Bob Fitzsimmons le 17 mars 1897. Sa description fait l'éloge du choc physique et souligne son plaisir sensuel.

Shaw note dans son journal le 17 octobre 1889 qu'il a écrit à Edmund Yates pour lui demander de donner le poste de critique d'art au World à Lady Colin Campbell. Les critiques d'art et de musique facilement lisibles de Shaw paraissent régulièrement dans The World et The Star, mais comme il est très occupé, il démissionnerait volontiers de ce qu'il considère comme ennuyeux. Bien plus tard, il écrira à Frank Harris : « Depuis Lady Colin Campbell, j'ai été familiarisé avec les beautés célèbres et avec ce qui n'est en aucun cas la même chose, de très belles femmes. »

Shaw l'interviewe en 1893 et écrit: « Imaginez une dame avec un esprit foudroyant, un sens de l'humour impitoyable, une compétence en journalisme surpassant celle de n'importe quel intervieweur, un pouvoir humiliant et évident de vous compter d'un coup d'œil, et probablement de ne pas penser beaucoup à vous, une allure superbe qui apporte toute l'abjection de votre nature, et une beauté dont la simple renommée vous fait tomber dans une attitude d'hommage amateur galant qui remplit la mesure de votre confusion sournoise. La coutume veut que l'intervieweur décrive le sujet d'un entretien comme sa « victime ». Il n'est pas possible d'exprimer à quel point les tables ont été renversées à cette occasion. »

Gertrude Elizabeth Blood décède à Carlyle Mansions à Londres le 1er novembre 1911 après une longue maladie.

Œuvres choisies

 Topo, A Tale About English Children in Italy London: Belfast, Marcus Ward & Co., 1876 sous le nom-de-plume GE Brunefille, illustré par Kate Greenaway
 Un livre du ruisseau qui coule et des eaux calmes (1885)
 Darell Blake, une étude : Trischler (1889) – roman
 Étiquette de la bonne société (1893) (éditeur)
 Le vestiaire de la dame (1893) (traducteur)
 A Woman's Walks - Londres: Eveleigh Nash, 1903 - une sélection d'essais publiés pour la première fois dans The World
 Bud and Blossom, pièce de théâtre
 L'été de la Saint-Martin, pièce de théâtre avec Clothilde Graves
 Un miracle chez les lapins

Références

Bibliographie

 Anne Jordan Love Well the Hour: Life of Lady Colin Campbell (1857–1911) : Matador (2010)
 Gordon H. Fleming Lady Colin Campbell: "Déesse du sexe" victorienne : Windrush (1989)

Article connexe

 Portrait de Lady Colin Campbell, née Gertrude Elisabeth Blood

Liens externes

 Maisons de Londres
 Biographie

Écrivain dont l'œuvre est dans le domaine public
Écrivain de langue anglaise
Personnalité féminine de l'époque victorienne
Écrivain irlandais du XIXe siècle
Dramaturge irlandais
Socialite britannique
Décès en novembre 1911
Naissance en mai 1857
Pages avec des traductions non relues
Décès à 54 ans

Gertrude Elizabeth Blood


Hoche () is a station of the Paris Métro, serving line 5. It is named after the nearby rue Hoche, which in turn was named after Lazare Hoche (1768-1797), a general during the French Revolution who at the age of 25, commanded the Army of the Moselle in which he drove the Austrians back to Wœrth, cleared Landau and Alsace. The platform in the direction of Bobigny contains in a display case where a bust of Lazare Hoche as well as several images evoking his life as a general were installed.

History
The station opened on 12 October 1942 when the line was extended from Gare du Nord to Église de Pantin.

As part of the "Renouveau du métro" programme by the RATP, the station was renovated and modernised in 30 August 2002.

In 2024, it will be served by line 3 of the T Zen network, a bus rapid transit system. It was originally slated to open in 2018, then postponed to the end of 2022, then again to 2024.

In 2019, the station was used by 4,995,902 passengers, making it the 83rd busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 2,616,315 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 77th busiest of the Métro network out of 305 stations.

In 2021, the station was used by 3,928,404 passengers, making it the 59th busiest of the Métro network out of 305 stations.

Passenger services

Access
The station has three accesses:

 Access 1: rue Hoche
 Access 2: rue du Pré-Saint-Gervais Centre Commercial
 Access 3: rue Charles Nodier (with an ascending escalator)

Station layout

Platforms

Hoche has a standard platform configuration: it has two side platforms separated by the two tracks under an elliptical vault. It has white and rounded lighting bands in the Gaudin style of the metro revival of the 2000s and white bevelled ceramic tiles cover the walls, vault, tunnel exits and outlets of the corridors. The platforms are equipped with benches made of slats. Its advertising frame is made up of brown faience in a simple geometric pattern and the letter M surmounted on it, a feature only found in seven other stations on the network.

For more than ten years until 2018, the name of the station on the walls of the platforms were written in Parisine font on thin plates, covering the original names that were made of faience. As with Filles du Calvaire on line 8 and Porte des Lilas on line 11, they were removed and the faience signs were restored.

Other connections
The station is also served by lines 151, 170, 330, and the P'tit Bus of the RATP Bus Network, and at night, by lines N13, N41, and N45 of the Noctilien network.

Nearby

 Centre National de la Danse

Gallery

References

Paris Métro stations in Pantin
Railway stations in France opened in 1942

Hoche station


A classe Admiral Gorshkov, designação russa Projeto 22350 para a versão original e atualizada armada com 16 e 32 células VLS respectivamente, é a mais nova classe de fragatas sendo construída pelo Severnaya Verf em São Petersburgo para a Marinha Russa com um custo de $ 250 milhões. O Projeto 22350 foi projetado pelo Severnoye Design Bureau e incorpora o uso de tecnologia furtiva. Em agosto de 2020, dez navios foram encomendados para entrega até 2027. O navio líder da classe, Almirante Gorshkov, foi comissionado em 28 de julho de 2018.

História
O projeto do navio, desenvolvido pelo Severnoye PKB (Northern Design Bureau) FSUE em São Petersburgo, foi aprovado pelo Comando Naval em julho de 2003. O plano é substituir totalmente as antigas classes Neustrashimyy e Krivak em quatro frotas russas.

O navio líder, Almirante Gorshkov ou seu nome completo - Almirante da Frota da União Soviética Gorshkov, foi lançado em 1º de fevereiro de 2006 no estaleiro Severnaya Verf em São Petersburgo. No final de outubro de 2008, o vice-primeiro-ministro russo, Sergei Ivanov, disse que a construção oportuna de navios de combate é uma tarefa prioritária para a indústria de construção naval da Rússia e anunciou que o primeiro navio da classe estaria pronto em 2011. A data de conclusão do navio principal foi inicialmente prevista para 2009, mas foi posteriormente adiada, assim como a data de comissionamento.

Em 24 de junho de 2009, durante a Exposição Naval Internacional "МВМС-IMDS 2009", o Comandante em Chefe da Marinha Russa, Almirante Vladimir Vysotsky, anunciou que a produção de uma segunda fragata da classe Almirante Gorshkov começaria em Severnaya Verf até o final do ano. Em novembro de 2009, o estaleiro Severnaya Verf anunciou que iniciaria a construção do segundo navio da classe em 26 de novembro, denominado Almirante Kasatonov. O navio foi lançado em uma cerimônia com a presença de representantes da Marinha Russa, da administração de São Petersburgo e do almirante Igor Kasatonov - filho do homônimo do navio, Vladimir Kasatonov. Em dezembro de 2014, um motor do almirante Kasatonov foi transferido para o almirante Gorshkov.

A primeira fragata foi lançada para fora da doca de lançamento em 29 de outubro de 2010. O navio estava apenas 40 por cento completo e então começou a ser equipado. Nesse ponto, os principais equipamentos e sistemas mecânicos que fornecem lançamento seguro foram instalados, incluindo uma usina de turbina combinada a diesel e gás (CODAG), conjuntos de engrenagens, eixos e parafusos de acionamento e instalações de fornecimento de energia elétrica. Outros trabalhos foram realizados no cais de montagem do estaleiro.

A Marinha Russa estabeleceu um requisito para 20 a 30 desses navios. O estaleiro Severnaya Verf anunciou até agora ter recebido pedidos de seis unidades. De acordo com o vice-comandante de armamento da Marinha Russa, vice-almirante Viktor Bursuk, a Marinha Russa precisa de nada menos que 15 dessas fragatas em versões básicas e atualizadas.

Em agosto de 2012, o estaleiro recebeu empréstimos no valor de RUB16,23 bilhões (US$ 510 milhões) do banco estatal Sberbank para viabilizar o projeto de construção da fragata.

Os dois primeiros navios da classe têm turbinas a gás da Zorya-Mashproekt na Ucrânia. Após a crise da Criméia de 2014, a indústria ucraniana recusou-se a fornecer tecnologia militar à Rússia. Como resultado, a NPO Saturn foi contratada para projetar motores nativos. As previsões iniciais esperavam que esses novos motores estivessem disponíveis em 2017–18, permitindo que os navios fossem comissionados a partir de 2020; no entanto, após a intervenção do governo russo, o plano foi antecipado. Em novembro de 2020, foi anunciado que a United Engine Corporation havia iniciado a entrega da usina de energia diesel-gás DGTA M55R, que seria instalada em fragatas da classe começando com o Almirante Isakov.

A primeira fragata da classe, Admiral Gorshkov , foi comissionada em 28 de julho de 2018.

O teste de estado do sistema de mísseis de defesa aérea de alcance de 150 km (93 mi) Poliment-Redut de navio russo com um radar phased array para as fragatas da série 22350 foi concluído, anunciou o comandante-em-chefe da Marinha Russa, almirante Vladimir Korolev, em fevereiro 2019.

Em fevereiro de 2019, o almirante Gorshkov e o almirante Kasatonov foram equipados com uma versão naval do novo sistema de contramedidas eletro-ópticas 5P-42 Filin. O Filin dispara um feixe semelhante a uma luz estroboscópica que afeta a visão dos combatentes inimigos, tornando mais difícil para eles mirar à noite. Durante o teste, os voluntários teriam usado rifles e armas para atirar em alvos protegidos pelo sistema e relataram ter problemas para mirar porque não podiam ver. Além disso, cerca de metade dos voluntários disseram que se sentiam tontos, enjoados e desorientados. Cerca de 20 por cento dos voluntários relataram alucinações.

Em 23 de abril de 2019, duas fragatas modificadas do Projeto 22350, Almirante Amelko e Almirante Chichagov, foram lançadas em Severnaya Verf em São Petersburgo durante uma cerimônia com a presença do presidente russo Vladimir Putin.  Foi relatado que eles seriam equipados com 24 células VLS para mísseis de cruzeiro Kalibr, Oniks ou Zircon, em oposição às 16 células VLS instaladas nas quatro primeiras fragatas da classe. Sua entrega à Marinha Russa está prevista para 2023/24 e 2025, respectivamente. Em 2021, foi relatado que a intenção era realmente encaixar 32 células VLS versáteis 3S-14 embarcadas no Almirante Amelko, Almirante Chichagove navios subsequentes. Isso ficou para ser confirmado. Em 2020, foi indicado que três navios seriam designados para a Frota do Norte, três para a Frota do Pacífico e dois para a Frota do Mar Negro. Um novo contrato para duas fragatas adicionais da classe foi anunciado no fórum Army-2020 , aumentando o número de fragatas projetadas nas Frotas do Norte e do Pacífico para quatro navios cada.

Em 30 de dezembro de 2020, foi relatado que a fragata Almirante Kasatonov concluiu com sucesso os testes de aceitação do complexo de mísseis antissubmarinos Otvet.

Em 30 de dezembro de 2021, foi noticiado que o Estaleiro Amur se prepara para assinar um contrato para a construção de seis fragatas para a Frota do Pacífico, provavelmente da classe Almirante Gorshkov. Isso diminuiria a carga em Severnaya Verf, que atualmente é responsável pela construção de todas as fragatas da classe Admiral Gorshkov. No entanto, não houve confirmação oficial do Ministério da Defesa ou do Estaleiro Amur.

Em 17 de agosto de 2022, a United Shipbuilding Corporation declarou que em breve estará pronta para enviar uma proposta de projeto para o Projeto 22350M "Super Gorshkov" ao Ministério da Defesa, com um navio de chumbo já planejado, mas ainda não conhecido publicamente (a partir de agosto 2022).

Em 15 de novembro de 2022, o Diretor Geral da Severnaya Verf Igor Orlov afirmou que o estaleiro estabelecerá cinco fragatas adicionais da classe Almirante Gorshkov.

Navios

Variantes

 Projeto 22350 – a versão original que foi encomendada.
 Projeto 22350 atualizado - com 32 células UKSK VLS (para mísseis de cruzeiro ) em vez de 16.
 Projeto 22356 – versão de exportação do Projeto 22350, revelado pela primeira vez durante a exposição internacional Euronaval-2010.
 Projeto 22350M - revelado pela primeira vez em 2014, o navio é apelidado de "Super Gorshkov" por seu casco ampliado com um deslocamento aumentado de 8.000 toneladas, mastro piramidal e 64 células VLS  para mísseis de cruzeiro antinavio Kalibr, Oniks e Zircon, sendo desenvolvido para a Marinha Russa. Em 2020, foi relatado que o trabalho de design deveria ser concluído em 2022, após o que um navio principal da classe atualizada foi projetado para ser lançado. Um ano depois, o vice-CEO para construção naval militar da United Shipbuilding Corporation (USC), Vladimir Korolyov, teria dito à agência de notícias TASS que o projeto do navio seria de fato concluído em 2023, com o primeiro navio previsto para ser estabelecido em 2024. Ele disse que 12 navios foram planejados e que deveriam transportar até 64 mísseis de cruzeiro Kalibr, Onyx e Tsirkon junto com o sistema de mísseis de defesa aérea Poliment-Redut, com até 100 mísseis. Os navios também seriam equipados para guerra antissubmarina.

Ver também

 Marinha da Russa
 Fragata Russa Almirante Gorshkov
 Fragata Russa Almirante Kasatonov

Referências
Marinha da Rússia
Forças armadas da Rússia

Classe Almirante Gorshkov


Kartal Demirağ (d. 1958; Dazkırı, Afyonkarahisar) Türk suikastçıdır.

Hayatı
Kartal Demirağ, 1958 yılında Dazkırı, Afyonkarahisar'da dünyaya geldi. Gençlik yıllarında Alparslan Türkeş tarafından kurulan ve içerisinde MHP'li gençlere silahlı eğitim dahil birçok alanda eğitim verilen komando kamplarına katıldı. Dazkırı Kaymakamı Tuncer Ergüler'e silahlı olarak saldırarak yaralanmasına yol açtı. 18 Haziran 1988 yılında dönemin başbakanı Turgut Özal'a ANAP kongresinde tabancayla iki el ateş ederek suikast girişiminde bulundu. 27 Ocak 1989'da 20 yıl hapis cezasına çarptırıldı. 31 Ekim 1989 yılında Turgut Özal cumhurbaşkanı olarak seçildi. 16 Nisan 1992 yılında Turgut Özal tarafından affedilmesiyle şartlı tahliye yasasından yararlanarak salıverildi. Özal suikastının savcısı Uğur Tönük yaptığı araştırmalarda Demirağ'ın kontrgerilla bağlantılarını tespit etse de soruşturmaya devam edemedi. Salıverildikten sonra ifadesinde Emlakbank'ı 90 milyar lira dolandıran Kemal Horzum ve bazı kişilerin af çıkarmadığı ve Emlakbank davasıyla ilgilendiği için Turgut Özal'a karşı kin beslediklerini beyan etti. Çek ve senet sahtekarlığı suçundan Denizli'de tutuklanarak cezaevine konuldu.

Ayrıca bakınız
 Turgut Özal suikastı
 Kontrgerilla

Kaynakça

1956 doğumlular
Yaşayan insanlar
Türk suikastçılar
Dazkırı doğumlular
Başarısız olmuş suikastçılar
Cinayete teşebbüsten hüküm giyen kişiler

Kartal Demirağ


was a town located in Katō District, Hyōgo Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 21,409 and a density of 244.95 persons per km². The total area was 87.40 km².

On March 20, 2006, Yashiro, along with the towns of Takino and Tōjō (all from Katō District), was merged to create the city of Katō.

Yashiro was the Japanese sister city of Olympia, Washington.

External links
 Yashiro official website in Japanese

Dissolved municipalities of Hyōgo Prefecture
Articles containing video clips
Katō, Hyōgo

Yashiro, Hyōgo


În spiritism, literatura paranormală și unele religii, materializarea (sau manifestarea) este crearea sau apariția unei materii din surse necunoscute. Existența materializării nu a fost confirmată prin experimentele de laborator. Au fost expuse numeroase cazuri de demonstrații înșelătoare de materializare realizate de mediumuri.

Istorie
Expunerile unor materializări frauduloase la începutul secolului al XX-lea au condus la un declin al ședințelor de spiritism. Poetul Robert Browning și soția sa, Elisabeta, au participat la o ședință de spiritism pe 23 iulie 1855 în Ealing, împreună cu soții Rymer. În timpul ședinței s-a materializat un spirit despre care Home a susținut că era fiul lui Browning, care murise în copilărie. Browning a pus mâna pe "materializare" și a descoperit că era doar piciorul gol al lui Home. Pentru ca înșelăciunea să fie mai dureroasă, Browning mai pierduse un fiu care murise în copilărie. Robert, fiul lui Browning, într-o scrisoare către The Times din 5 decembrie 1902 s-a referit la acel incident astfel: "Home a fost surprins într-o fraudă vulgară".

Mediumul britanic Rosina Mary Showers a fost surprinsă în mai multe ședințe frauduloase de materialism de-a lungul carierei. În 1874, în timpul unei ședințe de spiritism cu Edward William Cox, un participant s-a uitat în cabinet și a pus mâna pe spirit, peruca i-a căzut și s-a dovedit că era Showers. Pe 29 martie și 21 mai 1874 Florence Cook a avut ședințe în propria sa casă cu William Crookes. S-a afirmat că un spirit numit "Katie King" s-a materializat, dar totuși, potrivit autorului Walter Mann, "Katie era o complice introdusă în cameră de Florrie Cook. Acesta era cel mai simplu mod din lume de a efectua acest truc, din moment ce camera, descrisă de Sir William drept "cabinet", era dormitorul lui Florrie Cook".

Frank Herne, un mediu care a format un parteneriat cu Charles Williams, a fost în mod repetat expus ca autor al unor ședințe frauduloase de materializare. În 1875, el a fost prins pretinzând că ar fi un spirit în timpul unei ședințe de spiritism în Liverpool și a fost găsit "îmbrăcat cu aproape doi metri de muselină întărită, înfășurată în jurul capului și atârnând în jos până la coapsă". Florence Cook a fost "instruită în arta ședințelor de spiritism" de către Herne și a fost expusă în mod repetat ca un medium fraudulos.

Albert von Schrenck-Notzing a efectuat cercetări asupra mediumului Eva Carrière și a susținut că "materializările" ectoplasmei ei erau rezultatul "ideoplastiei" în care mediumul putea forma imagini pe ectoplasma din mintea ei. Schrenck-Notzing a publicat cartea Phenomena of Materialisation (1923) care a inclus fotografii ale ectoplasmei. Criticii au arătat că fotografiile ectoplasmei conțin mărci ale unor reviste, ace și o bucată de sfoară. Schrenck-Notzing a susținut că în mai multe rânduri Carrière a introdus pe ascuns ace în camera de spiritism. Magicianul Carlos María de Heredia a replicat ectoplasma lui Carrière, folosind un pieptene, tifon și o batistă.

Donald West a scris că ectoplasma lui Carrière era falsă și a fost confecționată din chipuri de hârtie extrase de ziare și reviste, ale căror mărci puteau fi uneori văzute în fotografii. O fotografie a lui Carrière luată din partea din spate a ectoplasmei arată că a fost confecționată dintr-o revistă ce conținea literele "Le Miro". Fuseseră decupate imagini din revista franceză Le Miroir. Copertele din spate ale revistei conțineau unele dintre fețele ectoplasmei lui Carrière. Imaginile tăiate pe care le-a folosit îi reprezentau pe Woodrow Wilson, regele Ferdinand al Bulgariei, președintele Franței, Raymond Poincaré, și actrița Mona Delza.

După ce Schrenck-Notzing a descoperit că Eva Carrière și-a luat fețele ectoplasmei din revistă el a apărat-o susținând că ea citise revista, iar că memoria ei și-a amintit imaginile și ele s-au materializat în ectoplasmă. Din această cauză Schrenck-Notzing a fost descris ca fiind credul. Joseph McCabe a scris "În Germania și Austria, Baronul von Schrenck-Notzing este bătaia de joc a colegilor săi medici".

Referințe

Lectură suplimentară
 Joseph McCabe. (1920). Is Spiritualism Based On Fraud? The Evidence Given By Sir A. C. Doyle and Others Drastically Examined. London: Watts & Co.
 Frank Podmore. (1911). The Newer Spiritualism. Henry Holt and Company.
 Massimo Polidoro. (2003). Secrets of the Psychics: Investigating Paranormal Claims. Prometheus Books. ISBN 978-1591020868
 Harry Price and Eric Dingwall. (1975). Revelations of a Spirit Medium. Arno Press. Reprint of 1891 edition by Charles F. Pidgeon. This rare, overlooked, and forgotten, book gives the "insider's knowledge" of 19th century deceptions.
 Albert von Schrenck-Notzing. (1923). Phenomena of Materialisation. Kegan Paul, Trench, Trubner.
 Heather Wolffram. (2009). The Stepchildren of Science: Psychical Research and Parapsychology in Germany, C. 1870-1939. Rodopi. ISBN 978-9042027282
Parapsihologie

Materializare (parapsihologie)


Luis Juan María de Borbón, duque de Penthièvre (16 de noviembre de 1725-4 de marzo de 1793), hijo de Luis Alejandro de Borbón y su esposa, María Victoria de Noailles. También era nieto de Luis XIV de Francia y de su amante, Madame de Montespan.

Desde su nacimiento fue conocido como el Duque de Penthièvre. También poseyó los títulos de Príncipe de Lamballe (otorgado como título de cortesía al único hijo sobreviviente del duque), Príncipe de Carignano, Duque de Rambouillet, Duque de Aumale (1775), Duque de Gisors, Duque de Châteauvillain, Duque de Arc-en-Barrois, Duque de Amboise, Conde de Eu y Conde de Guingamp.

Primeros años

Luis Juan, nació en el Palacio de Rambouillet, hijo del hijo menor legitimado de Luis XIV y Madame de Montespan, Luis Alejandro de Borbón, y su esposa, María Victoria de Noailles, una de las hijas de Anne Jules de Noailles, duque de Noailles. Su madre actuó como una especie de madre adoptiva para el joven y huérfano, Luis XV, y el duque estuvo en una estrecha relación con el joven monarca, que además era su padrino.

A la edad de doce años, después de la muerte de su padre, le sucedió en sus puestos militares y títulos:

 Almirante de Francia.
 Gran Maestre de Francia.
 Gran Cazador de Francia.
 Mariscal de Francia.
 Gobernador de Bretaña.

El 2 de julio de 1733, a la edad de seis años, fue nombrado maréchal de camp (mariscal de campo) y, al año siguiente, lieutenant général (teniente general).

En 1740 fue nombrado caballero de la Orden del Toisón de Oro, y en 1742 caballero de la Orden del Espíritu Santo. Sirvió en el ejército a las órdenes de su tío materno, el mariscal-duque de Noailles, luchando brillantemente en Dettingen, en 1743, y Fontenoy, en 1745.

Matrimonio

Como era el poseedor de una de las mayores fortunas de Europa, Luis Juan María era un candidato elegible ante un posible matrimonio ventajoso, sobre todo teniendo en cuenta su estrecha relación con la Familia Real Francesa.

Se propuso que se casara con su prima, Luisa Enriqueta de Borbón, nieta mayor de su tía paterna, Luisa Francisca de Borbón. Esta idea, sin embargo, fue abandonada, dado que la madre de Luisa Enriqueta deseaba que su hija se casara con el heredero de la Casa de Orleans.

En 1744, a la edad de diecinueve años, Penthièvre se casó con su prima segunda, la princesa María Teresa Felicidad de Este (1726-1754), hija de Francisco III de Este, duque soberano de Módena y Reggio, y Carlota Aglaé de Orleans. La joven pareja ocupó una suite de apartamentos en Versalles, que antes había sido ocupado por su ancestro común, Madame de Montespan. Estos apartamentos fueron utilizados por el duque y su familia hasta el reinado de Luis XVI, cuando fueron otorgados a las Mesdames, las tías solteras del nuevo rey.

La pareja tuvo siete hijos, de los cuales solo dos llegaron a la edad adulta:

Descendencia
 Luis María de Borbón, duque de Rambouillet (1746-1749).
 Luis Alejandro José Estanislao de Borbón, príncipe de Lamballe (1747-1768), casado con la princesa María Teresa de Saboya-Carignano (1749-1792).
 Juan María de Borbón, duque de Châteauvillain (1748-1755).
 Vicente María Luis de Borbón, conde de Guingamp (1750-1752).
 María Luisa de Borbón (1751-1753).
 Luisa María Adelaida de Borbón, Mademoiselle de Penthièvre (1753-1821), casada con Felipe Igualdad.
 Luis María Felicidad de Borbón (1754), murió al nacer.

La duquesa de Penthièvre murió durante su último parto en 1754. Gravemente afectado por la pérdida de su joven esposa, el duque no se volvió a casar.

Después de la muerte de su esposa, el duque se alejó de la corte de Versalles, residiendo entre dos de las propiedades que tenía en tantos países, el Castillo de Rambouillet y el Castillo de Sceaux. Dedicó el resto de su vida a la caridad. Durante la Revolución Francesa, dio refugio en Sceaux al poeta Jean-Pierre Claris de Florian, quien había sido uno de sus pajes y secretarios en el castillo de Anet.

En 1791, se trasladó al castillo de Bizy, en Vernon, Normandía, donde su hija se le unió en abril de ese año después de dejar a su marido, el duque de Orleans. Muy respetado por la gente debido a su filantropía, el duque nunca fue molestado por los radicales durante el progreso de la Revolución Francesa. Otros miembros de su familia, sin embargo, no se salvaron. El 3 de septiembre de 1792, su nuera, la princesa de Lamballe, fue salvajemente asesinada, y, el 21 de enero de 1793, su primo Luis XVI fue ejecutado. No llegó a ver la detención de su hija en abril de 1793, ya que murió el 4 de marzo de 1793 en Bizy. En la noche del 6 al 7 de marzo, su cuerpo fue llevado clandestinamente a Dreux, donde fue enterrado en la cripta familiar en la Collégiale Saint-Étienne. A lo largo de su vida, el duque de Penthièvre tuvo una pasión, la colección de relojes.

Legado
Luis Juan María también fue jefe y fundador de la Casa de Borbón-Penthièvre, una rama extinta e ilegítima de la Casa de Borbón, originalmente llamada Casa de Borbón-Tolosa, en honor al título de su padre, Luis Alejandro de Borbón, conde de Tolosa.

Penthièvre fue uno de los hombres más ricos de su época y probablemente el más rico de Francia. Fue conocido por ser muy caritativo. La mayor parte de su inmensa riqueza provenían de la fortuna de la Grande Mademoiselle, prima del rey Luis XIV.

En 1681, Luis XIV dio su consentimiento para que su prima se casara con el duque de Lauzun, el único hombre que ella amaba, a condición de hacer al duque de Maine, el legitimado hijo del rey y Madame de Montespan, su heredero. Lo único que ella podía hacer era aceptar, contra su voluntad, dar al joven duque el Condado de Eu y el Principado de Dombes. A pesar de eso, Luis XIV, desleal a su palabra, no le permitió casarse con Lauzun.

La fortuna de Maine aumento con los numerosos costosos regalos de su padre. Sus dos hijos heredaron su fortuna, y cuando ambos murieron sin hijos, el duque de Penthièvre fue el único heredero de la fortuna de Maine, su tío. Los castillos en Seaux, Anet, Aumale, Dreux y Gisors formaban parte de esa inmensa herencia.

Además, al ser su único hijo, el duque de Penthièvre era el único heredero del conde de Tolosa, de quien heredó el Hôtel de Toulouse, en París, y el Castillo de Rambouillet, rodeado del magnífico bosque de Rambouillet. El Hôtel de Toulouse fue la residencia de la familia en París. Se encuentra frente al Palais Royal.

Con el tiempo, el duque de Penthièvre adquirió otras propiedades:

 castillo de Chanteloup, un inmenso castillo situado en Turena, provincia de Francia.
 castillo de Amboise, castillo en el Valle del Loira.
 castillo de Châteauneuf-sur-Loire.
 castillo de La Ferté-Vidame, este castillo fue la residencia del famoso memorialista, Saint-Simon.

Debido a que su heredero, el príncipe de Lamballe, murió antes que él en 1768, su hija, su único heredero sobreviviente, se convirtió en la única heredera de su fortuna. En 1769, se había casado con el duque de Chartres, futuro duque de Orleans, conocido históricamente con Felipe Igualdad. En consecuencia, consiguió (después de la Restauración Borbónica) recuperar su fortuna, confiscada durante la Revolución Francesa, pasando, después de su muerte en 1821, a posesión de la Casa de Orleans.

Las tierras del Conde de Dreux (Condado de Dreux) fueron otorgadas al duque de Penthièvre por su primo, Luis XVI. En noviembre de 1783, después de vender a Luis XVI el Castillo de Rambouillet y el inmenso bosque unido a la propiedad -siendo este último la razón principal de la venta- Penthièvre trasladó los nueve cuerpos de su familia (sus padres, su esposa y seis de sus siete hijos), desde la iglesia de Saint-Lubin, en Rambouillet a la Collégiale Saint-Étienne de Dreux, donde él mismo fue enterrado en marzo de 1793. En noviembre de 1793, una turba de revolucionarios profanaron la cripta de la familia y arrojaron los diez cuerpos a una fosa común en el cementerio de la Collégiale (cimetière des Chanoines). En 1816, su hija, Luisa María Adelaida de Borbón, duquesa viuda de Orleans (duchesse douairière d'Orléans), colocó una nueva capilla en el sitio de la tumba, como lugar de descanso final para los miembros de la Casa Borbón-Tolosa-Penthièvre. Después de la ascensión al trono de su hijo, Luis Felipe, rey de los franceses, la capilla fue nombrada Capilla Real de Dreux, convirtiéndose en la necrópolis de la familia real de Orleans. Contiene los restos de 75 miembros de las familias de Borbón-Penthièvre y Orleans.

Una calle de París, cerca de la Avenida de los Campos Elíseos, fue nombrada en honor del duque de Penthièvre. En el n° 11 de la calle de Penthièvre, se encuentra un hôtel particulier de la época del Primer Imperio Francés con un inmenso jardín, se cree que fue la residencia del nieto del duque de Penthièvre, el futuro rey de los franceses, Luis Felipe I, durante su juventud. Durante el , el n° 11 fue sede de la Embajada de los Estados Unidos. Esta dirección se hizo famosa durante principios del  por ser salon de couture de la diseñadora británica, "Lucile".

Títulos y estilos
 16 de noviembre de 1725 – 4 de marzo de 1793: Su Alteza Serenísima el Duque de Penthièvre.

Ancestros

Referencias

Almirante de Francia
Nobles de Francia del siglo XVIII
Caballeros de la Orden del Espíritu Santo
Caballeros de la Orden del Toisón de Oro (Rama española)
Príncipes descendientes de príncipes legitimados de Francia
Duques de Amboise
Duques de Arc-en-Barrois
Luis Juan
Luis Juan
Luis Juan
Luis Juan
Luis Juan
Luis Juan
Nacidos en Rambouillet

Luis Juan María de Borbón


Marin I. Brînaru (n. 13 martie 1929, localitatea Mazili, comuna Sutești, județul Vâlcea – d. 2006, Drăgășani, județul Vâlcea) a fost un culegător de folclor, dirijor și profesor român, membru al "Asociației folcloriștilor vâlceni".

Biografie
S-a născut la data de 13 martie 1929 în localitatea Mazili, comuna Sutești, județul Vâlcea.

Urmează școala primară în localitatea natală, iar între 1939-1947 studiază la liceul și seminarul teologic din Râmnicu Vâlcea.

Studiază la Conservatorul din București (1947-1948) și din Cluj (1948-1952) cu Ion D. Chirescu și Iuliu Mureșianu (teorie-solfegiu), Tudor Jarda (armonie), Sigismund Toduță (contrapunct), Antonin Ciolan și Lucian Surlașiu (dirijat), Constantin Bugeanu (istoria muzicii).

Între 1952-1954 este profesor și director la școala generală din Pleșoiu, județul Dolj, iar între 1954-1956 profesor de muzică psaltică și liniară la școala de cântăreți bisericești și seminarul teologic din Mofleni-Craiova.

Din 1956 predă la liceul industrial din Drăgășani, județul Vâlcea. Tot atunci devine și dirijor al corului casei de cultură din localitate.

Din 1969 devine membru în consiliul de conducere al Asociației folcloriștilor vâlceni, iar din 1972 membru în consiliul de conducere al Societății profesorilor de muzică din Republica Socialistă România.

Decesul
Moare la data de 9 noiembrie 2006 la Drăgășani, județul Vâlcea, la vârsta de 77 de ani.

Distincții
A fost onorat și distins cu medalia "Profesor Emerit", iar în anul 2005 a fost desenat "Cetățean de onoare" al municipiului Drăgășani.

Culegeri de folclor
 Frumos curgi Argeș la vale, prefață de L. Paceag, Pitești, CSCA, CCCP-Argeș, 1968, 220 p.
 Oltean mândru și voinic, Râmnicu Vâlcea, CJPCA-Vâlcea, CCP, 1969, 128 p.
 Sînt vîlceană de pe Olt, cuvânt înainte de Vasile Dinu, Râmnicu Vâlcea, CJÎCPMAM-Vâlcea, 1972, 176 p.
 De mic mi-a plăcut să cînt, prefață de Vasile D. Nicolescu, Râmnicu Vâlcea, CJÎCPMAM-Vâlcea, 1974, 206 p.
 Cîntece de pe Olt, Râmnicu Vâlcea, CJÎCPMAM-Vâlceavol. 1, cuvânt înainte de Gheorghe Deaconu, 1974, 209 p.vol. 2, 1979, 414 p.
 Jos, pe valea Oltului, culegere de Ion Nijloveanu, CCES-Olt, CJÎCPMAM, București, Editura Muzicală, 1976, 198 p.

Bibliografie
 Datcu, Iordan: Dicționarul etnologilor români, București, Editura Saeculum I.O., 2006
 Datcu, Iordan: Dicționarul folcloriștilor II, Editura Litera, București, 1983, pp. 58–59

Legături externe
 Un deceniu de la trecerea în eternitate: Marin Brînaru, evocat la Drăgășani

Nașteri în 1929
Nașteri pe 13 martie
Decese în 2006
Decese pe 9 noiembrie
Folcloriști români
Pedagogi români

Marin Brînaru


منطقة اليرموك إحدى مناطق أمانة عمان الكبرى التي تشكل لواء قصبة عمان التابع لمحافظة العاصمة في المملكة الأردنية الهاشمية. تقع في الجزء الأوسط من العاصمة الأردنية عمّان وتتكون من ثلاثة أحياء أو تجمعات سكنية .

مساحتها
تبلغ مساحتها (5.502) كم مربع وبنسبة 44.6% من مجموع مساحة أمانة عمان الكبرى وبعدد سكان (207.866 نسمة).

الحدود التنظيمية
تحدها تنظيمياً عدة مناطق هي المدينة، القويسمة، النصر، راس العين.

مراجع

أماكن مأهولة في لواء قصبة عمان
محافظة عمان
مناطق مدينة عمان

اليرموك (عمان)


Leondra Kruger est une juriste et magistrate américaine née le 28 juillet 1976.

Formée à Harvard puis Yale, elle mène une carrière de juriste qui la conduit notamment à travailler comme assistante juridique du juge à la Cour suprême John Paul Stevens.

Sous le mandat du Président Barack Obama, elle est nommée adjointe de l'avocat général des États-Unis, à un niveau élevé de l'administration judiciaire.

En 2015, elle devient juge à la Cour suprême de Californie sur désignation du gouverneur Jerry Brown : elle est alors la deuxième femme Afro-Américaine à accéder à ce poste après .

Références

Liens externes

Naissance en juillet 1976
Juge américain
Étudiant de l'université Yale
Étudiant de l'université Harvard

Leondra Kruger


මාදම්පේ තම්මිට බණ්ඩාර රජු ගේ ඌව පළාතෙන් ගෙනා රන්දෝලියට දියණියන් දෙදෙනෙකු විය.මැණික් එතනා පළමු දියණිය වූ අතර ළමා එතනා දෙවැනි දියණිය විය. දෙවනි දියණිය වූ ළමා එතනා මාදම්පේ මාළිගය තුලදී හැදින්වූවේ තම්මිට බිසෝ  නමින. ඇය පසුකාලයේ සීතාවක රාජධානිය ට අයත් ධර්ම බණ්ඩාර  කුමරුගේ බිසව වූවේය. ඔවුන් අල්ලාගත් රයිගම  යකුන්දූව ග්‍රාමයේ වාසය කළ බව රිසිමන් අමරසිංහ ශූරීන්ගේ අදහසයි.මහදම්පාගම ටිප්පණිය ට අනුව තම්මිට බිසව් බණ්ඩාර යනු රයිගම මහ රයිගම බණ්ඩාර ගේ පුත් කුඩා රයිගම් බණ්ඩාර ගේ බිසවයි. ඇයව පසු කාලයේ සීතාවක රජුන් පැහැරගෙන ගිය බවත් පසුව සොලොස්වස් වයස ධර්ම බණ්ඩාර ගේ යකඩ දෝලි ලෙසින් ධර්මසේන බණ්ඩාර කුමරුට ජන්මය ලබා දුන් බවත් කියැවේ. වීරසුන්දර බණ්ඩාර විසින් ධර්ම බණ්ඩාර කුමරුව ඝාතනය කළ සමයේ කොත්මලේ බෙරමාන ග්‍රාමයේ සැඟව සිට ඇත්තේ ගැබිණියක්ව සිටියදීමය.තවමත් කොත්මලේ ප්‍රදේශයට අධිපති බණ්ඩාර දේවින් ලෙසින් වන්දනාවට පාත්‍ර වන්නේ "ළමා බණ්ඩාර" නමිනි. ඇතමුන් භාවිත කරන්නේ ගැබ්බර බණ්ඩාර නාමයයි.ඇතැමුන් භාවිත කරකරන්නේ "බඩ බණ්ඩාර"නාමයයි.බෙරමාන ග්‍රාමයෙ වෙසෙන සමයේ දී කුසතුල සිටි දරුවා කා මරා දැමීමට පැමිණි කොත්මලේ මලී බණ්ඩාර යක්ෂණිය කඩුගා විනාශ කළ බැවින් ගම් වැසියන් තම්මිට බණ්ඩාර බිසෝ වන්දනාව ඇරඹූ බව ජනප්‍රවාදයේ කියැවේ. බෙරමාන ග්‍රාමයේ වාසය අහවර කර ධර්ම බණ්ඩාර කුමරුගේ රයිගම ප්‍රාදේශීය රාජධානිය වෙත යළි කුමරිය පැමිණියත් එහි වාසය කළ හැකි වටපිටාවක් නොවූ බැවින් රයිගම හැරදා  ආරක්ෂිත දූපතක් වූ රයිගම යකුන්දූවේ පදිංචි විය. යකුන්දූවේ දී ධර්ම බණ්ඩාර කුමරු දාව උපන් ධර්මසේන කුමරුන් බිහි වූ අතර කළුතොට ප්‍රතිගාල් කපිතාන් වෙත ලිවූ ලිපියක ප්‍රතිපල ලෙස වස්කඩුව නින්දගම ලද්දේය. ක්‍රි.ව.1616දී පමණ බණ්ඩාරගම කොතලාවල ග්‍රාමයේදී මියගිය බව කියැවෙයි.බොල්ගොඩ තොටින් චිතකයක් දල්වා පානදුරා ගඟේ පාකර යැවූ බව රමුක්කන දේවපාද රමුක්කන රජ මහා විහාරයේ විහාරාධිපති හිමි සඳහන් කරයි.

තම්මිට බිසෝ බණ්ඩාර


Wilhelm Adolph Alexander von Neitschütz, né le  à Königsberg et mort le  dans la même ville, est un magistrat et homme politique prussien. Il est membre du Parlement de Francfort de 1848 à 1849.

Biographie
Neitschütz est né le  à Königsberg en Prusse-Orientale, d'un père Oberst (colonel). La famille  est une ancienne famille noble, originaire de Saxe, qui parvient plus tard à la possession et à la renommée en Prusse-Orientale. Sa mère, Wilhelmine, est née von Langenau. Elle est la belle-fille du maréchal général prussien Wilhelm Magnus von Brünneck et la belle-sœur de l'homme d'État prussien Theodor von Schön. Neitschütz étudie le droit à partir de 1820 dans sa ville natale puis à l'université de Göttingen dans le royaume de Hanovre. Après avoir été conseiller judiciaire d'arrondissement () à Königsberg, il est nommé juge et se marie en 1833. Par la suite directeur du tribunal régional et municipal () à Tapiau à partir de 1835, il devient directeur de l' (cour criminelle) de Königsberg en 1844.

En 1848, il remplace Kurt von Bardeleben au Parlement de Francfort en tant que député de la  circonscription de la province de Prusse, représentant l'arrondissement de Königsberg-Campagne. Neitschütz prend ses fonctions le 11 décembre mais, bien qu'il vote avec le centre-droit, ne rejoint aucun groupe parlementaire. En mars 1849, il vote pour l'élection du roi de Prusse Frédéric-Guillaume IV comme empereur des Allemands puis, le 30 mai, quitte le Parlement.

Cette même année, Neitschütz est encore brièvement membre de la Chambre des seigneurs de Prusse avant de mourir à Königsberg le 6 juin, à 47 ans.

Famille
Il épouse Sylvia von Schön en 1833. Le couple a au moins une fille, Marie Karoline Amelie Wilhelmine (née le  et morte le ), mariée avec  (1840-1918).

Notes et références

Bibliographie

Liens externes

Naissance à Königsberg
Naissance en décembre 1801
Magistrat prussien
Membre du Parlement de Francfort
Député de la Chambre des seigneurs de Prusse
Décès à Königsberg
Décès en juin 1849
Décès à 47 ans

Wilhelm von Neitschütz


McBrien est un patronyme irlandais pouvant désigner:

Patronyme
 (1888-1938), homme politique canadien en Ontario
 (1892-1956), administrateur australien de football australien
Richard McBrien (1936-2015), théologien catholique américain
 (né en 1980), joueur américain de football américain
 (1889-1954), homme d'affaires et administrateur canadien

Voir aussi
, édifice torontois de la TTC

Homonymie de patronyme
Patronyme irlandais

McBrien


Muras, Lugo, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin kuzeybatı köşesinde bulunan Galiçya otonom bölgesine bağlı dört eyaletten biri olan Lugo'ya bağlı 67 belediyeden biridir. Muras, Lugo belediyesinin nüfusu, 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 941 kişidir.

Lugo'daki belediyeler

Muras, Lugo


John Paul may refer to:

People

Given name
 John Paul (given name), lists bearers of the name, and equivalent names in other languages
 Known as "John Paul" without surname:
 Pope John Paul I (1912–1978)
 Pope John Paul II (1920–2005)

Given name and surname
John Paul (actor) (1921–1995), British actor
John Paul (artist) (1804–1887), English painter
John Paul (colonial administrator) (1916–2004), British government official
John Paul (footballer), 19th century British footballer
John Paul (judge) (1839–1901), US politician and judge
John Paul Jr. (judge) (1883–1964), US politician and judge
John Paul (minister) (1795–1873), Scottish minister
John Paul (pioneer) (1758–1830), US politician and city founder
John Paul (priest) (1928–2009), Scottish Anglican Dean of Moray, Ross and Caithness
John Paul (screenwriter) (1950-2022), Indian screenwriter
John Paul Sr. (racing driver) (1939–????), American automobile racing driver
John Paul Jr. (racing driver) (1960–2020), American automobile racing driver
John Joseph Paul (1918–2006), American Roman Catholic bishop
John R. Paul (1893–1971), American virologist
John Thomas Paul (1874–1964), New Zealand compositor, trade unionist, politician, editor, journalist and censor
John Paul Jones (1747–1792), born "John Paul"; American naval commander in the Revolutionary War

Other uses
 John Paul II (disambiguation)
 Pope John Paul (disambiguation)

See also

 Johnpaul George, Indian Malayalam-language filmmaker
 Johnpaul Jones (born 1941) U.S. architect
 Ioannes Paulus (disambiguation)
 Giovanni Paolo (disambiguation)
 Jan Pawel (disambiguation)
 Jean-Paul (disambiguation)
 João Paulo (disambiguation), a given name
 Juan Pablo, a name

John Paul


Australiens kvindefodboldlandshold repræsenterer Australien i internationale turneringer for kvinder. Holdet administreres af Football Federation Australia (FFA), som er medlem af Asian Football Confederation (AFC) og den regionale ASEAN Football Federation (AFF) siden de forlod Oceania Football Confederation (OFC) i 2006. Holdets officielle kælenavn er the Matildas (fra sangen Waltzing Matilda), men før 1995 er de også blevet kaldt Female Socceroos.

Australien er tredobbelt OFC mestre, engang AFC mestre og engang AFF mestre. Holdet har repræsenteret Australien ved VM i fodbold for kvinder fem gange og ved de Olympiske lege to gange, men har aldrig vundet nogen af disse turneringer. Lige efter VM 2015, blev Australien ranket som nummer ni i verden af FIFA.

Australiens placering i de største turneringer

VM i fodbold for kvinder

Olympiske lege

Aktuel trup
Følgende  spilelre blev udtaget til den endelige trup til VM i fodbold 2023 i Australien/New Zealand.

Cheftræner: Tony Gustavsson

Referencer

Kvindefodboldlandshold
Fodbold i Australien
Kvindefodbold i Australien

Australiens kvindefodboldlandshold


María Belén Rodríguez Cozzani (Buenos Aires, 20 de septiembre de 1984) es una modelo, actriz, Celebridad de internet, showgirl y presentadora de televisión argentina-italiana.

Conocida como Belén Rodríguez o simplemente como Belén, está establecida en la ciudad de Milán en Italia desde 2004 y ha presentado varios programas de televisión y protagonizado varias películas y ficciones obteniendo éxito y popularidad. En febrero de 2011, condujo el Festival de la Canción de San Remo, uno de los espectáculos más importantes de Europa, junto a  Elisabetta Canalis y Gianni Morandi, como lo hicieron anteriormente otras 2 argentinas como Valeria Mazza (1996) y Lola Ponce (2008).

Considerada un símbolo sexual de los años 2000 y 2010, gracias a su considerable encanto ha realizado varios calendarios y fue noticia, tanto en Italia como a nivel internacional, también en las revistas de la prensa rosa a causa de los acontecimientos relacionados con su carrera en el mundo del espectáculo italiano y sus relaciones sentimentales. La prensa internacional bautizó a Belén como «la Sofía Loren rioplatense» y «la Sara Carbonero italiana». Cecilia es la hermana menor de Belén.

Biografía y carrera
Aunque Belén nació en la ciudad de Buenos Aires, creció en el partido del Pilar, en la provincia de Buenos Aires. Belén inició su carrera cuando tenía 17 años, trabajando en Argentina, México y Miami. Tras un intento fallido en el telerrealidad Súper M, y luego descubierta por el agente Alejandro Carapella Goñi en una disco reconocida de Buenos Aires, el director de W MODELS AGENCY le tomó sus primeras fotos y la envió a Fashion Models Management en Milano en Italia. Sin darle tiempo de reacción a sus padres, la joven hizo las valijas para afincarse en un país de idioma desconocido y en el que no contaba con los papeles obligatorios para ingresar. La modelo argentina se instaló en Italia en 2004 a los 19 años, con objetivos muy claros y dispuesta a lograrlos. A la espera del pasaporte italiano, vivió tres años como ilegal, anduvo por México y mientras tanto sembró las bases de una carrera que se inició con fotos y campañas publicitarias y adquirió una dimensión mediática impensada. Romances con personajes conocidos, una simpatía arrolladora y una belleza muy italiana (heredada de la rama de los abuelos genoveses) terminaron de configurar una estrella, asistida por la agencia televisiva de Lucio Presta y la agencia de moda de Paola Benegas. En 2008 Belén fue elegida Miss Canarias. En enero de 2015, Belén perdió la línea de John Richmond favor de Mariana Rodríguez. Belén en septiembre de 2016 perdió la línea de Vanitas a favor de Madalina Ghenea.

Familia
María Belén Rodríguez Cozzani, conocida comúnmente como Belén Rodríguez o también sólo como Belén, nació en Buenos Aires el 20 de septiembre de 1984, es hija de Gustavo Rodríguez, de ascendencia española e italiana, y de Verónica Cozzani, hija de inmigrantes de La Spezia: la pareja además tiene otros 2 hijos, Jeremías y Cecilia.

En diciembre de 2001 Belén consiguió el diploma de la escuela de arte en Buenos Aires y enseguida se inscribió en la Universidad de Buenos Aires en la Facultad de Ciencias Sociales. Belén tiene un hermano menor, Jeremías Rodríguez, y una hermana menor, Cecilia Rodríguez (nacida en Pilar el 18 de marzo de 1990) que también es bien conocida en el mundo del espectáculo italiano como modelo, actriz y showgirl. En 2014 Cecilia también se convirtió en una mujer de negocios junto a Belén en Milán y en Italia. Jeremías (nacido en Pilar el 11 de noviembre de 1988) participó en Grande Fratello VIP en el otoño de 2017 y en L'isola dei famosi en la primavera de 2019.

Vida privada
Establecida oficialmente en Milán desde 2004, en el abril del 2012 Belen se comprometió con Stefano De Martino (nacido en Torre del Greco el 3 de octubre de 1989), empresario desde 2014 que participa desde 2009 en el espectáculo italiano sobre todo como showman, bailarín profesional, modelo coreógrafo y,  desde 2019, como presentador de radio y de televisión. El 9 de abril de 2013 en la ciudad de Milán nació Santiago De Martino, el primer hijo de la pareja Belen y Stefano, pareja que luego se unió oficialmente en matrimonio bajo religión católica unido a la ley italiana el 20 de septiembre de 2013 en Comignago. Belén anunció la ruptura definitiva de su primer matrimonio el 22 de diciembre de 2015. Belén en septiembre de 2020 se comprometió con el peluquero Antonino Spinalbese y el 12 de julio de 2021 nació en la ciudad de Padova Luna Marì Spinalbese, la primera hija de la pareja Belén y Antonino. En enero de 2022 terminó definitivamente la relación entre Belén y Antonino.

Fama y controversias
En los últimos años - particularmente, desde 2008 hasta hoy - «la Sofía Loren rioplatense» - como la califican los medios italianos e internacionales - se convirtió en uno de los blancos preferidos por los paparazzi italianos: Belén estuvo comprometida por 4 años, del 2004 al 2008, con el jugador Marco Borriello; también mantuvo una relación con Fabrizio Corona (exmarido de la modelo y showgirl croata Nina Moric) del año 2009 hasta abril de 2012 despertando el interés de la prensa italiana e internacional.

La fama alcanzada le valió que en algún medio la señalaran como una de las chicas que participaban de las fiestas organizadas por el expresidente italiano Silvio Berlusconi, rumor que fue desmentido categóricamente por ella y por el que mantiene litigios legales con varios medios; la justicia italiana dio la razón a Belén Rodríguez en 2013.

Según la declaración emitida por Ruby Rubacuori (nombre artístico de Karima El Mahrough, nacida el 11 de noviembre de 1992 en Fkih Ben Salah) durante el interrogatorio (Ante la Fiscalía de Milán, en agosto de 2010, cuando Ruby aún era menor de edad, durante el "processo Ruby", en el 2010 entre febrero y mayo Belén Rodríguez, Barbara d'Urso y Aída Yéspica habían "participado activamente" (con o sin sexo) de la famosa "cena elegante de Arcore" (en una o más ocasiones); las afirmaciones de Ruby, sin embargo, resultaron ser falsas: de hecho, según lo escrito por el Tribunal de Milán, en la motivación de la sentencia (publicada en el 2013) de la condena del expremier Silvio Berlusconi, el testimonio de Ruby es "poco fiable" (no digna de crédito) y precisamente los jueces milaneses creen que las declaraciones de Ruby (textualmente) «no alcanzan, ninguna presunción de credibilidad» y por eso Barbara d'Urso, Belén Rodríguez y Aída Yéspica, favorecidas por dicha afirmación del Tribunal de Milán (que es el primer nivel de juicio en el sistema judicial italiano) en la sentencia ya citada, anunciaron accionar legalmente para proteger su imagen, honor y reputación. Las posteriores absoluciones de Berlusconi en segundo grado en 2014, no anula, desde el punto de vista jurídico y legal, la validez de cuanto se ha dicho sobre la inexistente veracidad de la declaración de Ruby mencionado anteriormente para la condena de primer grado - que fue cancelado en el segundo grado en 2014 - no se basaba en las afirmaciones antes citadas de Ruby porque (textualmente) «a pesar de que pueden ser colocados legalmente sobre la base de la declaración de la responsabilidad penal del acusado Berlusconi, las declaraciones de Ruby Rubacuori [citada en el documento judicial con su apellido de nacimiento El Mahroug] no están respaldados por ninguna presunción de credibilidad».

Otros controversias relacionados con Belén están vinculados a sus exnovios, o para su imagen: por ejemplo, sobre su imagen, Belén ha estado involucrado en una demanda contra Google desde 2006. sobre las reclamaciones por daños derivados de la indexación de sitios web de pornografía que se habían apropiado de su imagen en un video casero filmado por Belen junto al actor Tobías Blanco en el que se los ve teniendo relaciones sexuales en diferentes poses, video que aún hasta el día de hoy es accesible en Internet en sitios como Pornhub, incluso cuando se ha dado a conocer que la modelo era menor de edad en ese entonces. Esto fue un grave escándalo mediático en 2011.

La relación de Belén con Fabrizio Corona, entre enero de 2009 y abril de 2012, ha estado a menudo en el centro de los chismes italiana despertando diversas controversias y varias disputas: por ejemplo, en abril de 2009 los paparazzi de Novella 2000 han fotografiado desnudo Corona después de una relación sexual con Belén consume en lugares públicos en las Maldivas, estado en el que la Sharia prohíben tal comportamiento; la sesión fotográfica fue publicado en Italia el 24 de abril y provocó varias controversias.

De 2013 a 2015 Belén ha financiado, sin éxito, algunas iniciativas empresariales de Stefano De Martino, en ese momento su primer marido: estos fracasos, de acuerdo con Chi, son algunas de las razones que llevaron a su separación en diciembre de 2015. Por ejemplo, en octubre de 2014 Belén Rodríguez y su esposo Stefano De Martino fundó una cadena de tiendas de ropa en Milán (llamado 4store) y luego, al ver el éxito inicial, siguiendo la cadena expandida fuera de Milán a mediados del año 2015, pero a finales de 2015, la cadena fracasaron: tenga en cuenta que en virtud de la ley italiana, el cónyuge más rico (Belén) debe pagar un mantenimiento de la vida a ex cónyuge (Stefano) que es más pobre (de Belén) también en caso de infidelidad (de Stefano contra Belén); después de que Stefano abandonó el hogar conyugal en marzo de 2015 después de algunos meses de graves dificultad. Después del intento fallido de Belén de reconciliarse con su marido, el 21 de diciembre de 2015 Stefano De Martino definitivamente deja el domicilio conyugal (y su esposa Belén y su hijo); el día siguiente (22 de diciembre de 2015) Belén anunció la ruptura definitiva de este matrimonio causando un escándalo mediático.

Stefano De Martino y Belén Rodríguez se separaron legalmente el 24 de enero de 2017 cuando firmaron un acuerdo judicial (el "divorcio breve") en la Corte de Milán; como parte de este "divorcio breve", Stefano fue condenado a pagar 1000 Euros cada mes a su hijo Santiago hasta que alcanza la mayoría; según la ley italiana, el divorcio entra en vigor legalmente después de seis meses de separación legal. Para evitar un muy largo y muy costoso juicio público en Tribunal, Stefano ni demandó ni recibió dinero de su exesposa. Stefano (que es más pobre de Belén) no está obligado a pagar a su exesposa, sino sólo a su hijo Santiago que vive con Belén. El 22 de abril de 2019, luego de algunos meses de visitas privadas para tratar de resolver los contrastes de 5 años anteriores, Stefano y Belén regresaron juntos, por primera vez en público; después de unos meses de rumores, en mayo de 2020 Belén comunicó a la prensa la crisis de la relación: en julio de 2020 Belén comunicó la ruptura definitiva, causando un escándalo.

Carrera en el mundo del espectáculo italiano

Premios y honores
Oscar TV / Premio Regia Televisiva
 2011 – Personaje revelación del año (Personaggio rivelazione dell'anno)

Accademia Amici della Lirica
 2013 – Mujer del año (Donna dell'anno)

Galà della Pubblicità
 2014 – Excelencia del año (Eccellenza dell'anno)

San Gennaro Day
 2015 – Obra de arte viviente (Opera d'arte vivente)

Televisión
 Sfilata d'amore e moda (Rete 4, 2004-2012) showgirl y modelo
 La tintoria (Rai 3, 2007) showgirl y co-presentadora
 Stile libero Max (Rai 2, 2007) showgirl y co-presentadora
 Circo Massimo Show (Rai 3, 2007) showgirl y co-presentadora
 Verissimo (Canale 5, 2007) enviada
 Pirati (Rai 2, 2008) enviada y co-presentadora
 Lucignolo (Italia 1, 2008) enviada
 L'isola dei famosi 6 (Rai 2, 2008) concursante
 Scherzi a parte (Canale 5, 2009) showgirl y co-presentadora
 Lo show dei record (Canale 5, 2009) showgirl
 Sarabanda (Canale 5, 2009) showgirl y co-presentadora
 Grande Fratello 10 (Canale 5, 2009) showgirl
 60º Festival di Sanremo (Rai 1, 2010) showgirl y cantante
 Chiambretti Night (Italia 1, 2010) showgirl
 Stiamo tutti bene (Rai 2, 2010) presentadora
 Paperissima (Canale 5, 2011) showgirl
 61º Festival di Sanremo (Rai 1, 2011) showgirl y co-presentadora
 Ciak... si canta! (Rai 1, 2011) presentadora
 La notte degli chef (Canale 5, 2011) cocinera y showgirl
 Colorado (Italia 1, 2011-2012) presentadora
 Italia's Got Talent (Canale 5, 2012-2013) presentadora
 62º Festival di Sanremo (Rai 1, 2012) showgirl y co-presentadora
 Amici di Maria De Filippi (Canale 5, 2012) bailarina profesional y showgirl
 RadioItalia live - Il concerto (Italia 1, 2012) presentadora
 Studio 5 (Canale 5, 2013) showgirl
 Come mi vorrei (2014) presentadora
 Chiambretti Supermarket (Italia 1, 2014) primera bailarina y showgirl
 Tú sí que vales Italia (Canale 5, 2014-2022) presentadora
 Avanti un altro! Pure di domenica... (Canale 5, 2015) showgirl y presentadora
 Striscia la Notizia (Canale 5, 2015-2016) showgirl y presentadora
 Arena di Verona, lo spettacolo sta per iniziare (Canale 5, 2015) showgirl y co-presentadora
 Pequeños gigantes Italia (Canale 5, 2016) presentadora
 L'intervista (Canale 5, 2016) showgirl
 Nemicamatissima (Rai 1, 2016) showgirl
 C'è posta per te (Canale 5, 2017-2018) showgirl
 Emigratis (Italia 1, 2017) showgirl
 Selfie - Le cose cambiano (Canale 5, 2017) enviada y showgirl
 Grande Fratello VIP 2 (Canale 5, 2017) showgirl
 Chi ha incastrato Peter Pan? (Canale 5, 2017) showgirl
 Amici di Maria De Filippi (Canale 5, 2018) showgirl
 Balalaika - Dalla Russia col pallone (Canale 5, 2018) showgirl y co-presentadora
 Sanremo Young (Rai 1, 2019) showgirl y miembro del jurado
 La notte della Taranta (Rai 2, 2019) presentadora
 Festival di Castrocaro (Rai 2, 2019) presentadora
 Canzone segreta (Rai 1, 2021) showgirl
 Le Iene (Italia 1, 2022-2023) presentadora
 Michelle Impossible & Friends (Canale 5, 2023) showgirl
 La TV dei 100 e uno (Canale 5, 2023) showgirl
 Celebrity Hunted: Caccia all'uomo 4 (Prime Video, 2023) concursante con Cecilia Rodríguez

Filmografía

Cine
 2010 - Natale in Sudafrica, dirigida por Neri Parenti – personaje: Angela Ladesse
 2011 - Se sei così, ti dico sì, dirigida por Eugenio Cappuccio – personaje: Talita Cortes
 2015 - Non c'è due senza te, dirigida por Massimo Cappelli – personaje: Laura

Doblaje
 2012 - Gladiatori di Roma, dirigida por Iginio Straffi - personaje: voz de Diana

Series de televisión
 Il commissario Montalbano, dirigida por Alberto Sironi – actriz (Rai 1, 2011) – personaje: Dolores Alfano
 Così fan tutte, dirigida por Gianluca Fumagalli – guest-star (Italia 1, 2011)
 Don Matteo 10, dirigida por Jan Maria Michelini - actriz (Rai 1, 2016) – personaje: Celeste Martínez (tía de Tomas)

Discografía

Videos musicales
 2008 - Boyfriend de Coolio (Belén Rodríguez es la protagonista femenina del videoclip Boyfriend del álbum Steal Hear del rapper Coolio)
 2015 - Amarti è folle de Maria Belén (pseudonimo de Belén Rodríguez), canción escrita y arreglada por Fortunato Zampaglione por la banda sonora de la película Non c'è 2 senza te

Sencillos
 2009 - Dai muovi muovi escrito por Mario Gardini y compuesto por Juan Pablo Fontana y Roberto De Luca (tema musical del programa televisivo Sarabanda)
 2010 - Aeroplani de Toto Cutugno (canción cantada por Toto Cutugno con Belén Rodríguez en Festival de Sanremo 2010 en la noche de duetos)
 2015 - Amarti è folle, con el nombre artístico de Maria Belén, canción escrita y arreglada por Fortunato Zampaglione por la banda sonora de la película Non c'è 2 senza te

Otras actividades

Perfumes
 2011 - Belen Rodríguez (Gold)
 2011 - Belen Rodríguez (Eau de Parfum)

Radio
 2013 - Password (RTL 102.5)

Calendarios
 2006 - Calendario de Vuemme
 2006 - Calendario de De Nardi (con Eva Collini, Ainett Stephens y Nena Ristic)
 2007 - Calendario de Fer
 2008 - Calendario de Maxim
 2009 - Calendario de Max
 2010 - Calendario de Vuemme
 2010 - Calendario de Max (con Cecilia Rodríguez)
 2011 - Calendario de Maxim
 2011 - Calendario de TIM

Referencias

Enlaces externos

 Belén Rodríguez - sitio oficial (italiano)

Actrices de Argentina
Modelos femeninas de Argentina
Expatriados argentinos en Italia
Modelos eróticas de Argentina
Playmates de Argentina
Playmates de Italia

Belén Rodríguez


Dominika Zachová (født. 4. juni 1996) er en tjekkist håndboldspiller som spiller for DHK Baník Most og for det tjekkiske kvindelandshold.

Referencer

Håndboldspillere fra Tjekkiet

Dominika Zachová


Mihalis Kakoyannis (Yunan: Μιχάλης Κακογιάννης, 11 Haziran 1922 -  25 Temmuz 2011), Kıbrıs Rumu film yönetmeni ve yapımcısı. Kokoyannis, Kıbrıs, Limasol'de doğmuştur. Ailesi tarafından avukat olması için İngiltere'ye gönderilmiştir. Orada sinemaya yönelen Kakoyannis, 1964 yılında Anthony Quinn ile birlikte yapımcılığını üstlendiği Alexis Zorbas adlı film ile dünyaca tanındı. Üç kez Akademi Ödülleri'ne aday gösterildi.

Kakoyannis, 25 Temmuz 2011 tarihinde Atina'da öldü.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1922 doğumlular
Limasol doğumlular
Kıbrıs Rumu film yapımcıları
Kıbrıs Rumu film yönetmenleri
Atina'da ölenler
2011 yılında ölenler

Mihalis Kakoyannis


Bogdan Uritescu (n. 10 octombrie, 1967, Brăila) este actor de film, voce și teatru, precum și prezentator de emisiuni de televiziune român.

Biografie
A studiat la Academia de teatru și film București. Este cunoscut pentru rolurile sale în filme de acțiune. Este fiul actorului Valentin Uritescu.

Bogdan Uritescu este prezentator la emisiunea Digi Animal Club pe programul Digi Animal World.

Filmografie
 Harababura (1991)
 Furia (2002) - actor / coordonator cascade
 Milionari de weekend (2004) - actor/ cascador / coordonator cascade

 Bunraku (2010)
Second in Command(2006)-Scar
 Cerberus / Paznic de temut (2005) - Max
 The Marksman / Tragator de elita (2005)
 Haute tension / Înaltă tensiune (2003) - Jandarmul
 Amen. / Amen (2002) - Sergent francez
 Anaconda 3
 Leapin' Leprechauns! (1995)
 Ochii care nu se văd (1994)
 Pepe & Fifi / Pepe și Fifi (1994)
 Balanța (1992)
 Innebunesc si-mi pare rau (1992)
 Fără lumini de poziție
 The detonator

Dublaj
SpongeBob Pantaloni Pătrați - Patrick Stea (sezoanele 1 și 2)

Teatru
 Mincinosul - după Carlo Goldoni, regia de Toma Enache

Referințe

Legături externe
 Bogdan Uritescu pe CineMagia
 Bogdan Uritescu - Bogdan Alexandru Uritescu  pe CinemaRx
 [imdbname:0881983|Bogdan Uritescu]] pe IMDb
 Bogdan Uritescu pe Port.hu
 Bogdan Uritescu pe All about Romanian Cinema

Interviu
 Bogdan Uritescu: "Mai e vreo speranță?" de Roxana Ioana Ancuta, 20 februarie 2009, Jurnalul.ro
 5 întrebări pentru o vedetă: Bogdan Uritescu 26 iulie 2009, adevarul.ro

Nașteri în 1967
Nașteri pe 10 octombrie
Actori de film români
Actori de teatru români
Actori de voce români
Actori români
Actori români din secolul al XIX-lea
Actori români din secolul al XX-lea
Actori români în viață
Brăileni
Oameni de televiziune români
Români din secolul al XX-lea
Români din secolul al XXI-lea

Bogdan Uritescu


Xabier Alonso Olano, ya da bilinen ismiyle Xabi Alonso (d. 25 Kasım 1981), İspanyol eski millî futbolcu ve teknik direktör. Orta sahanın ortasında ve ön libero pozisyonunda oynayan Xabi Alonso, sıklıkla oyun kurucu rolü üstlenmiştir.

İspanya millî futbol takımının 2006 FIFA Dünya Kupası, 2008 Avrupa Futbol Şampiyonası, 2010 FIFA Dünya Kupası ve 2012 Avrupa Futbol Şampiyonası kadrolarında yer almıştır. Bunun yanında İspanya millî futbol takımı ile 2008 ve 2012' de Avrupa Futbol Şampiyonası ve 2010' da FIFA Dünya Kupası zaferini tatmıştır.

Alonso futbol kariyerine İspanyol kulübü Real Sociedad'ta başladı. Burada bir sezon oynadıktan sonra Eibar kulübüne kiralandı. Burada da kiralık olarak bir sene geçirdikten sonra yeniden Real Sociedad'a döndü ve 2004 yılına kadar burada oynamaya devam etti. 2002-03 Sezonu'nda Real Sociedad'ın aldığı ikincilikte, takım kaptanı olarak büyük rol üstlendi. İspanyol yıldız, 2004 yılı Ağustos ayında 10,5 milyon sterlinlik bir transfer anlaşmasıyla Liverpool takımına transfer oldu. Xabi Alonso, bu kulüpte henüz ilk sezonundayken UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazandı. Bunu takiben İngiltere'de FA Community Shield ve FA Cup gibi kupaları kazanma başarısı gösterdi. 2009-2010 sezonunda 30 milyon euro karşılığı Real Madrid'e transfer oldu. Real Madrid'ten Guti'nin takımdan ayrılmasından sonra 14 numarayı giyeceğini açıkladı. 28 Ağustos 2014 tarihinde 8 milyon Euro karşılığında Bayern Münih'e transfer oldu. İspanyol oyuncunun 2 yıllık sözleşme imzaladığı ve 3 numaralı formayı giyeceği açıklandı.

Uluslararası alanda Xabi Alonso, İspanya millî futbol takımı ile birlikte 2004 Avrupa Futbol Şampiyonası, 2006 FIFA Dünya Kupası ve 2008 Avrupa Futbol Şampiyonası'na katıldı. Alonso'nun ilk uluslararası maçı, Nisan 2003 tarihinde oynanan ve takımının 4-0 kazandığı Ekvador maçı olmuştur. Alonso'nun kariyerinin zirveye ulaşmasını sağlayan turnuva, takımının şampiyonluğa ulaştığı Euro 2008'dir.

2014 FIFA Dünya Kupasından sonra İspanya millî futbol takımını bıraktığını açıklamıştır.

Biyografi

Çocukluğu ve Gençliği
İki kardeşin küçüğü olan Xabi Alonso, ailesi sayesinde futbolun içine doğdu. Babası, 'Periko' Alonso takımının en iyi olduğu yıllarda İspanya Ligi'nde Real Sociedad kadrosında yer almış ve burada gösterdiği performansla Barcelona takımına transfer olmuştu. Xabi Alonso, Bask Bölgesi'nin küçük bir yerleşim birimi olan Tolosa'da doğdu. Xabi Alonso altı yaşına kadar Barselona'da yaşadı. Daha sonra ailesiyle birlikte San Sebastian'a yerleşti. Alonso'nun futbol aşkı bu yıllarda başladı ve çocukluk yıllarında Playa de la Concha (Shell Beach)'te oynadı. O yıllarda tanıştığı Mikel Arteta ile arasında başlayan dostça rekabetin top tekniğine olumlu katkı yaptığını söyledi.Muhteşem pas tekniğinin hikâyesinde bu çekişmenin önemli bir yeri vardır..

İspanya Kariyeri
Real Sociedad kulübü tarihinin en önemli oyuncularından ve teknik direktörlerinden olan John Toshack yönetiminde yeniden yapılanan kadroda yer alan genç Alonso, takım kaptanı olarak önemli başarılara imza attı. Raynald Denoueix'ın takımın başına geçmesiyle kadrodaki yerini koruyan Alonso, takımının La Liga'yı ikinci olarak bitirdiği 2002-03 sezonunda gösterdiği performansla Avrupalı takımların dikkatini çekti. Sonraki sezonlarda Real Sociedad istikrarlı sonuçlar alamayınca takımın içine girdiği maddi güçlüğün giderilmesi için oyuncular birbiri ardı sıra, yüksek bedeller karşılığı transfer oldu. Xabi Alonso da 2004'te İngiltere Premier Ligi takımlarından Liverpool FC'ye 10,5 milyon sterlinlik bir bedel karşılığı transfer olarak İngiltere kariyerine başladı.

İngiltere Kariyeri
Liverpool kadrosuna dahil olur olmaz takıma katkıda bulunan Alonso, takımının 2005'te İstanbul'da oynanan UEFA Şampiyonlar Ligi finalini kazanmasında en büyük etkenlerdendi. Alonso başarısını 2006'te FA Cup'ı kazanarak sürdürdü.İngiltere'de oynadığı sezonlarda uzak mesafeden attığı gollerle ve paslarıyla büyük beğeni toplamıştır.

İstatistik

Uluslararası Kariyer

Şampiyonluklar

Kulüp
Liverpool
 UEFA Şampiyonlar Ligi: 2004-05
 UEFA Süper Kupası: 2005
 FA Cup: 2005-06
 FA Community Shield: 2006

Real Madrid
 Copa del Rey: 2011, 2014
 La Liga: 2011-12
 Supercopa de España: 2012
 UEFA Şampiyonlar Ligi: 2013-14

Millî takım
  İspanya
 FIFA Dünya Kupası
 Şampiyon:(1) 2010
 Avrupa Futbol Şampiyonası
 Şampiyon:(2) 2008, 2012

Kaynakça

Dış bağlantılar
 millî takım verileri
 Kulübünün resmi sitesi liverpoolfc.tv profili

 BDFutbol profili
 BBC Sport profili
 The Times'dan podcast yayını: Mikel ve Xabi Alonso söyleşisi
 LFCHistory.net profili

1981 doğumlular
Real Sociedad futbolcuları
SD Eibar futbolcuları
Liverpool FC futbolcuları
Real Madrid CF futbolcuları
FC Bayern München futbolcuları
İspanyol futbolcular
İspanya millî futbol takımı futbolcuları
Yaşayan insanlar
Orta saha futbolcuları
Avrupa Futbol Şampiyonası kazanan futbolcular
İspanyol gurbetçi futbolcular
İngiltere'deki gurbetçi futbolcular
Almanya'daki gurbetçi futbolcular
İngiltere'deki İspanyol gurbetçiler
Almanya'daki İspanyol gurbetçiler
Premier League futbolcuları
La Liga futbolcuları
Bundesliga futbolcuları
FIFA Dünya Kupası kazanan futbolcular
2004 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2006 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2008 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2009 FIFA Konfederasyonlar Kupası futbolcuları
2010 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2012 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2014 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
Bask Bölgesi doğumlular
İspanya 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
La Liga 2 futbolcuları
Tercera División futbolcuları
İspanya 18 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
Bundesliga teknik direktörleri
Bayer 04 Leverkusen teknik direktörleri

Xabi Alonso


Paul Philippot (8 février 1925 - 15 janvier 2016) est un historien de l'art et philosophe belge. Il a beaucoup écrit sur la conservation-restauration des biens culturels et a œuvré pour la création de formations professionnalisantes dans ce domaine.

Biographie

Paul Philippot est né en 1925 à Woluwe-Saint-Pierre d'un père et un grand-père restaurateurs de peinture. Il est le premier de sa famille à étudier à l'université où il obtient un doctorat en histoire de l'art et en droit. Il devient ensuite professeur d'histoire de l'art à l'Université Libre de Bruxelles, poste qu'il occupe de 1955 à 1995. Ami et disciple de Cesare Brandi, il passe quelques mois à l'Institut de Conservation de Rome créé par celui-ci puis participe à la diffusion de ses idées en Europe. C'est par ailleurs grâce à la recommandation de ce dernier que Paul Philippot devient l'un des cofondateurs de l'ICCROM (Centre international d'études pour la Conservation des biens culturels) dont il a été directeur adjoint (1959-1971) puis directeur (1971-1977). Dans le cadre de ses fonctions, il a participé à plusieurs projets internationaux visant notamment à mettre en relation les professionnels de la conservation-restauration pour former un réseau mondial. Il est également l'auteur de plusieurs ouvrages et articles sur le sujet de la conservation-restauration, en plus d'ouvrages d'esthétique et d'histoire de l'art. C'est notamment à lui que nous devons la triple règle de la stabilité des matériaux de restauration, de la lisibilité des interventions et de la réversibilité des interventions, règle qui demeure encore aujourd'hui l'un des piliers de la déontologie en conservation-restauration.

Bibliographie
 « Le problème des relations entre historiens d'art et restaurateurs » in Colloque de Venise. Les responsabilités de l'historien dans la conservation et la restauration des monuments et œuvres d'art, Bulletin du CIHA, Année II, avril-juin-juillet 1967, p. 8-9.
 « La conservation des peintures murales » in Musées et Monuments : la préservation des biens culturels, XI, 1969, p. 183-204.
 Mora, Paolo, Philippot, La conservation des peintures murales, Compositori, 1977.
 Pénétrer l'art, restaurer l'œuvre : une vision humaniste, Catheline Périer-D'Ieteren et Brigitte D'Hainaut-Zveny (éd.), Groeninghe, 1990.
 « La restauration, acte critique » in L'acte restaurateur. Dossier, Recherches poïétiques, 3, hiver 1995-96, p. 18-25.

Notes et références

Liens externes

Historien de l'art belge
Naissance en février 1925
Naissance à Woluwe-Saint-Pierre
Décès en janvier 2016
Décès à Watermael-Boitsfort
Décès à 90 ans

Paul Philippot


Inviolate é o 10º álbum de estúdio do guitarrista virtuoso estadunidense Steve Vai. Foi lançado no dia 28 de janeiro de 2022, sob o selo Favored Nations / Mascot Label Group.

Após o lançamento, estreou em primeiro lugar na parada Current Hard Rock Albums - sua primeira estreia em primeiro lugar - número 8 no Top Hard Rock Albums e número 40 no Top Vendas de álbuns. Para divulgar o álbum, Vai embarcou em uma turnê com o mesmo nome de 54 datas pelos EUA .

O Álbum

Este álbum apresenta uma música intitulada "Candle Power", que tornou-se notória por conta de uma técnica criada pelo Steve Vai chamada Joint shifting. Esta técnica virou notícia na revista Guitar World Magazine, que considerou Steve Vai um dos destaques do ano de 2020, por "forçar os limites do instrumento" e por "buscar marcas pessoais ao tentar algo novo e ousado". "Candle Power" já havia sido apresentada ao publico no dia 6 de junho de 2020, quando Vai a publicou na sua página pessoal no youtube. A versão presente no álbum, porém, é um pouco diferente. Segundo o próprio Vai, foi "acrescentado um pouco mais à versão que aparece no Inviolate, com uma faixa de bateria recém-gravada pelo colega ex-aluno do Zappa Terry Bozzio".

Além da "Candle Power", está presente no álbum também uma música que Steve Vai toca com apenas a mão esquerda, intitulada "Knappsack". Ele compôs essa música enquanto estava recuperando-se de uma operação no ombro direito. Após a cirurgia, foi-se recomendado ao Vai usar uma tipoia criada pelo doutor que o operou, Dr. Thomas Knapp, chamada "The Knappsack", daí o nome da música.

The Hydra Guitar
Outro destaque deste álbum fica por conta da utilização de uma curiosa guitarra desenhada especialmente para o Vai, a qual ele chamou de "The Hydra Guitar". O instrumento, que aparece na caa do álbum, foi construido em conjunto com o pessoal da Hoshino Guitars.

Este nome faz referência ao animal mitológico conhecido como Hidra de Lerna, já que o instrumento dispõe de um corpo único ligado a dois headstocks e três braços, que por sua vez acomodam guitarras de sete e 12 cordas, um baixo elétrico de quatro cordas com comprimento de escala de ¾ cuja metade do braço adopta uma configuração fretless, e ainda uma mini-harpa de 13 cordas. O braço de 12 cordas é fretless a partir da casa 8 e apresenta captação humbucker. Já o braço do meio, de 7 cordas, traz dois humbuckers e 24 trastes. E o braço com as 4 cordas de baixo elétrico tem trastes apenas nas duas cordas mais agudas.

O corpo da guitarra acomoda ainda uma vasta seleção de opções para os captadores, incluindo sustainer, humbuckers, single-coils e um piezo, um output de MIDI e um botão de volume exclusivo para cada braço do instrumento.

Sobre a faixa em que ele utiliza a guitarra (Teeth of the Hydra), Steve Vai comentou:

Faixas
Todas as músicas compostas por Steve Vai.

Créditos Musicais
 Steve Vai - Guitarras, The Hydra Guitar (Faixa 1), Baixo elétrico (Faixas 2, 4), Teclados (Faixa 6) Programação (Faixas 1, 2, 8)
 Bryan Beller - Baixo elétrico (Faixa 3)
 Henrik Linder - Baixo elétrico (Faixa 5)
 Billy Sheehan - Baixo elétrico (Faixa 6)
 Philip Bynoe - Baixo elétrico (Faixa 7, 9)
 Jeremy Colson - Baterias (Faixas 2, 3, 6, 7)
 Terry Bozzio - Baterias (Faixa 4)
 Vinnie Colaiuta - Baterias (Faixa 5, 9)
 David Rosenthal - Teclados (Faixas 5, 9)
 Bob Carpenter - Teclados (Faixa 7)

Desempenho nas Paradas Musicais

Ligações externas
 Info do álbum no discogs.com/

Álbuns de Steve Vai
Álbuns de 2022

Inviolate