Theodor Ernst Behrens (* 6. Februar 1857 in Hamburg; † 10. Juni 1921 ebenda) war ein deutscher Bankier, Kunstsammler und Mäzen. Er gehörte zu Beginn des 20. Jahrhunderts zu den bedeutenden Kunstsammlern in Hamburg. Seine Sammlung umfasste überwiegend Gemälde und Skulpturen deutscher und französischer Künstler des 19. Jahrhunderts. Einige diese Werke befinden sich heute im Besitz der Hamburger Kunsthalle.

Leben

Die Familie von Theodor Behrens war ursprünglich jüdischen Glaubens und hatte durch Tuchhandel mit England ein beträchtliches Vermögen erlangt. Sein Urgroßvater Levy Behrens kam 1806 mit seinen Söhnen von Pyrmont nach Hamburg. Das hier begründete Bankhaus L. Behrens & Söhne stieg in der Folgezeit rasch zu Hamburgs größter Privatbank auf. Als Eduard Ludwig Behrens, ein Enkel des Unternehmensgründers, 1853 die Bankgeschäfte übernahm, war die Familie inzwischen zum evangelischen Glauben übergetreten und gehörte zu den reichsten Bewohnern der Stadt. 1884 nahm Eduard Ludwig Behrens seine beiden Söhne Eduard L. Behrens jun. und Theodor E. Behrens in die Leitung des Bankhauses auf. Der Vater hatte Mitte der 1850er Jahre begonnen, eine Kunstsammlung aufzubauen und konzentrierte  sich hierbei auf deutsche und französische Genremalerei des 19. Jahrhunderts, sowie auf Landschaftsgemälde der Schule von Barbizon. So fanden sich in dieser Sammlung Arbeiten von Künstlern wie Narcisso Virgilio Díaz de la Peña, Théodore Rousseau, Charles-François Daubigny, Jean-Baptiste Camille Corot ebenso wie von Ernest Meissonier, Friedrich August von Kaulbach, Franz Defregger (Maler), Ludwig Knaus, Anton Mauve und Giovanni Boldini. Zudem hatte er neben einigen Gemälden von Adolph Menzel, auch ein Konvolut seiner Zeichnungen zusammengetragen und besaß zudem eine wertvolle Porzellansammlung. Als der Vater Eduard L. Behrens sen. 1895 starb, hinterließ er seinem ältesten Sohn Eduard L. Behrens jun. seine Gemäldesammlung, während der zweitgeborene Sohn Theodor Behrens die Porzellansammlung und die Zeichnungen von Menzel erhielt.

Theodor Behrens heiratete die Kaufmannstochter Esther O'Swald (1862–1936). Ihr Vater, Albrecht Percy O'Swald (1831–1899), war Teilhaber der im Seehandel mit Afrika tätigen Firma O'Swald & Co und avancierte zum Generalkonsul Sansibars in Hamburg. Esthers Onkel war der Senator und zweite Bürgermeister von Hamburg William Henry O'Swald. Max Schramm war ihr Schwager. Esther und Theodor Behrens bewohnten ein Stadthaus am Alsterglacis Nr. 16 und ließen sich auf Gut Waldenau in Datum bei Pinneberg ein großzügiges Landhaus  errichten, das heute als Schulgebäude der  Schülerschule genutzt wird. Für seine Kunstsammlung ließ Theodor Behrens 1911 ein Galeriegebäude als Anbau des Gutshauses errichten.

Mit einem 1912 ermittelten Vermögen von 26 Millionen Mark und einem jährlichen Einkommen von 1,7 Millionen Mark konnte Behrens vor allem nach der Jahrhundertwende eine der bedeutendsten Kunstsammlungen im Deutschen Reich aufbauen. Thematisch knüpfte er hierbei da an, wo sein Vater aufgehört hatte. So fanden sich in seiner Sammlung zwar auch einzelne Werke von Corot und Daubigny, aber er konzentrierte sich vorwiegend auf Werke des französischen Impressionismus. Zudem erwarb er bedeutende Arbeiten von Paul Cézanne und Vincent van Gogh und sammelte Gemälde deutscher Künstler wie Franz von Lenbach und Max Liebermann sowie eine Reihe von Skulpturen. Viele seine Kunstwerke erwarb Behrens beim Berliner Kunsthändler Paul Cassirer, der ebenso wie  die Direktoren der Hamburger Kunsthalle, Alfred Lichtwark, und der Kunsthalle Bremen, Gustav Pauli, zu seinen Beratern gehörte. Seit 1909 war Behrens Ordentliches Mitglied auf Lebenszeit im Kunstverein Bremen und zeigte hier 1911 seine Sammlung der Öffentlichkeit.

Alfred Lichtwark und Gustav Pauli, seit 1914 Lichtwarks Nachfolger als Direktor der Hamburger Kunsthalle, hatten vermutlich Hoffnungen, Kunstwerke der Sammlung Behrens später als Schenkung für ihr Museum zu erhalten. Zu Lebzeiten von Behrens hatte dieser 1916 seine von Clara Westhoff, der Ehefrau von Rainer Maria Rilke, geschaffene Porträtbüste der Kunsthalle gestiftet. 1920 plante er zusammen mit Gustav Pauli einen Katalog seiner Sammlung zu publizieren, der jedoch nicht realisiert wurde. Als Behrens 1921 starb, ging seine Kunstsammlung vollständig in den Besitz seiner Frau über, die Teile davon der Kunsthalle als Leihgabe überließ. Die vom Vater ererbte, fast 200 Stücke umfassende wertvolle Porzellansammlung erhielt das Hamburger Museum für Kunst und Gewerbe als Stiftung. Esther Behrens vermachte in ihrem Testament von 1923 der Kunsthalle zunächst Édouard Manets Nana und Paul Cézannes Am Quai de Bercy in Paris, änderte aber ein Jahr später ihre Absicht. Möglicherweise aus wirtschaftlichen Gründen veräußerte sie den Großteil der Kunstsammlung, wobei die Hamburger Kunsthalle einige der Werke erwarb. Auch trennte sie sich in dieser Zeit vom Landgut Waldenau. Als sie 1936 starb, kam als Vermächtnis der Sammlung Behrens lediglich die bereits 1924 als Schenkung zugesagte Skulptur Sandalenbinderin von Louis Tuaillon in den Besitz der Kunsthalle. Die Hamburger Kultur- und Schulbehörde klagte gegen das letzte Testament von Esther Behrens, in dem eine zuvor zugesagte Schenkung der 27 Zeichnungen von Adolph Menzel aus der Behrenssammlung widerrufen wurde. Die Familie einigte sich schließlich 1937 mit der Behörde darauf, dass 8 Zeichnungen in Familienbesitz blieben und 19 Zeichnungen an die Hamburger Kunsthalle gingen.  Heute erinnert in der Hamburger Kunsthalle ein Porträt Theodor E. Behrens des Malers Leo von König an den bedeutenden Sammler.

Theodor Behrens wurde in der Familiengrabstätte auf dem Friedhof Ohlsdorf beigesetzt. Sie liegt im Planquadrat Z 12 südwestlich vom Nordteich.

Sammlung

Über die Entstehung der Kunstsammlung von Theodor Behrens haben sich keinerlei Unterlagen erhalten, sodass die zeitliche Abfolge der Erwerbungen nicht rekonstruierbar ist. Auffallend sind die Überschneidungen zwischen den Sammlungen des Vaters und des Sohnes Behrens. So erwarben beide Kunstwerke der Schule von Barbizon. Hierzu gehörten die Gemälde Dorfstraße von Camille Corot, Wäscherinnen am Strand von Charles-François Daubigny, Schafe auf der Weide von Constant Troyon sowie Waldinneres und Frauenkopf von Díaz de la Peña. Ebenfalls aus der Mitte des 19. Jahrhunderts stammen drei Arbeiten von Eugène Delacroix. Neben Tiger und Schlange und Löwe und Alligator fand sich Daniel in der Löwengrube im Besitz von Behrens. Ebenfalls drei Werke besaß der Sammler von Honoré Daumier, einem der Hauptvertreter des französischen Realismus. Neben Don Quixchote et Sancho se redent aux noces de Gamaches und Deux Têtes fand sich Les Pièces à Conviction im Hause Behrens. Von Gustave Courbet, einem anderen Maler des Realismus, besaß der Sammler die Werke Studie zu Venus und Psyche und Malle Babbe (Kopie nach Frans Hals). Hinzu kam mit Der Kritiker Albert Wolff in seinem Arbeitszimmer ein Bild von Jules Bastien-Lepage.

Zu den bedeutendsten Werken der Sammlung gehörten Arbeiten des Impressionismus und Spätimpressionismus. So erwarb Behrens 1910 für 150.000 Mark bei Cassirer Édouard Manets Nana, ein Hauptwerk des Künstlers. Zudem besaß er mit Bords de la Seine à Argenteuil und einer Version des Motivs Landhaus in Rueil zwei Spätwerke des Künstlers. Von Pierre-Auguste Renoir fand sich mit dem Gemälde La Grenoullière ebenfalls ein Hauptwerk im Hause Behrens. Weitere Bilder Renoirs in der Kollektion waren die Arbeiten Pfirsiche und Blumenernte. Hinzu kamen drei Werke von Paul Cézanne: Am Quai de Bercy in Paris, Häuser an der Straßenbiegung und ein Selbstporträt. Darüber hinaus gehörte zu den Spitzenwerken der Sammlung Vincent van Goghs Gemälde Der Innenhof des Spitals in Arles. Ein vormals van Gogh zugeschriebenes Bild Blumenvase gilt heute als Fälschung.

Von deutschen Künstlern des 19. Jahrhunderts trug Behrens ebenso einige Gemälde zusammen. So erwarb er eines der zahlreichen Porträts von Otto von Bismarck des Malers Franz von Lenbach und besaß von Arnold Böcklin Astolf reitet mit dem Haupte Orills davon. Weitere Werke deutscher Maler in der Sammlung waren Kopf eines Jägers von Wilhelm Leibl, Weibliches Bildnis von Hans von Marées und Salomé von Wilhelm Trübner. Von Max Liebermann sind neben zwei Kohlezeichnungen fünf Gemälde in der Sammlung Behrens nachweisbar. Hierzu gehören Alte Häuser in Scheveningen, Kleinkinderschule (1. Fassung), Düne von Noordwijk, Stehendes Mädchen und Gemüsemarkt in Delft. Weitere Bilder der Sammlung waren Studienkopf eines alten Mannes von Fritz von Uhde, Nach dem Bade von Lovis Corinth und Vase und zwei Fruchtschalen mit Äpfeln und Trauben des Österreichers Carl Schuch.

Neben Gemälde fanden auch einige Skulpturen das Interesse des Sammlers. So kaufte er eine Reihe von Kleinplastiken mit Tiermotiven von August Gaul. Neben einer Ziegengruppe kam so auch eine Biberratte, eine Löwin, ein Strauß und ein paar Gänse ins Haus Behrens. Dazu erstand er von Constantin Meunier die Bronzen Krabbenfischer und Mäher. Von Louis Tuaillon versammelte Behrens drei Plastiken in seinem Haus: Sandalenbinderin, Zopfflechterin und Amazone . Darüber hinaus besaß er mit Die Erwachende, Kauernde und Stehendes Mädchen drei Werke von Georg Kolbe.

Neben wenigen in Familienbesitz verbliebenen Werken, befinden sich die meisten Sammlungsstücke heute in verschiedenen Kunstmuseen oder Privatsammlungen. Bereits kurz nach dem Tod des Sammlers erwarb die Hamburger Kunsthalle einige der Werke. Das Museum erstand zunächst 1923 Kolbes Skulptur Stehendes Mädchen. Hieran schloss sich 1924 der Kauf der Gemälde Nach dem Bade von Corinth, Am Quai de Bercy in Paris von Cézanne, Nana von Manet und Malle Babbe von Courbet an. Hinzu kam 1925 der Ankauf von Löwe und Alligator von Delacroix. Neben der Schenkung von Tuaillons Sandalenbinderin und den in den 1930er Jahren übereigneten Menzelzeichnungen verfügt die Kunsthalle so über einen kleinen Überblick über die vormals erheblich umfangreichere Sammlung Theodor Behrens.

Literatur
 Ulrich Luckhardt, Uwe M. Schneede: Private Schätze : über das Sammeln von Kunst in Hamburg bis 1933. Christians, 	Hamburg 2001, ISBN 3-7672-1383-4.

Weblinks
 Doris Blum: Der Mann, der in die Fußstapfen seines Vaters trat Artikel in Die Welt vom 11. April 2001.
 Informationen zur Geschichte des Gutshauses Waldenau beim heutigen Nutzer Schülerschule
 Zur Geschichte des Gutshauses Waldenau (Geschichtswerkstatt der Schülerschule)

Einzelnachweise

Unternehmer (19. Jahrhundert)
Unternehmer (Hamburg)
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Kunstsammler
Deutscher
Geboren 1857
Gestorben 1921
Mann

Theodor Behrens (Kunstsammler)


Compania de Transport Public Cluj-Napoca (fostă Regia Autonomă de Transport Urban de Călători, acronim CTP) este subordonată Primăriei Municipiului Cluj-Napoca. Compania prestează servicii către populație, principala activitate fiind transportul public de persoane în municipiul Cluj-Napoca.

Municipiul este străbătut de 662 km de străzi, din care 443 km sunt echipate cu facilități moderne (structură stradală, echipamente pentru servicii publice). Transportul în comun se realizează pe 342 km din rețeaua de drumuri interne, prin intermediul mai multor linii autobuz, troleibuz și tramvai.

Istoria transportului urban din Cluj
Sfârșitul Primului Război Mondial a adus o înviorare a activității economico sociale și - totodată - creșterea semnificativă a numărului de locuitori ai orașului care, în 1920, ajung să numere 83.000 de inși. În această situație, transportul public a devenit o problemă stringentă, a cărei rezolvare cerea măsuri rapide.

Astfel, în 1922, două autocamioane "Saurer" rămase captură de război, cumpărate de la armată - recondiționate și carosate în autobuze, dintre care unul cu etaj descoperit - asigurau transportul de călători în oraș, de la barierele Someșeni - azi piața Mărăști - prin strada Dorobanților, Centru, Horea, până la gara CFR. Pentru protecția călătorilor pe timp de ploaie, se utiliza o rogojină care acoperea etajul descoperit al autobuzului.

În anul 1924 au luat ființă societățile "Blaga Mărgărit" și "Rotația", prima desființându-se după numai un an de existență.

Societatea "Rotația" s-a dezvoltat treptat, astfel că în 1926 a ajuns să aibă un număr de 32 de membri. Drept urmare a acestui fapt, pe diferite trasee ale orașului ajung să circule peste 50 de autobuze. Dintre acestea, multe aparțineau unor particulari independenți. Între 1929 și 1930 a luat ființă "Uniunea Automobilelor de Călători și Marfă", urmată, în 1931, de "Asociația Autocamionagiilor Profesioniști".

Cei mai mulți posesori de mijloace de transport public s-au grupat în asociația proprietarilor de autobuze "Rapid", asociație care a obținut ulterior, din partea primăriei, dreptul exclusiv de a organiza, în Cluj, transportul de persoane, în comun. Traseele autobuzelor legau, în continuare, gara orașului de centru, precum și de cartierele mărginașe.

În pragul celui de-al Doilea Război Mondial existau în total nouă linii de autobuz, dintre care trei erau cu caracter sezonier.

Cetățenii cu dare de mână puteau recurge și la alte mijloace de transport urban. Existau și birji, precum existau și taxiuri, gata să-și transporte clienții la destinațiile dorite. Astfel de stații de taxi erau organizate în principalele piețe ale orașului.

În primii ani de după război, transportul urban s-a confruntat cu diverse probleme, generate de lipsa carburanților și de numărul scăzut de autobuze. Din acest motiv, o bună parte din autobuzele firmei "Rapid" au folosit gazul metan drept combustibil.

În anul 1959, pe lângă autobuzele existente, în Cluj a fost introdus transportul electric urban, cu troleibuze provenite din producția autohtonă. În 1957, la uzinele "Tudor Vladimirescu" din București a început fabricarea primelor autobuze și autoutilitare românești din gama TV.

Înființare
La 1 ianuarie 1961 a luat ființă Întreprinderea Orășenească de Transport Cluj, transformată ulterior în Întreprinderea de Transport Urban Cluj.

Apoi, tot la 1 ianuarie, dar în anul 1980, s-a înființat Întreprinderea Județeană de Transport Local, care organiza activitatea de transport public în toate municipiile din județ.

Creșterea semnificativă a populației orașului ca urmare a procesului de industrializare de după anul 1970 a determinat introducerea transportului cu tramvaiul. Acesta a fost inaugurat în anul 1987.

Din ianuarie 1991, urmând tendința generală a momentului de după revoluție, întreprinderea s-a descompus în unități de transport local autonome, pentru fiecare municipiu din județ. Astfel, în municipiul Cluj-Napoca s-a înființat Regia Autonomă de Transport Urban de Călători.

Transport
Compania beneficiază de: 251 de autobuze diesel (tip: Renault R312, Renault/Irisbus Agora, Iveco Urbanway, Solaris Urbino 18, Mercedes-Benz Conecto - articulat și nearticulat, sau MAN), 41 de autobuze electrice (tip: Solaris Urbino 12 Electric), 82 de troleibuze (tip: Irisbus/Renault Agora Long, AstraBus, Iveco Astra Town 118, Solaris Trolino), 26 de tramvaie (tip: :en:Pesa Swing și Astra Vagoane Călători Imperio) și 9 microbuze. Pe parcursul anului 2019, respectiv 2020 vor fi livrate încă 50 de troleibuze și 22 de tramvaie, troleibuzele fiind produse de compania poloneză Solaris Bus & Coach, respectiv tramvaiele fiind produse de către Astra Vagoane Arad.

Autobuze

Urbane

8L: Piața Mărăști -Cluj Napoca-Dezmir- Agro Transilvania- Apahida- Jucu - Gherla - Dej Calatori -  Ileanda - Jibou - Ulmeni Salaj - Baia Mare - Satu Mare - Oradea - Biharia -Biharkereszetes - Debercen - Budapesta Keleti - Kiev - Harkov - Viena Hbf - Wadowice p. -  Katowice - Warsawa - Ostroleka - Rzedin - Lodzka - Al.Jana Pawla II - Dworzec Glowny - Plac Dworcowy -  Mrozka -Warzawska - Wiezcyta -  Kombinat - Lwowska - Zwiry - Bobrowinki - Limanowa - Regulice - Radlow - Lwowek Slaski - Bispukice Podgorne - Canterbury - London
9: London - Canterbury - Bispukice Podgorne - Lwowek Slaski- Radlow - Regulice- Limanowa - Bobrowinki- Zwiry - Lwowska- Kombinat - Wiezcyta-Warzawska-Mrozka-Plac Dworcowy-Dworzec Glowny-Al.Jana Pawla II-Lodzka-Rzedzin-Ostroleka- Warsawa - Katowice - Wadowice p.-Viena Hbf- Harkov-Kiev- Budapesta Keleti-Debrecen- Biharkeresztes-Biharia- Oradea - Satu Mare - Baia Mare - Ulmeni Salaj-Jibou - Ileanda-Dej Calatori-Gherla-Dezmir - Agro Transilvania- Aeroport- Aurel Vlaicu- Sora - Central - Closca -Gară -Traian - Pod Traian-Gradiniile Manastur-Taberei-Colina- Bucium
18: Posada - Alverna - Str. Voievodul Gelu - Gheorghieni
19: Piața Mihai Viteazul - Pod Traian- Gradiniile Manastur-Balea Vest- Str. Edgar Quinet
20: Posada -Alverna- V.Gelu - Colonia Borhanci
21: Piața Mihai Viteazul -Opera- Calea Turzii - Dacia Service
24: Str. Unirii - Iulius Mall - Gradiniile Manastur - Taberei - Colina - Bucium
24B: Str. Unirii - Iulius Mall - Gradiniile Manastur - Taberei - Nodul N Nord - Vivo! Cluj-Napoca
26: Cartier Grigorescu - P. M. Viteazul - Terapia - Bd. Muncii
26L: Cartier Grigorescu - P. M . Viteazul - Terapia - Bd. Muncii - Depou - EMERSON
27: Cartier Gigorescu - Parcul Central - Closca - Gară
28: Cartier Gigorescu - Parcul Central - Piața Mihai Viteazul
28B: P-ța Mihai Viteaul - Cartier Grigorescu- Nodul N Nord - Vivo! Cluj-Napoca
29: Str. Bucium - Bucium - P-ta Flora - Calea Manastur - Calea Motilor - Memoramdului Sud - Central - P-ța Mihai Viteazul - Pod Traian
30: Cartier Gigorescu- Cluj Arena - Calea Motilor - Victoria - P-ta Marasti - M.S.C.Prezan - Siretului - IRA
31: P-ța Mihai Viteazul -Gara - Autogara - Napolact
32: Str Alverna - Alverna Est - P-ța Mihai Viteazul
32B: Str. Alverna - Alverna Est - Sora - Central - Gară
33: Str. Băișoara - S.A. Nord - P.T.C. Nord - P.A. - P.M. Viteazul Vest -  P-ța Mihai Viteazul
34: Str. Băișoara - Borsec Sud - Snagov Sud - Unirii - Iulius Mall - Arte Plastice - M.S.I.Antonescu- Bobalnei Vest - Campul Painii - P-ța 1 Mai
35: Cartier Zorilor - P.T.C. Nord - P.A.- Sora - Central - Gară
36L: P-ța Mihai Viteazul - M.S.I.Antonescu - Bobalnei Vest - Terapia - B-dul Muncii - Depou - EMERSON
36B: P-ța Mihai Viteazul - M.S.I. Antonescu - Bobalnei Vest - P-ta Obor - Aeroport - Str. I. I. Brad
37: P-ța Mihai Viteazul - Stadion - Tetarom
38: P-ța Mihai Viteazul - Stadion - Tetarom - Baia Mare - Gruia - Vanator - Vanatorului Est - Vanator hc. - Vanatorului hm. - Str. Vânătorului
39: P-ța Mihai Viteazul - Gara - Autogara - Iris - Valea Chintenilor - Catunului h. - Catunului Vest - Catun Est - Catun hm. - Catunului - Disp. Catunului - Cătun
40: Str. Posada - Zorilor - Calea Turzii - Dacia Service - Renault van Service - Renault Service - Judecatoria Cluj-Napoca - Louis Renault - Louie - Eugen van Fers- Eugen Ionescu - Eugen Ionesco - Louis Renault hm. - Cartierul Faget - Faget hc. - Faget Est - Faget Roma hc - Colonia Făget
41: Cartier Grigorescu - Parcul Central - P.M.Viteazul - Paris - Piața 1 Mai
42: P-ța Mihai Viteazul - Pod Traian - Gradiniile Manastur - Balea Vest - Eugen Lovinescu Vest - Str. Câmpului
43: Cartier Grigorescu - CORA Sud - CORA - CORA Parcare - Colina - Disp.Clabucet - Primaverii - McDonalds- Minerva - Izlazului - Disp.Zorilor - Observatorului Sud - Cartierul Zorilor
43B: Cartier Grigorescu - CORA Sud - CORA - CORA Parcare - Colina - Disp.Clabucet - Primaverii - McDonalds- Minerva - Izlazului - Disp. Zorilor - Observatorului Sud - Cartierul Zorilor - Calea Turzii - Dacia Service
43P: Cartier Zorilor - Observatorului Nord- Disp.Zorilor - Cocosul de Aur - Peana - Garbau - Disp.Clabucet - Bucium - Nodul N Nord -  Vivo! Cluj-Napoca
44: Str. Unirii -Iulius Mall - S.A. Nord - P.T.C. Nord - P.A.- Sora - Central - Opera Maghiara Est - Al.Vlahuta - Buzau - Miraslau - Grigorescu
45: Str. Unirii - Iulius Mall - S.A. Nord - P.T.C. Sud - Alverna - Dacia Service - Calea Turzii -  Zorilor - Disp.Zorilor
46: Str. Eugen Ionesco - Eugen Ionesco - Eugen Ionescu - Eugen van Fers - Louie - Louis Renault- Judecatoria Cluj-Napoca - Renault Service - Renault van Service - Disp.Zorilor - Observatorului Sud - Gheorghe Doja - P.T.C. Nord - Piața Avram Iancu - Regionala CFR Cluj-Napoca - Opera
46B: Zorilor - P.T.C. Nord - S.S.B. - Tribunal -  Cl. Dorobanților - Siretului - Pod Someseni - IRA - Str. Aurel Vlaicu
47: Piața Mihai Viteazul - Regionala CFR- P-ta Marasti - M.S.C.Prezan - Youtube - Dunarii - Mesterul Manole - Str. Harghitei
48: Aleea Băișoara - Iulius Mall - Arte Plastice - Bobalnei Vest - Terapia - Bd. Muncii
48L: Aleea Băișoara - Iulius Mall - Arte Plastice - Terapia - B-dul Muncii - Depou - EMERSON
50: Zorilor - P-ta M.Viteazul - Paris - Terapia - Bd. Muncii
50L: Zorilor - P-ta M.Viteazul - Paris -Terapia - B-dul Muncii - Amberger - Depou - EMERSON
 52: Bucium - Calea Manastur - Paris - Piata Obor - Hornbach - It Make - Pitipoancei - Flacau - Timisoara Sud-Vest - West Romania - Monstrilor - Plevnei Sud - Str. Plevnei
 52L: Bucium - Calea Manastur - Paris - Piata Obor - Hornbach- It Make - Pitipoancei - Flacau - Timisoara Sud-Vest - West Romania - Monstrilor - Plevnei Sud - Str. Plevnei - Plevnei Vest - I.I.Brad - Terapia - B-dul Muncii - Amberger - Depou - EMERSON
 53: Piața Mihai Viteazul - Arte Plastice - Bucuresti - Piața Agroalimentară IRA

Transport nocturn
25N: Str. Unirii - Bd. N. Titulescu - Str. Bucium - Bd. 21 decembrie 1989 - Str. Unirii (23:00 - 01:00)

Metropolitane
 M11:Cluj-Napoca-Posada  - Feleacu
 M12:Cluj-Napoca-Posada  - Vâlcele
 M13:Cluj-Napoca-Posada  - Gheorgheni
 M16: Cluj-Napoca-Posada  - Pasaj Ciurila
 M21: Bucium -Nodul N Nord - VIVO - Oncos - Floresti hm. - Florești Cetate
 M22: Bucium - Nodul N Nord - VIVO - Oncos - Floresti hm. - Floresti Cetate - Luna de Sus - Gilau - Somesul Rece - Sesul de Sus hm. - Florești Șesul de Sus
 M23: Calea Florești - Nodul N Nord - VIVO - Oncos - Floresti hm. - Floresti Cetate - Luna - Luna hm - Luna Est - Luna hc. - Luna de Sus
 M24: Bucium - Nodul N Nord - VIVO - Oncos - Floresti hm. - Floresti Cetate - MOL - Casa de Batrani - NobilaCasa - Florești Fermă
 M25: Bucium - Nodul N Nord -Vivo - Oncos - Floresti Sud - LaDorna - Alka - Temad - Azile - Tauti hm - Penny - Carrefour - Tauti Sud - Tauti hcv. - Tăuți
 M26: Piața Mihai Viteazul - Opera Maghiara Est - Hotel Sport- Gradiniile Manastur - Taberei - Nodul N Nord - Vivo - Oncos - Floresti hm - Florești Cetate
 M31: Piața Mihai Viteazul - Gara - Autogara - Napolact - Regina - Baciu hc - Baciu
 M32: Gară - Autogara - Napolact - Regina - Baciu hc - Baciu - Doftanei - Doftanei Est - Suceag hc- Suceagu
 M33: Gară -Autogara- Moe- Philip Morris - Săliștea Nouă
 M34: Gară - Autogara -Fany Linia 6 - Napolact - Regina - Baciu hc. - Baciu - Suceag hc.-Suceag - Radaia hc- Radaia - Mera hc-  Mera
 M38: Gară - Chinteni- Deusu - Sânmărtin - Măcicașu
 M39: Gară - Chinteni Lac
 M39L: Gară -Chinteni- Deușu
 M41: Str. Aurel Vlaicu -Aeroport-Sannicoara- Apahida
 M41L: Str. Aurel Vlaicu -Aeroport -Sannicoara- Apahida- Grădiniță Câmpenești
 M42: Str. Aurel Vlaicu - Aeroport- Sânnicoară
 M42L: Str. Aurel Vlaicu -Aeroport- Parcul Industrial Nervia
 M43: Str. Aurel Vlaicu -Aeroport- AGRO Transilvania- Dezmir
 M44: Str. Aurel Vlaicu -Aeroport-Sannicoara-Apahida- Corpadea
 M45: Str. Aurel Vlaicu -Selgros- AGRO Transilvania -Dezmir- Pata
 M51: Bucium -Floresti Cetate-Luna de Sus-Gilau- Peco Gilău
 M52: Bucium -Floresti Cetate-Luna de Sus-Peco Gilau- Someșu Rece
 M61: Posada -Alverna-Feleacu-Valcele-Martinesti-Tureni-Autogara Turda-Mihai Viteazu- Aiton -Petrestii de Jos- Rediu- Rediu Centru

Troleibuze

 1: Str. Bucium -McDonalds-Izlazului-Calea Manastur-Calea Motilor-Paris- Piața 1 Mai
 2: Str. Izlazului -Calea Manastur-Calea Motilor-Central- Gară
 3: Str. Unirii -Borsec Nord-Central- Gară
 4: Str. Aurel Vlaicu - Gară
 5: Gară - Aeroport -Str. Traian Vuia
 6: Str. Bucium -McDonalds-Minerva-Izlazului-Calea Manastur-Agronomia-Calea Motilor-Victoria-P-ta Marasti-Siretului-IRA-  Str. Aurel Vlaicu
 7: Str. Izlazului -Victoria- Str. Aurel Vlaicu
 8: Piața Mihai Viteazul -Aeroport- Str. Traian Vuia
 10: Str. Unirii -Borsec Nord-Paris-Terapia- Bd. Muncii
 14:Disp.Clabucet-McDonalds- Str. Izlazului - Piața Mărăști -Terapia- Bd. Muncii
 23: Piața Mihai Viteazul - Str. Paris - Bd. Muncii
 25: Str. Unirii - Bd. N. Titulescu - Str. Bucium - Bd. 21 decembrie 1989 - Str. Unirii

Tramvaie

 100: Gară -Iris-Terapia- Bd. Muncii
 101: Str. Bucium -McDonalds- Gară
 102: Str. Bucium -Mcdonalds-Gara-Iris-Terapia- Bd. Muncii
 102L: Str. Bucium -McDonalds-Gara-Iris-Terapia-Bd.Muncii-Amberger- Depou Tramvaie

Microbuze
 22: P-ța Gării - Str. I. Moldovan
 M37: Gară -Chinteni- Feiurdeni
 M71: Str. Posada -Autogara Turda- Petreștii de Jos

Referințe

Legături externe

 Compania de Transport Public Cluj-Napoca
 Rețeaua de transport în comun din municipiul Cluj-Napoca
 Programele de circulație în municipiu
 Programul curselor din autogara Cluj
 Programul curselor din autogara Beta
 miniMAP - Harta Cluj-Napoca: localizare obiective, străzi, adrese exacte

Cluj-Napoca
Transport public în România
Cluj-Napoca


L'Ordre des Deux Rivières (   Wisam Al Rafidain) était un ordre honorifique décerné par les rois d'Irak, puis par les présidents d'Irak.

Histoire
Créée en 1922 par Fayçal Ier, la distinction est nommée d'après les deux fleuves, l'Euphrate et le Tigre, qui traversent le centre du pays. Elle est initialement décernée par les rois d'Irak entre 1922 (lorsque la monarchie a été établie) et 1958 (lorsque la monarchie a pris fin).

L'ordre est par la suite utilisé par les présidents irakiens dans les années 1960, 1970 et 1980.

Divisions
Il existe cinq classes de l'Ordre des Deux Rivières et deux divisions (militaire et civile).

Références

Ordre honorifique
Distinction en Irak
Ordre honorifique d'Irak
Distinction fondée en 1922

Ordre des Deux Rivières


Fernando Ocáriz Braña (* 27. Oktober 1944 in Paris) ist ein spanischer Geistlicher und römisch-katholischer Theologe. Er ist seit 2017 Prälat des Opus Dei und Großkanzler der Päpstlichen Universität Santa Croce in Rom.

Leben
Fernando Ocáriz Braña ist der Sohn von José Ocáriz Gómez und María-Dolores Braña Zalba, und der jüngste von acht Geschwistern. Sein Eltern waren Republikaner und hatten während des Spanischen Bürgerkriegs in Frankreich Zuflucht gefunden. Er studierte zunächst Physik an der Universität Barcelona (Abschluss 1966) und danach Katholische Theologie an der Lateranuniversität in Rom (Abschluss 1969). Mit einer von der aristotelisch-thomistischen Lehre von Partizipation und Seinsakt ausgehenden Arbeit zum Thema "In Christus Kinder Gottes. Einführung in eine Theologie der übernatürlichen Partizipation" (Hijos de Dios en Cristo. Introducción a una teología de la participación sobrenatural) wurde er 1971 an der Universität Navarra zum Dr. theol. promoviert und empfing am 15. August desselben Jahres die Priesterweihe durch den Erzbischof von Barcelona Marcelo González Martín. 1984 wurde er  ordentlicher Professor für Fundamentaltheologie und Dogmatik an der  Päpstlichen Universität Santa Croce.

1986 wurde er zum Konsultor der Kongregation für die Glaubenslehre und 1988 zum Konsultor der Päpstlichen Kommission Ecclesia Dei ernannt. Seit 1989 ist er Mitglied der Päpstlichen Akademie für Theologie sowie seit 2003 Konsultor der Kleruskongregation und seit 2011 Konsultor des Päpstlichen Rats zur Förderung der Neuevangelisierung. Laut John L. Allen ist er einer der wichtigsten Autoren der Erklärung Dominus Iesus (über die Einzigkeit und heilbringende Universalität Jesu Christi und der Kirche). Als einer von drei Theologen war er verantwortlich für die Diskussion mit der Priesterbruderschaft St. Pius X. in den strittigen Fragen des Zweiten Vatikanischen Konzils.

Ocáriz war Mitarbeiter des Bischofs Álvaro del Portillo, in Rom. Am 23. April 1994 wurde er von seinem Vorgänger Bischof Javier Echevarria zum Generalvikar der Personalprälatur Opus Dei ernannt.

Nach dem Tod Javier Echevarrías wurde er zu dessen Nachfolger als Prälat des Opus Dei gewählt und am 24. Januar 2017 von Papst Franziskus bestätigt. Damit ist er in Personalunion auch Großkanzler der 1984 gegründeten Päpstlichen Universität Santa Croce, an der er als Professor lehrte.

Er hat mehrere Schriften und Aufsätze zur Philosophie und Theologie in verschiedenen Sprachen geschrieben, vor allem im Bereich der Geschichtsphilosophie und Christologie.
2022 wurde Ocáriz die Ehrendoktorwürde der Päpstlichen Theologischen Fakultät in Breslau verliehen.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Christen in der Gesellschaft des 21. Jahrhunderts, FE-Verlag, Kisslegg 2022
 Im Licht des Evangeliums – Kurzbetrachtungen, FE-Verlag, Kisslegg 2022
 Die Welt ist in der Kirche versöhnt, Fassbaender, Wien 2016
 Abba Vater – Als Kinder Gottes leben, Adamas Verlag, Köln 1999 (mit Jutta Burggraf)
 God as Father, Scepter 1998
 Die Berufung zum Opus Dei als Berufung zur Kirche, in: Das Opus Dei in der Kirche, Bonifatius Verlag, Paderborn 1997
 The Mystery of Jesus Christ: a Christology and Soteriology textbook, Four Courts Press, Blackrock 1994
 Dichiarazione Mysterium Ecclesiae, 24. Juni 1973: testo e commenti, Congregazione per la dottrina della fede, commenti F. Ocáriz, S. Nagy, Lib. Ed. Vat., Vatikan 1993
 Questioni di teologia fondamentale, Ateneo Romano della Santa Croce, Roma 1993
 Questioni su tradizione e magistero, dispense ad uso degli studenti, Ateneo Romano della Santa Croce, Roma 1993
 Teologia Fondamentale I, Ateneo Romano della Santa Croce, Rom 1992
 Il prelato dell'Opus Dei è vescovo: significato ecclesiale e teologico dell'ordinazione, Studi Cattolici 35 (1991) 22–29
 Teologia Fondamentale (Prima Parte), Rom 1991
 El misterio de Jesucristo. Lecciones de cristología y soteriología, EUNSA, Pamplona 1991; 1993

Literatur
 Jörg Bremer: Ist Opus Dei doch okay? Zu Besuch bei Fernando Ocáriz Braña, in: F.A.S. Nr. 35, 3. September 2017, S. 5.
 Mario Galgano: Im Dialog mit Papst Franziskus, in: Katholische Sonntagszeitung für Deutschland 123. Jg., 4./5. Februar 2017 / Nr. 5, S. 6

Weblinks

 Mons. Fernando Ocáriz: Breve biografía de Mons. Fernando Ocáriz Braña, Vicario Auxiliar del Opus Dei.

Einzelnachweise

Generalvikar
Mitglied der Päpstlichen Akademie für Theologie
Römisch-katholischer Geistlicher (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (20. Jahrhundert)
Sachbuchautor
Opus-Dei-Mitglied
Spanier
Geboren 1944
Mann
Absolvent der Universität Navarra
Mitglied des Päpstlichen Rates zur Förderung der Neuevangelisierung
Absolvent der Päpstlichen Lateranuniversität
Ehrendoktor der Päpstlichen Theologischen Fakultät in Breslau

Fernando Ocáriz Braña


Max von Laue (9 Ekim 1879, Koblenz, Almanya – 24 Nisan 1960), X ışınlarının kristaller tarafından kırınımını bulduğu için 1914 yılında Nobel Fizik Ödülünü alan Alman fizikçi.

Julius von Laue'nin oğluydu. Strazburg'daki Protestan okulunda pozitif bilimlerle onu tanıştıran profesör Goering'in etkisinde kaldı. 1898'de okuldan ayrıldı ve bir yıl boyunca askerlik hizmetini yaptı. Askerden sonra tekrar Strassburg Üniversitesine gitti. Kısa bir süre sonra onu çok fazla etkileyen profesör W. Voigt ve profesör W. Abraham'ın çalıştığı Göttingen Üniversitesine hareket etti. Münih Üniversitesi'nde de bir yarıyıl kaldıktan sonra 1902'de Berlin Üniversitesinde profesör Max Planck'ın altında çalıştı. Burada onunla konferanslara katıldı. 1903'te Berlin'de doktorasını tamamladıktan sonra Göttingen Üniversitesinde 2 yıl çalıştı.

1905'te Berlin'de Max Planck Enstitüsünde asistanlık teklif edildi. Bu görevi 1909'a kadar sürdürdü. 1909'dan 1912'e kadar Laue, Teorik Fizik Enstitüsünde Privatdozent olarak Arnold Sommerfeld'in altında çalışmalarda bulundu. 1910 yılında Laue'de, Magdalena Degen'le evlendi. 1912'de Zürih Üniversitesinde fizik profesörü oldu. 1914'te Frankfurt'a gitti. 1916'da Würzburg Üniversitesinde çeşitli çalışmalarda bulundu. 1919'da ise Berlin Üniversitesinde fizik profesörü olarak 1943'e kadar görev yaptı. Almanya'da bilimsel araştırmaların gelişmesine katkıda bulundu. 1934'ten itibaren, Berlin Charlottenburg'da Physikalisch Technische Reichsanstalt'da danışmanlık yaptı. 1917'de Albert Einstein ile tanışma imkânı buldu ve ona çalışmalarında yardım etti. Einstein'in İzafiyet teorisini kabul ederek bunu yaymaya çalıştı ve Einstein-Bohr denklemi ve atomların parçalanması ile de uğraştı. II. Dünya Savaşı sırasında (1939-1945) Berlin bombalanınca 1944'te Hechingen'e gitti ve 1945'e kadar orada kaldı. Laure, 1950'de Berlin'deki fizikokimya araştırmaları yapan Max Planck Enstitüsünün müdürü oldu. 1951'de Berlin Dahlem'de O, Borrmann ve diğer bilim insanlarıyla iş birliği içinde röntgen (x-ray) optikleri konusuna çalışır. 1959'da 80. doğum yıldönümü Berlin Dahlem'de kutlandı.

Nisan'da 1960'ta Laue, laboratuvarında çalışmalarını yalnız sürdürüyordu. 8 Nisan günü Laue'nin arabasına, ehliyetini 2 gün önce almış olan acemi bir motosikletli çarptı. Motosikletli çarpmanın etkisiyle olay yerinde öldü. Laue'nin arabası ise Berlin Otobanı'ndan çıkarak devrildi. Laue arabanın altında kaldı ve itfaiye tarafından arabadan çıkarıldı. Yaralı olarak kurtarılan Laue bir süre sonra, 24 Nisan 1960'ta öldü.

Kaynakça

1879 doğumlular
Koblenz doğumlular
20. yüzyıl Alman fizikçileri
Deneysel fizikçiler
Optik fizikçiler
Zürih Üniversitesi öğretim üyeleri
Prusya Bilim Akademisi üyeleri
Rusya Bilimler Akademisi'nin muhabir üyeleri (1917-1925)
SSCB Bilimler Akademisi'nin şeref üyeleri
SSCB Bilimler Akademisi'nin yabancı üyeleri
SSCB Bilimler Akademisi muhabir üyeleri
Nobel Fizik Ödülü sahipleri
1960 yılında ölenler
Matteucci Madalyası sahipleri

Max von Laue


El Héroe es una novela gráfica publicada por David Rubín en 2011 y 2012.

Creación y trayectoria editorial
David Rubín concibió la obra mientras trabajaba en una productora de animación (Digra films) en la cual estuvo un año sin cobrar, como un homenaje al género de los superhéroes,
dando así pie a una historieta de acción y a todo color, muy distinta de la introspección narrativa que caracterizaba Cuaderno de tormentas (2008).

Tras un segundo año dedicado en exclusiva a dibujar el guion, Astiberri Ediciones publicó el primer tomo el 14 de abril de 2011, aprovechando la celebración del Salón del Cómic de Barcelona de ese año. El 30 de noviembre de 2012, salió a la venta el segundo y último libro de El Héroe, seguido de una fuerte campaña publicitaria por parte del autor y la editorial y de una gira de presentación por varias ciudades de España.

Argumento
El Héroe actualiza el relato clásico de los doce trabajos de Heracles, convirtiendo a su protagonista en una estrella mediática, que usa iPod y motocicleta, mientras va pasando de la infancia a la vejez.

Estilo
La obra se inspira conscientemente en el estilo de Jack Kirby y homenajea profusamente al género de superhéroes en general.

Referencias

Enlaces externos
El Héroe (David Rubín), por Iñaki Sanz, Entrecómics, 06/05/2011
El Héroe (Libro Uno), por José A. Serrano, Guía del Cómic, 2011

Historietas de España
Historieta de superhéroes
Mitología griega en la historieta

El Héroe (historieta de David Rubín)


Godišnjica smrti ili obljetnica smrti je godišnjica smrti osobe koji se na različite načine časti i obilježava u različitim vjerama i narodima.

Vrlo rašireni običaji sjećanja na mrtve rašireni u su državama Istočne i Jugoistočne Azije, među kojima se ističu tradicije u Koreji, Kini, Vijetnamu, Filipinima i Japanu. Štovanje mrtvih rašireno je i u židovskoj tradiciji te hinduizmu.

U katoličanstvu se sjećanje na mrtve obilježava misama zadušnicama, pohod grobova za blagdane Svih Svetih i redovita molitva. Spomendani svetaca također se slave na dan njihove smrti.

Godišnjice smrti pojedinih državnika ili slavnih osoba (poput Elvis Presleya ili JFK-a) slave se na svjetskoj razini, a u nekim državama imaju i status državnog praznika.

Povezani članci
 Dušni dan (Dan mrtvih)

Vanjske poveznice
 Vijetnamska tradicija čašćenja mrtvih

Smrt

Godišnjica smrti


Ruschioideae, potporodica biljaka, dio porodice čupavica (Aizoaceae). Sastoji se od tri tribusa. Najvažniji je rod rušija (Ruschia), s preko 200 vrsta sukulenata i vazdazelenih grmova s juga Afrike.

Tribusi
 Apatesieae Schwantes
 Dorotheantheae (Schwantes ex Ihlenf. & Struck) Chess., Gideon F.Sm. & A.E.van Wyk
 Ruschieae Schwantes

Izvori

Čupavice

Ruschioideae


Bits per second (kısaltması; Bps), iletişim jargonunda, saniyede bir bit anlamına gelen birimdir. Bir saniyede, belirtilen kanalından geçen verinin miktarının bit olarak gösteriminde kullanılır. İki bağlantı noktası arasında verinin ne kadar hızlı gönderileceğini ifade eder.

İnternet terimleri
Ölçü birimleri

Bps


Morderen er en kortfilm instrueret af Sofus Wolder efter manuskript af William Soelberg.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1914

Morderen


سلطنة الواحدي في عزان هي واحدة من أصل أربع سلطنات واحدية في المنطقة والتي أصبحت جزءاً من محمية عدن البريطانية. تأسست في عام 1830 وظلت قائمة حتى 4 مايو 1881، عندما أصبحت جزءاً من سلطنة الواحدي في بالحاف.

مراجع

تاريخ اليمن الجنوبي
تأسيسات القرن 19 في اليمن
تأسيسات سنة 1830 في آسيا
تأسيسات سنة 1830 في اليمن
دول في محمية عدن
دول وأقاليم أسست في 1830
دول يمنية بعد الإسلام
سلطنات
سلطنات سابقة

سلطنة الواحدي في عزان


An Thelepogon elegans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Albrecht Wilhelm Roth. An Thelepogon elegans in nahilalakip ha genus nga Thelepogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Thelepogon

Thelepogon elegans


Un stereocentru sau un centru stereogen este orice parte dintr-o moleculă, nu neapărat un atom, care are legate grupe funcționale, iar prin interschimbarea a două grupe astfel legate apare un caz de stereoizomerie. Termenul de stereocentru a fost introdus în anul 1984 de către Kurt Mislow și Jay Siegel. În mod analog, un centru chiral este un sterocentru constituit dintr-un atom legat de anumiți liganzi, astfel încât aranjamentul spațial nu permite suprapunerea moleculei cu imaginea sa în oglindă. Conceptul de chiralitate este un concept generalizat al atomului de carbon asimetric, astfel că interschimbarea a două grupe dă naștere enantiomeriei.

Vezi și
 Chiralitate (chimie)
 Enantiomerie
 Regulile Cahn-Ingold-Prelog
 Stereochimie

Referințe

Stereochimie

Stereocentru


Cassini ist ein Einschlagkrater auf der nördlichen Mondvorderseite am östlichen Rand des Mare Imbrium, zwischen Montes Alpes im Norden mit den Bergvorsprüngen Promontorium Agassiz und Promontorium Deville und dem Bergmassiv der Montes Caucasus im Süden.
Das Innere ist von Lava überflutet und der Wall ist eingesunken, aber noch durchgehend vorhanden.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach den französischen Astronomen Giovanni Domenico Cassini und Jacques Cassini offiziell benannt.

Weblinks

 Cassini auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)
Giovanni Domenico Cassini

Cassini (Mondkrater)


Juliette Dodu (Saint-Denis, ilha Reunião, 15 de junho de 1848 - 28 de outubro de 1909) foi uma espiã francesa, heroína da guerra franco-prusiana de 1870.

Biografia
Nascida na ilha de Reunião, numa família originaria de Indre, deixou a ilha aos seis anos após que seu pai, um cirugião da marinha francesa, morresse de febre amarela. Alguns anos depois encontrou trabalho como diretora do escritório telegráfica de Pithiviers (departamento de Loiret).

Em torno do ano 1875 começou uma relação amorosa com o barão Félix Hippolyte Larrey, médico chefe do exército francês, filho do célebre Larrey e herdeiro de sua fortuna (seu pequeno castelo em Bièvres).Baixo o pseudónimo de Lipp, Juliette publicou em 1891 um livro consagrado a George Sand, l'Eternel Roman. Morreu em 1909 em casa do seu cunhado, o pintor Odilon Redon.

Uma heroína?
Durante a Guerra franco-prusiana de 1870 Juliette atingiria sua fama. Os exércitos prusianos invadiram Pithiviers a 20 de setembro de 1870. O escritório de telégrafo foi confiscada e a família Dodu foi relegada ao primeiro andar da mansão. Juliette, que então tinha 22 anos, teve a ideia de fazer uma derivação do fio do telégrafo que passava pela sua habitação. Como tinha conservado um aparelho receptor pôde interceptar as transmissões dos prusianos cada vez que os ocupantes recebiam ou enviavam mensagens.

Durante dezassete dias, a jovem criolla enviou as mensagens interceptadas às autoridades francesas sem que os prusianos suspeitassem nada. Graças a seus relatórios salvou a vida dos soldados do geral Aurelle de Paladines. Os prusianos terminaram descobrindo a derivação telegráfica que Juliette tinha instalado em sua habitação e a conduziram ante um tribunal militar. Foi condenada a morte. Felizmente, assinou-se o armisticio entre França e Prusia antes de que fora executada e foi amnistiada pelo príncipe Federico Carlos da Prússia e libertada.

Ou uma mistificação?
Historicamente a actuação de Juliette Dodu parece ter sido exagerada a posteriori, ainda que existem certos factos reais.

O que parece seguro é que o decreto n.º 1942 de 8 de dezembro de 1870 concede-lhe uma menção honorable (a Juliette Dodu), bem como a outros 20 empregados e agentes do serviço telegráfico. Menção que, em 1877, foi transformada administrativamente em medalha de guerra.

Em 1873, Juliette Dodu é responsável pelo escritório de telégrafo de Enghien-les-Bains, onde conheceu ao diretor do periódico Figaro, Hippolyte de Villemessant. a 26 de maio de 1877 aparece nesse jornal a primeira versão conhecida da lenda de Dodu.

O Courrier du Loiret (jornal de Pithiviers) tem consagrado um enorme dossier sobre Juliette Dodu, em 1984 (uma cópia encontra-se na biblioteca de Bièvres). Segundo sua autora, a "esposa do marechal de France (o presidente Mac-Mahon) era uma feminista convencida. Não resulta impensável que o texto da nominación de Juliette Dodu à ordem da Legión de Honra tenha sido escrito devido a sua intervenção."

Esta teoria é examinada por Guy Breton em sua obra Lhes beaux mensonges de l'histoire (As bonitas mentiras da História), onde afirma que toda a história de Juliette Dodu não seria mais que uma fábula inventada pelo jornalista do Figaro que assinou como Jean de Paris num artigo da 26 de maio de 1877, que tratar-se-ia em realidade de seu diretor Hippolyte de Villemessant. E realmente não é até sete anos após a guerra franco-prussiana que se começa a falar de Juliette Dodu. Guy Breton cita em referência ao geral Aurelle de Paladines, comandante em chefe do exército do Loira, que não menciona para nada à heroína que supostamente teria salvado a seu exército. O tenente coronel Rousset, autor de uma História da guerra franco-alemã de 1870-1871 também não faz nenhuma referência a Juliette Dodu, ainda que em sua obra proporciona detalhes como a espessura da neve ou o estado do céu. Também não há referências no relatório de Steenackens, diretor de telégrafos da época, que descreve todos os actos de resistência dos seus empregados durante esta guerra.

Guy Breton explica também as incoherencias deste relato épico; entre outras, que os prusianos teriam abandonado Pithiviers três semanas antes dos factos mencionados e a impossibilidade de compreender uma mensagem criptografada em alemão e transmitido em Morse para retransmitir a sua vez em francês sem erro. Isto não só supõe um grande conhecimento do alemão por parte de Juliette Dodu, sina também dos códigos militares dos prussianos. Ademais, em Pithiviers ninguém conhecia esses códigos.

Também não existe nenhuma evidência sobre a condenação a morte de Juliette Dodu nem de sua indulto. Todos estes dados levam a perguntar sobre a existência de uma possível mistificação por parte do jornalista Villemessant que obteve a Legião de Honra para uma falsa heroína numa época na que, justo após o período da Comuna de Paris (1871), França tinha perdido Alsácia e Lorena e o país precisava heróis e exemplos positivos.

Homenagens

 Uma rua leva seu nome nas cidades de Paris, Le Havre, Montreuil e Saint-Denis na ilha de Reunião, onde um colégio público também leva seu nome em sua honra. Em Bièvres, lugar no que viveu, se levanta uma estátua em sua honra. Trata-se de uma obra da duquesa d'Uzes.

 A tumba de Juliette Dodu encontra-se no cemitério de Père-Lachaise, 28.ª divisão.
 Um selo postal de 0,56 € foi emitido no ano 2009 com motivo do aniversário dos 100 anos de sua morte.

Ver também
 Louis d'Aurelle de Paladines
 Élisabeth de Mac Mahon

Referências

Bibliografia
 Les amis de la bibliothèque, Bièvres et ses célébrités au XIX° siècle, 1988.
 « Juliette Dodu, héroïne ou catin?», série d'articles de Georges Durand, publiés de juin à mai 1984 dans le Courrier du Loiret.

Ligações externas
 « Juliette Dodu: 15 juin 1848 - 28 octobre 1909», Journal de l'île da Réunion, avant data .
 Fotografia da estátua de Juliette Dodu em Bièvres.

Espiões da França

Juliette Dodu


Timothy Rogers (1658-1728) est un ministre anglais non-conformiste, connu comme un auteur sur la dépression en tant que victime.

Biographie
Fils de John Rogers (1610-1680), il est né à Barnard Castle, dans le comté de Durham, le 24 mai 1658. Il fait ses études à l'Université de Glasgow, où il s'inscrit en 1673, puis étudie auprès d'Edward Veal à Wapping.

Rogers commence sa carrière dans le ministère dissident en tant que conférencier du soir à Crosby Square, Bishopsgate. Quelque temps après 1682, il est atteint d'une forme d'hypocondrie, dont il se remet en 1690, puis devient l'assistant de John Shower. Shower est alors ministre de la congrégation presbytérienne de la rue Jewin, et déménage en 1701 à l'Old Jewry Meeting-house. L'hypocondrie de Rogers revient et, en 1707, il quitte le ministère. William Ashhurst et Thomas Lane, deux personnalités politiques Whig de Londres, aident Rogers dans son état, désormais identifié comme une forme de dépression clinique, et la congrégation Old Jewry lui donne une pension.

Se retirant à Wantage, Berkshire, Rogers y meurt en novembre 1728, il est enterré dans le cimetière de l'église le 29 novembre.

Travaux
Rogers publie :

 Discours pratiques sur la maladie et le rétablissement, 1690.
 Un discours concernant ... la maladie de la mélancolie ; en trois parties, 1691 ; 2e éd. 1706 ; 3e éd. 1808, (avec vie par Walter Wilson) .
 Le caractère d'une bonne femme, à la fois célibataire et mariée (1697)

Rogers écrit une préface aux œuvres de Thomas Gouge le Jeune (1665 ?-1700). Il prononce des sermons funéraires pour Robert Linager (1682), Anthony Dunswell (1692), Edmund Hill (1692), Edward Rede (1694), M. Hasselborn (1696) et Elizabeth Dunton (1697) .

Le personnage de Rogers, The Character of a Good Woman, Both in a Single and Married State (1697) est un exemple du genre manuel qui est populaire à la fin du XVIIe siècle en Angleterre. Contrairement aux travaux antérieurs qui identifient la modestie, l'humilité et l'honnêteté comme l'antidote aux déficiences naturelles perçues par les femmes, Rogers les décrit comme des qualités inhérentes aux femmes qui peuvent être cultivées afin d'atténuer la vanité inculquée par la vie sociale. Plutôt que de caractériser les femmes comme étant plus sujettes à la corruption, ou ayant plus besoin de salut que les hommes, The Character of a Good Woman décrit la femme comme « généralement plus sérieuse que les hommes... [et] aussi bien au-delà dans les leçons Dévotion que dans le accordable et la douceur de votre voix." .

Références

Liens externes

Écrivain anglais du XVIIe siècle
Écrivain anglais du XVIIIe siècle
Pasteur britannique
Décès en novembre 1728
Naissance en 1658

Timothy Rogers


Jens Kandler (* 1973) ist ein deutscher Amateurastronom und Asteroidenentdecker.

Der ausgebildete Industriemechaniker führt regelmäßige Beobachtungen an der Volkssternwarte Drebach in Drebach im Erzgebirgskreis durch und identifizierte zwischen 1997 und 2005 insgesamt 29 Asteroiden, einige davon zusammen mit Kollegen.

Der Asteroid (8861) Jenskandler wurde nach ihm benannt.

Einzelnachweise

Literatur
 Lutz D. Schmadel: Dictionary of Minor Planet Names. 5th ed. Springer, Berlin 2003, ISBN 3-540-00238-3 (engl.) (Voransicht bei Google Book Search)

Astronom (20. Jahrhundert)
Astronom (21. Jahrhundert)
Person als Namensgeber für einen Asteroiden
Deutscher
Geboren 1973
Mann
Amateurastronom

Jens Kandler


දහ නවවන සියවසේ පානදුරේ තොටමුණ දිස්ත්‍රික්කයේ  පොතුපිටියේ විසුවා වූ මහා ධානපති පවුල් දෙකක් විය. ඔවුන් විසින් ප්‍රදේශයේ බුද්ධාගම නගා සිටුවාලීමට ක්‍රියා කළේය.ඔවුන් වූවේ පොතුපිටියේ ධර්මසේන ගම්පති පවුලත්, ඇම්.පිනෙස් ප්‍රණාන්දු ගේ රේන්ද ව්‍යාපාරික පවුලත් ය. දහනවවන සියවසේ මැද බාගයේ පොතුපිටියේ ගාලේ ගෙදරදී  පිනෙස් මැතිතුමා උපත ලැබුවේය. සම්පූර්ණ නාමය වූවේ මීගමුවගේ පිනෙස් ප්‍රණාන්දු ය.

මුල් දිවිය
කුඩාවට ආරම්භ කරන ලද්දා වූ රේන්ද බදු ගැනීමේ කර්මාන්තය හොඳින් පවත්වාගෙන යාම නිසා වසර දහයක් පමණ ඇතුලත පොතුපිටිය, වස්කඩුව පොහද්දරමුල්ල,පනාපිටිය ආදී ප්‍රදේශ වල අක්කර සිය ගනනක් තමා සතු කර ගැනීමට සමත් විය. අනතුරුව ඒ ඉඩම්  රේන්ද කර්මාන්තයට යොමු කරවීමට අමතරව වැවිලි බෝග වගාවක් ද ආරම්භ කරවන ලදී. පොතුපිටිය වලව්වට අයත් ව පැවති වර්ථමාන නොම්මර 1 දුම් රිය නැවතුම් පොල පිහිටි වලපොල වත්ත නම් සුවිශාල ඉඩම බදු ගත් ඔහු එහි විශාල කොහු මෝලක් ද අරඹන ලදී. වර්ශ 1880 පමණ වන විට පිනෙස් තරම් පොහොසතෙක් පොතුපිටිය ප්‍රදේශයේ සොයා ගැනීමට වත් නොවීය. ඔහු මෙසේ ධනවත් වීමට වෙහෙසීම පිළිබඳ පසුබිම් කතාවක් විය. එකල පොතුපිටිය වලව්ව(Susew Villa) නම් නිවසේ විසුවා වූ දෝන බෙට්සි එයිලීන් නම් තමාට වඩා වයසින් වැඩි කාන්තාව විවාහා කරවා ගැනීමට පිනෙස් විසින් විමසා තිබේ. එවිට එම වලව්වේ පිරිස් මොහුට අවනම්බු කොට පලවා හැර තිබේ. කෙසේ හෝ තමා එම පිරිසට වඩා ධනවත් විය යුතු යැයි සිතා ඔහු වෙහෙසී මුදල් ඉපයුවේය.නමුත් ඒ වන විට එම කාන්තාව ඇග්ලිකන් කන්‍යාරාමයකට බැඳී විදේශ ගතව සිටි නිසා ඔහුගේ සිහිනය බොඳවී ගියේය.

පොතුපිටිය මහා විද්‍යාලය
තම පවුලේ ඥාතියෙකුගේ දියණියක් විවාහා කරගත් ඔහු තම දේපල නිවැරදිව නඩත්තු කරමින් විශාල සමාජ සේවයක් සිදුකළේය. ඔහුගේ සුවිශාලතම සමාජ සේවා කටයුත්ත වූවේ පොතුපිටියේ බෞද්ධ මිශ්‍ර පාඨශාලාව ඇරඹීමයි. ඒ 1885 වසරේදිය. පොතුපිටියේ පැවති එකම පාසැල වූ ගොගර්ලි මිශ්‍රණාරි පාසැල වැසුන පසුව ගමේ දරුවන් හට ඉගෙනුමක් ලබා ගැනීමට නොහැකි විය. මහවස්කඩුවේ මිශ්‍රණාරි පාසැලට සම්බන්ද වීමට ඉඩකඩ ලැබුනේ දනවත් අයට පමණි. මෙම ගැටලුව නිසා වෙන් බොහෝ සොර කල්ලි ප්‍රදේශය පුරා වියාප්ත විය.  අධ්‍යාපනය නොමැතිබව මෙම ගැටලුවට ප්‍රධාන හේතුව බව ප්‍රත්‍යක්ශ කරගත් පිනෙස් විසින් පොතුපිටියේ තම නිවසට පෙනෙනා මානයේ තම ඉඩමක සුවිශාල ධනස්කන්දයක් වියදම් කරමින් පාසැලක් ඇරඹීය . එම පාසැල පොතුපිටියේ විදුහල ලෙසින් කාලයක් යනතුරු හඳුන්වා තිබේ. පානදුර ප්‍රදේශයේ බොදු පිබිදීම නම් සබාවට සම්බන්ධ වූ පිනෙස් එහි ඊලග අධියර ලෙසින් 1896 වසරේදී පොතුපිටිය විදුහල පොතුපිටියේ බෞද්ධ මිශ්‍ර පාඨශාලාව වශයෙන් නම් තැබුවේය. පිනෙස් තමා මෙතෙක් අදහන ලද රෙපරමාදු දහම අතහැර බුද්දාගම වැලඳගන්නා ලදී. පාසැලේ කටයුතු සඳහා වාර්ෂිකව විශාල මුදලක් වැය විය. ගමේ ධානපතියන් විසින් පිනෙස්ට බොහෝ උපකාර කළේය. නමුදු කිසිවෙකු මෙහි වගකීම ගැනීමට ඉදිරිපත් වූවේ නැත. වසර හතලිහක් පමණ බොහෝ පිරිවැය දරණලද්දේ ඔහු තනිවමය. අනතුරුව බ්‍රිතාන්‍ය රජය මගින් මෙම පාසැල ලියාපදිංචි කරවාගෙන රජයේ වැටුප් ලබන ගුරුවරුන් ලබා දෙන ලදී. අද දක්වාම පොතුපිටියේ මහා විදුහල නමින් වැජඹෙන්නේ මෙතුමාගේ මහා පරිශ්‍රමයෙන් ඉදිවූ එම පාසැලයි.

බෞද්ධ ශාසනික සේවාව
පානදුර බොදු ධර්මාරක්ශක සබාවට සම්බන්ධ වූ මෙතුමා විසින් මෙම පළාතේ බොහෝ බොදු ආරාම සඳහා සහයෝගය දක්වන ලදී.1896 වසරේදී එම සභාවේ සභාපති ධූරයට පත් වූ ඔහු සභාව මගින් සිදු කළා වූ සියළු පුණ්‍ය කර්ම සඳහා නොමසුරුව ආධාර කළේය.මොල්ලිගොඩ පිරිවෙනේ  වැඩවිසූ මාදම්පේ ධම්මරක්ඛිත නම්වූ ස්වාමීන් වහන්සේ ඇසුරට ලක්වූ මෙතුමා එම විහාරය නගා සිටුවාලීමටද නොමසුරු ආධාර කළේය. පානදුර රංකොත් වෙහෙරේ විහාර මන්දිරයේ වහලය තනවා දෙන ලදී .ශ්‍රී සෞගත නමින් පානදුරේ බොදු විදුහලක් තැනවීමට ආධාර කළේය.එහි සංවර්ධන සමිතියේ සභාපති ධූරයේ 1920 දක්වා සේවය කළේය.මොල්ලිගොඩ තිත්තවෙලේ මහාවිහාරයේ ධර්මශාලාව සඳහා සම්පූර්ණයෙන්ම අනුග්‍රහය දැක්වූවේ පරලොව සැපත් කරෝලිස් ප්‍රේරා තම මුත්තනුවන් සිහිවීම පිනිසයි. අනතුරුව පොතුපිටිය වාලුකාරාමය නම් විහාරයට දායකත්වය ලබා දීම ආරම්බ කරන ලද මෙතුමා විසින් එතෙක් ආවාසගෙය සහ තොරණ පමණක් පැවති එම විහාරයේ විහාර මන්දිරය ඉදිකිරීම අරඹා තිබේ. සම්පූර්ණ වියදම දරණ ලද්දේ ඔහු විසින. වාලුකාරාම විහාර මන්දිරයේ ඇතුලුවන දොරටුවේ සඳහන් කර තිබෙන පැදි අතර දැක්වෙන්නේ "සොම් ගුණයෙන් ඉන්දූ ඇම්.පිනෙස් නම් මැතිනින්දූ"ලෙසින. එසේම  වාලුකාරාමයේ ප්‍රධාන දායක දූරය බාරගන්නා අතරම  1920දශකයේ මුල් මාසයේදී වාලුකාරාමයට දාගැබක් ඉදිකරවීම අරඹා තිබේ. සීමන් ධර්මසේන මැතිතුමාගේ පරවේණියෙන් ලද දාතු තැම්පත් කළාට මොකද දාගැබේ බොහෝ දායකත්වයක් දැරුවේ පිනෙස් මැතිතුමාම විය.පොතුපිටියේ පූජාරාමයේ බුද්ධ වර්ෂ 2430 වසරේ ධර්මශාලාව ඉදිකරවන කළ එහි සියළු දැව වල වටිනාකම දරණ ලද්දේද පිනෙස් මැතිතුමාම විසින. තම රේන්ද කර්මාන්තයේ සේවයකළ බොහෝ සේවකයන් වෙත අක්කර කාළ බැගින් ඉඩම් ලබා දුන්නේය.එසේ ඉඩම් කට්ටි එකසිය විස්සක් පමණැ ලබා දුන් බව කියැවේ. වත්මන් පොතුපිටියේ රේල්පාර සහ මුහුද අතර පවතින ඉඩම්වල මිනිසුන් පදිංචි වූවෙ එලෙසිනි.1923 වසරේ දී සම්පූර්ණයෙන්ම තනා අවසන් කල වැලිඅරමේ  දාගැබේ (වාලුකාරාම දාගැබ)කොත නිරාවරණය කිරීමෙන් ඉතාමත් සංතෝශයට පත්විම නිසා ඒ මහා  ධානපති පිනෙස් ශ්‍රීමතානෝ හඍදයාබාදයක් වැළඳී පසු දිනයේ අවසන් සුසුම් හෙළුවේය. තම ධනයෙන් සැකසූ මැළෑගම සුගතබිම්බාරාමයේ ගණ්ඨාර කුළුණේ(බු.ව.2466) අභිනවයෙන් ඝණ්ඨාර හැඬවීමට එදින දිනය යොදාගන පැවතියත් ඒවන විට අවසන් හුස්ම එතුමානෝ හෙලා පැවති බැවින් එතුමන්ට ගෞරව පිනිස දින දෙකක් නොනවත්වා එම කුළුණේ ගණ්ඨාරය හැඬවූ බව කියැවේ.

මියයෑම

බොහෝ දාන මාන පින් රැස්කර ගත්තා වූ මෙතුමා වර්ෂ 1923 දී පොතුපිටියේ වාලුකාරාමස්ථ මහා දාගැබ් කොත නිරාවරණය කිරීමෙන් බොහෝ සතුටට පත්ව හඍදයාබාදයක්  වැළදීමෙන් ප්‍රදේශයක් හඬවා අභාවප්‍රාප්ත විය.ගම් වාසීන්විසින් එතුමාගේ දේහය පොතුපිටිය මහා විද්‍යාල භූමියේ සමාධියක් සාදා තැම්පත් කරවන ලද්දේය.

මූලාශ්‍ර
1998 වසරේ බද්දේගම සුමන හිමියන් රචිත පොතුපිටිය රජමහ වෙහෙර කෲතිය/1985 මාර්තු මාසයේ දිණමිණ පුවත්පතේ පලවූ පොතුපිටිය රජයේ විදුහල පිළිබඳ ලිපිය/පොතුපිටිය මහා විද්‍යාලයේ පිනෙස් මැතිතුමාගේ සමාධියේ නාමපුවරුව/පොතුපිටියේ වාලුකාරාම විහාරයේ විහාර මන්දිරය ඉදිරිපස සෙල්ලිපියේ පද්‍යය)

ඇම්. පිනෙස් ප්‍රණාන්දු


Die Cerberus Fossae (Gräben des Kerberos) sind von Ferne gesehen zwei fast tausend Kilometer parallel verlaufende Gräben (Fossa) auf dem Mars bei 11,28° nördlicher Breite und 166.37° östlicher Länge. Die beiden Gräben erstrecken sich von Nordwesten bis nach Südosten und bestehen tatsächlich aus vielen kürzeren, ineinander übergehenden und parallel zueinander verlaufenden Dehnungsbrüchen. Die Gräben sind überall sehr steilwandig, an einigen Stellen sogar fast senkrecht, was auf ihr junges Alter hindeutet. Das bestätigte sich 2019, als die Mars-Mission InSight Marsbeben aufzeichnete, die hier lokalisiert werden konnten.

Lage
Die Cerberus Fossae durchschneiden das von Nordosten nach Südwesten verlaufende Tartarusgebirge. Südwestlich liegt das Ausflusstalsystem Athabasca Valles.

Weblinks

 Cerberus Fossae auf Google Mars Map
 DLR: Cerberus Fossae: Tausend Kilometer lange, junge tektonische Brüche auf dem Mars 20. Dezember 2018
 Mars Express
 USGS: Cerberus Fossae

Einzelnachweise

Oberflächenstruktur auf dem Mars

Cerberus Fossae


Onthophagus ophtalmicus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Frey em 1958.

Referências

Ligações externas

ophtalmicus
Coleópteros descritos em 1958

Onthophagus ophtalmicus


Mad Love est un comics de Bruce Timm et Paul Dini, récit fondateur des origines d'Harley Quinn.

Il a été récompensé par l'Eisner Award du meilleur one-shot en 1994, puis a été adapté en un épisode de la série animée Batman.

Résumé
Ayant vu sa tentative d'assassinat contre le Commissaire Gordon être contrecarrée par Batman, à la suite d'un indice laissé par Harley Quinn, le Joker la met à la porte de leur repaire.

Elle cherche alors à retrouver les faveurs de son "poussin" et se remémore leur rencontre à l'Asile d'Arkham, alors qu'elle était encore sa psychiatre, ainsi que le début de sa vie de criminelle.

Harley décide finalement d'adapter un plan du Joker pour kidnapper Batman et le noyer, tête à l'envers, dans un aquarium empli de piranhas. Batman réussi finalement à lui faire appeler le Joker qui, furieux de l'initiative d'Harley, la défenestre. À l'issue d'une poursuite entre les deux ennemis, le Joker tombe dans une bouche de cheminée et disparaît, présumé mort.

À l'Asile d'Arkham, seule et convalescente, Harley est accueillie dans sa cellule par une rose déposée par "J."...

Analyse
Invités par l'éditeur Scott Peterson à réaliser un épisode spécial de la bande dessinée The Batman Adventures avec Bruce Timm, Paul Dini y a vu l'occasion de distinguer le personnage introduit dans l'épisode Chantage à crédits de la série animée Batman. Pour lui, il ne s'agit pas de l'histoire d'une victime, mais d'une mise en garde d'un amour trop obsessionnel et imprudent. L'idée générale de faire d'Harley la psychiatre du Joker, qui était de Dini, a donc été développée avec Bruce Timm au "Paradis", restaurant repaire des auteurs, proche de Warner Animation et qui a inspiré le décor d'une des scènes du comics.

Artistiquement, Timm éprouvait des difficultés avec le cadrage des planches; le travail de Keith Giffen sur la série Legion of Super-Héros a incité le dessinateur à dessiner sur un gaufrier de neufs cases, constitué de trois lignes de trois cases. Certaines scènes sont inspirées de planches d'Harvey Kurtzman et Gene Colan, respectivement pour Mad et Tomb of Dracula, et les délais ont contraint Timm à se faire assister de Glen Murakami pour l'encrage de quelques pages. Certains passages trop tendancieux pour une publication destinée à la jeunesse ont été censurés (notamment Harley en nuisette, à califourchon les jambes en l'air).

Ce comics a été récompensé par l'Eisner Award du meilleur one-shot en 1994.

Publication

Version originale

 The Batman Adventures: Mad Love (1993)

Version française

 Mad Love, réédition en 2017 avec le DVD du film Batman & Harley Quinn

Notes et références

Liens externes

Album de bande dessinée sorti en 1993
Comics
Album Urban Comics
Prix Eisner du meilleur numéro ou one-shot

Mad Love (comics)


Hansjörg Eiff (* 21. März 1933 in Frankfurt am Main; † 10. September 2019 in Berlin) war ein deutscher Jurist und ehemaliger deutscher Botschafter.

Leben
Eiff studierte Rechtswissenschaften in Tübingen, Bonn, Aix-en-Provence und Turin. Seit 1953 war er Mitglied der Studentenverbindung A.V. Igel Tübingen. 1959 promovierte er in Tübingen zum Dr. iur. 1961 absolvierte er das 2. juristische Staatsexamen und trat in den Auswärtigen Dienst ein. Von 1963 bis zu seiner Pensionierung im Jahr 1998 war Eiff unter anderem an den deutschen Auslandsvertretungen in Boston, Abidjan, Tel Aviv, Belgrad, Washington und in Wien tätig. Ebenso war er seinerzeit in verschiedenen Funktionen im Auswärtigen Amt in Bonn tätig.

In seiner Karriere war er zwischen 1973 und 1976 ständiger Vertreter des Botschafters in Belgrad, von 1988 bis 1992 war er deutscher Botschafter in Belgrad und damit der letzte deutsche Botschafter vor der Auflösung Jugoslawiens. Von 1994 und 1995 war er Leiter einer OSZE-Mission in Georgien und von 1995 und 1998 Leiter der deutschen Vertretung bei der OSZE in Wien. Nach dem Eintritt in den Ruhestand war Eiff im Jahr 1998 Leiter einer "Technical Assessment Mission" in der Bundesrepublik Jugoslawien im Auftrag des OSZE-Vorsitzenden, und 1999 bis 2001 Senior Civilian Representative der NATO in Mazedonien. Er ist Träger des großen Verdienstkreuzes der Bundesrepublik Deutschland.

Eiff sprach mehrere Sprachen, darunter Serbokroatisch, war verheiratet und hatte vier erwachsene Kinder. Er lebte zuletzt in Berlin.

Weblinks
 Bernhard Küppers: Politische Vorhut und Nato-Botschafter in Mazedonien, in: Süddeutsche Zeitung 21. August 2001 (Artikel über Eiff)

Einzelnachweise

Deutscher Botschafter in Jugoslawien
Jurist im auswärtigen Dienst
Korporierter (Studentenverbindung)
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes
Deutscher
Geboren 1933
Gestorben 2019
Mann

Hansjörg Eiff


André Bahia (født 24. november 1983) er en brasiliansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

André Bahia


Kenneth III. (škot. Coinneach mac Dhuibh) (?, prije 967. – Monzievaird, 25. ožujka 1005.), škotski kralj od 997. do 1005. godine; odvjetak dinastije Alpina. Nosio je nadimak An Donn, što znači Poglavica. Sin je škotskog kralja Duba († 967.) i nasljednik svoga rođaka, kralja Konstantina III. († 997.), kojeg je vjerojatno ubio.

Godine 1005., Malcolm, sin kralja Kennetha II., ubio je kralja Kennetha III. i njegova sina Girica u bitci kod Monzievairda. Grouch, buduća supruga kralja Macbetha bila je unuka kralja Kennetha III.

Bilješka

Vanjske poveznice

 Kenneth III. - Proleksis enciklopedija
 Kenneth III., kralj Škota - Britannica Online
 Kralj Kenneth III. Škotski (997.-1005.)
 Kralj Kenneth III. - undiscoveredscotland.co.uk

Škotski vladari
Alpini

Kenneth III.


Okan Yılmaz (d. 16 Mayıs 1978, Bursa), Santrafor mevkiinde görev almış Türk eski millî futbolcu ve teknik direktör. Şu anda Bursaspor U-19 takımında teknik direktörlük yapmaktadır.

Futbol kariyeri

Kulüp takımları kariyeri

Okan, profesyonel futbol kariyerine 1996 yılında İnegölspor'da başladı ve iki yıl sonra Süper Lig takımlarından Bursaspor'a transfer oldu. 2000-2001 ve 2002-2003 sezonunda Bursaspor forması altında 2 kez Süper Ligde gol kralı olan Okan, 7 yılda çıktığı 224 lig maçında 98 gol kaydetti.

2003-2004 sezonu başında Fransa'nın önemli kulüplerinden Marseille ve Rusya ekibi CSKA Moskova tarafından istenen futbolcu, Bursaspor'dan ayrılma kararı alarak Fransa'nın önemli kulüplerinden Marseille ile 5,5 milyon dolarlık ön sözleşme imzalamıştır. Ancak, son anda ani bir kararla bu transferden vazgeçmiş, yoluna Bursaspor'da devam etmiştir. Kaptanlığını yaptığı Bursaspor ile Süper Lig'den düşme şoku yaşayan Okan Yılmaz, 2004-2005 sezonunda attığı 25 golle 2. Lig'de de gol kralı olmayi başarmıştır.

2005-2006 sezonunda ise Malatyaspor'a transfer olan golcü futbolcu, bu takımda 4 gol kaydetmiş, Devre arasında transfer olduğu Konyaspor'da da 4 gol atarak, sezonu 8 golle tamamlamıştır. 2006-2007 sezonunda Sakaryaspor'a transfer olan ve buradaki tek golünüde Fenerbahçe'ye atan Okan Yılmaz, daha sonra transfer olduğu Diyarbakırspor ve Orduspor'da da eski performansını gösterememiştir. Oruspor'da kadro dışı brıakıldıktan iki ay sonra sözleşmesi feshedildi.

Bonservisi 1. Lig'de mücadele eden Orduspor'da bulunan golcü futbolcu, kiralık olarak Super League (Yunanistan)'nin yeni ekiplerinden Panthrakikos formasıyla kariyerine devam eden Okan, pek fazla forma şansı bulamadığı gibi gol de atamadı. 2008-2009 futbol sezonun 2. yarısında, 2. Lig klasman grubunda yer alan Van Büyükşehir Belediyespor'a transfer olmuştur. 2009-2010 sezonunda 2. Lig 2. Grupta mücadele eden Tepecikspor'a transfer olmuştur. 2010-2011 sezonunun ilk yarısında ise Alanyaspor'da forma giymiştir, fakat sezon başladıktan 2 ay sonra sözeleşmesi tek taraflı fesh ederek takımdan ayrılmıştır. Okan Yılmaz 2011-2012 sezonu devre arasında Yalova Bölgesel Amatör Ligi ekiplerinden Altınova Belediyespor ile sezon sonuna kadar anlaşmıştır.

Millî takım kariyeri
15 kez millî takımlara çağrılmış olan Okan Yılmaz, 2 kez U-21 ve 8 kez de A Milli olmak üzere toplam 10 kez Türk millî takım forması giymiş bu maçlarda 5 gol atmıştır.

Ümit millî takımıyla Türk futbol tarihinde ilk defa gruptan çıkarak 2000 Avrupa Şampiyonası Finalleri'ne katılan kadroda yer aldı.

2003 yılında Fransa'da oynanan 2003 FIFA Konfederasyonlar Kupası'nda mücadele eden Okan, Türkiye'nin ABD'yi 2-1 yendiği maçta penaltıdan ilk golü kaydederken, son dakikada Türkiye'nin yediği golle 2-2 berabere kaldığı Brezilya maçında da fileleri havalandırdı. Fransa ile oynanan yarı final maçında maç 3-2 Fransa'nın üstünlüğü ile devam ederken 88. dakikada kazanılan penaltıyı gole çeviremeyince Türkiye yarı finalde elendi. Kolombiya karşısında 2-1 kazanılan üçüncülük maçında galibiyet golünü attı.

Teknik direktörlük kariyeri
2012 yılında kısa bir dönem Yalova Altınova Belediyespor'u çalıştırmaya başlayarak teknik direktörlüğe adım atan Okan bir yandan da futbolcu olarak görev yaptı. 2012-2013 sezonu için futbolculuk kariyerini kesin olarak sonlandırarak Mudanyaspor'un başına geçti.

Kariyer istatistikleri

Millî takım istatistikleri

Millî takım golleri
NOT:Evsahibi olarak Türkiye baz alınmıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 FIFA resmî internet sitesi - Futbolcu Okan Yılmaz profili
 eu-football.info internet sitesi - Okan Yılmaz profili
 Bursaspor taraftar sitesi - Futbolcu Okan Yılmaz Fan

1978 doğumlular
Bursa doğumlu futbolcular
Türk erkek futbolcular
Resim aranan futbolcular
Türk teknik direktörler
Süper Lig gol kralları
Bursaspor futbolcuları
Türk gurbetçi futbolcular
1. Lig gol kralları
Süper Lig futbolcuları
1. Lig futbolcuları
Yunanistan'daki Türk gurbetçiler
Super League (Yunanistan) futbolcuları
Türkiye millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Yaşayan insanlar
Forvet futbolcular

Okan Yılmaz


Revolta Cavalerilor din 1522 a fost o revoltă a unui număr de cavaleri germani protestanți și umaniști religioși conduși de Franz von Sickingen, împotriva Bisericii Romano-Catolice și Sfântului Împărat Roman. Aceasta a fost numită și "Rebeliunea baronilor săraci". Revolta a fost de scurtă durată, dar a inspirat sângerosul războiul țărănesc german din 1524-1526.

Context
La sfârșitul Evului Mediu, cavalerii imperiali se aflau într-o perioadă de declin constant. Avansul comerțului urban și industria în dauna agriculturii tradiționale, combinat cu creșterea ratelor dobânzilor și declinul valorilor terenurilor, a afectat cavalerii din punct de vedere financiar, în timp ce orașele din ce în ce mai bogate ale Sfântului Imperiu Roman au devenit suficient de puternice pentru a rezista atacurilor. Puterea crescândă a nobilimii, sau a prinților, ajutați de introducerea dreptului roman, care a înlăturat dreptul comun anterior, i-a lovit pe cavaleri din punct de vedere politic. Pe lângă aceasta, importanța lor în luptă era în scădere o dată cu avansul tehnologiei militare și a tacticilor. Mercenarii deveniseră o piedică în război și importanța abilităților personale și a curajului în război a fost mult redusă.

Cavalerii au refuzat să coopereze fie cu nobilimea să câștige din puterea orașelor, fie cu orașele împotriva prinților. Chiar dacă acești cavaleri ar fi încercat să conlucreze cu orașele sau cu nobilimea mare pentru a realiza o reformă este extrem de improbabil ca nobilimea sa fi răspuns favorabil.

Condițiile din Germania nu erau precum condițiile din Anglia. În Anglia, Războiul Rozelor (1455-1485), care l-a adus pe Henric al VII-lea pe tron, a însemnat sfârșitul aristocrației feudale. Înainte de domnia lui Henric al al VII-lea aristocrația feudală avea mână liberă sa conducă în Anglia. Pe tron, Henric al VII-lea a căutat să întărească și să centralizeze guvernul său. Pentru a face acest lucru avea nevoie de fonduri. Când predecesorii săi de pe tronul englez au încercat să obțină fonduri suplimentare, au încercat să obțină terenuri suplimentare pentru coroană. În cadrul sistemului feudal, mai mult teren aducea mai multe venituri. Cu toate acestea, Henric al al VII-lea și-a dat seama că o modalitate mai eficientă de a strânge fonduri pentru guvernul său, era aceea de a impozita veniturile clasei crescânde de comercianți, mai ales a celor care făceau comerț cu lână și stofă de lână. Într-adevăr, ca un "bun om de afaceri" și ca politician, Henric al VII-lea a fost conștient de faptul că "îmbogățindu-i pe comercianții însemna să se îmbogățească el prin creșterea taxelor vamale". În același timp, Henric al VII-lea ar fi "câștigat recunoștința clasei de afaceriști. Acest mecanism a fost cel care a slăbit și, în cele din urmă, distrus sistemul feudal din Anglia.

În Germania nu au existat aceleași condiții. Nu exista niciun guvern central puternic în Germania pentru a colecta taxe vamale asupra comerțului. În schimb, veniturile din comerț mergeau direct înapoi la lorzii feudali situați în diferite principate și fiefurile lor aflate pe tot cuprinsul Germaniei. Cu o Germanie împărțită într-un mozaic de mici regate și feude,  puterea guvernamentală se afla sub controlul feudalilor locali. Pentru a aduce reformele pe care le doreau, cavalerii aveau nevoie de sprijinul unit al orașelor și al țărănimii. Cu toate acestea, acest sprijin s-a dovedit a fi evaziv. Țărănimea îi privea cu neîncredere pe cavaleri, aproape la fel de mult ca pe nobili. Numai un plan care includea o abolire totală a iobăgiei, sclavia și privilegiile nobilimii ar fi putut să îi facă pe țărani să se alăture cavalerilor în lupta pentru reformă.

În Reichstagul din 1495, orașele imperiale au prezentat un act de protest, care conținea mai multe puncte, ce indicau lipsa lor de reprezentare efectivă în Reichstag. Cu toate acestea, singura parte din lege care a fost votată a fost interzicerea războiului privat. Chiar și atunci, prinții s-au asigurat că interdicția se aplică numai cavalerilor și au exceptat în mod specific orice războaie private, în care ar fi putut fi implicate. Aceasta a văduvit cavalerii de o sursă majoră de venit și mândrie. Capturarea și deținerea de orașe și prinți pentru răscumpărare a devenit principala sursă de venit pentru cavaleri.

Convenția Frățească a Cavalerilor

Franz von Sickingen, adesea numit "ultimul cavaler", a trăit cea mai mare parte a vieții sale de-a lungul Rinului. După ce a petrecut ceva timp în slujba împăratului Maximilian împotriva Veneției, el a petrecut mulți ani terorizând orașe și prinți de-a lungul Rinului, ceea ce l-a făcut să devină un om foarte bogat. Când au avut loc alegerile în 1519, a primit mită de la Francisc I al Franței, dar în cele din urmă și-a condus trupele la Frankfurt, prin prezența lor ajutând la asigurarea victoriei lui Carol Quintul. După aceasta, Von Sickingen a pornit o invazie împotriva Picardiei franceze pentru Carol.

Sickingen a făcut cunoștință cu Ulrich von Hutten, un cavaler religios umanist. Împreună, Hutten și Sickingen au formulat o serie de reforme propuse cerând eliminarea tuturor principatelor independente, unificarea tuturor țărilor vorbitoare de limbă germană sub un singur guvern național, secularizarea tuturor domeniilor bisericești și a moșiilor și stabilirea unei "democrații nobiliare conduse de un monarh". Hutten și Sickingen sperau că acest program ar fi suficient pentru a încuraja țărănimea să se alăture cu entuziasm cavalerilor în realizarea reformei.

Sub influența lui Hutten, castelul lui Sickingen de Ebernburg a devenit un centru al Renașterii umaniste și, mai târziu, al gândirii luterane, cu multe broșuri provenind de la castel. Sickingen l-a ajutat pe Johann Reuchlin să scape de dominicanii din Köln, și a oferit adăpost altor reformatori, cum ar fi Martin Bucer și Johannes Oecolampadius. El a oferit adăpost chiar și lui Martin Luther după dieta din Worms, dar acesta a ales să rămână cu Frederick de Saxonia.

În 1522, în timp ce împăratul se afla în Spania, Sickingen a convocat o "convenție frățească" a cavalerilor. În cadrul convenției a fost ales ca lider al lor, și au decis să ia cu forța ceea ce cavalerii nu au fost în măsură să obțină prin reprezentarea lor slabă în Reichstag. Ținta aleasă de cavalerii să înceapă revolta lor a fost Richard Greiffenklau, arhiepiscopul de Trier, un oponent ferm al lui Luther și al susținătorilor săi. Scuza folosită pentru atac a fost o răscumpărare neplătită de către doi consilieri unui alt cavaler pe care îi capturase cu câțiva ani în urmă. Declarația de război a lui Sickingen a fost plină de retorică religioasă menită să încurajeze oamenii din oraș să se predea și să îl răstoarne pe arhiepiscopul lor, și astfel să îi scutească pe cavaleri de un asediu asupra orașului.

Campania împotriva orașului Trier

Sickingen a adunat o armată parțial pe cont propriu și parțial cu ajutorul cavalerilor vecini. [6] Sickingen a cerut soldaților săi să desfășoare steagul imperial, și a pretins că acționează în numele împăratului. Cu toate acestea, Dieta Imperială din Nürnberg, care acționa ca regentă în timpul absenței împăratului, nu a fost de acord, și i-a ordonat lui Sickingen să oprească campania sub amenințarea unei interdicții imperiale. Campania a fost lansată în toamnă, ceea ce indica faptul că Von Sickingen nu intenționa să continue în acel an.

Sickingen a ignorat Dieta, cu toate acestea, și a continuat să preseze Trierul. Din nefericire pentru el, oamenii din oraș nu s-au revoltat împotriva lui Richard, și Richard s-a dovedit a fi un soldat capabil. În plus, contele palatin și landgraful de Hessa au venit în ajutorul lui Richard. După șapte zile de asediu, inclusiv cinci tentative de asalt, Von Sickingen a rămas fără praf de pușcă și s-a retras la Ebernberg. Între timp, Consiliul regenței imperiale a emis o interdicție imperială.

În timpul retragerii sale, detractorii au afirmat că a jefuit întreaga țară, inclusiv orașul Kaiserslautern. Cu toate acestea, susținătorii săi au afirmat că au jefuit doar bisericile și mănăstirile catolice pe care le urau.

Înfrângerea
Sickingen a părăsit Ebernberg pentru a-și petrece iarna în castelul său din Landstuhl, cel mai puternic castel al său, unde se făcuseră recent reparații extinse și unde spera să continue lupta. Castelul lui Sickingen de la Landstuhl era socotit a fi unul dintre cele mai puternice castele din Germania. Sickingen s-a simțit în siguranță în Landstuhl. Hutten a fugit în Elveția, și împreună cu alți emisari, a început să caute sprijin pentru o nouă campanie militară pentru anul următor.

Când Ludovic al V-lea, Filip de Hessa și Richard de Trier i-au asediat castelul din Landstuhl, Sickingen se aștepta ca asediul să dureze cel puțin patru luni, timp în care întăririle puteau ajunge să-l salveze. Cu toate acestea, el a subestimat puterea noilor arme de artilerie, și într-o săptămână apărarea lui era în ruine, el fiind grav rănit. Pe 7 mai, s-a predat celor trei prinți și a murit din cauza rănilor sale.

O dată cu moartea sa, cavalerii au dispărut ca forță semnificativă în Germania. Hutten a trăit numai câteva luni mai mult decât Sickingen, întâlnindu-se prima dată cu reformatorul Huldrych Zwingli la Zürich, înainte de a muri singur de sifilis într-o mănăstire elvețiană.

Evoluții ulterioare

Celor mai mulți dintre susținătorii importanți ai revoltei li s-au confiscat castelele. Arhiepiscopul de Mainz a fost chiar amendat pentru presupusa complicitate în complot. Cavalerii erau în general, în stare de faliment, ca urmare a incapacității revoltei de a schimba situația lor în fața creșterii inflației, a agriculturii aflate în declin, a creșterii cerințelor prinților și a incapacității de a trăi prin "jaf la drumul mare" legal.

Prin urmare, cei mai mulți cavaleri au trăit ca mici stăpâni feudali, trăind din impozitarea masivă a țăranilor. Nu erau independenți în realitate, iar cei care s-au ridicat deasupra statutului lor au reușit acest lucru acționând ca manageri competenți, preoți și generali pentru prinți. Câțiva, cum ar fi Florian Geyer, au refuzat să cedeze, și i-au ajutat pe țărani la propria lor rebeliune câțiva ani mai târziu.

Refuzul pe scară largă de a plăti zeciuiala bisericii în timpul revoltei s-a răspândit, ulterior, în rândul claselor țărănești și i-a inspirat să refuze să plătească zeciuiala, acesta fiind unul dintre factorii care au dus la revolta țăranilor. Astfel, fie guvernul provinciei ar fi trebuit să se ocupe cu instituțiile corupte, sau țăranii le vor ocupa și jefui.

Referințe

Războiul țărănesc german
Istoria Germaniei

Revolta Cavalerilor


Schackendorf er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Trave-Land under Kreis Segeberg. Kreis Segeberg ligger i den sydøstlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Schackendorf ligger lige nordvest for Bad Segeberg ved floden Trave og ved Limes Saxoniae, der omkring 810 blev bygget af saksere til forsvar mod obotritterne i den østlige del af Slesvig-Holsten.

Motorvejen A 21 fra Bad Segeberg mod Bad Oldesloe går gennem kommune, og mod syd går Bundesstraße B 206 fra Bad Segeberg mod Lübeck.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Segeberg

Schackendorf


Scotty é o apelido do fóssil de Tyrannosaurus rex, catalogado como RSM P2523.8, que foi descoberto em Saskatchewan, Canadá, em 1991. Os restos fossilizados foram meticulosamente removidos, quase completamente à mão, ao longo de duas décadas da rocha em que foram incorporados. Quando a preparação foi concluída em 2011, um esqueleto de T. rex aproximadamente 65% completo foi revelado.

Desde sua descoberta e extenso estudo subsequente, Scotty tem sido referido como o maior T. rex já descoberto no mundo, o maior de qualquer dinossauro descoberto no Canadá e como um dos fósseis mais antigos e completos de seu tipo em mais de 70% em massa.

Scotty reside no T. rex Discovery Center do Museu Real de Saskatchewan em Eastend, Saskatchewan, Canadá. Em maio de 2019, uma segunda montagem foi erguida no Museu Real Saskatchewan em Regina, onde a exposição reflete as recentes descobertas sobre o fóssil.

Descoberta
Scotty foi descoberto por Robert Gebhardt, um diretor de escola secundária de Eastend, Saskatchewan, que acompanhou uma equipe de paleontólogos do Museu Real de Saskatchewan (RSM) em uma expedição prospectiva à Formação Frenchman ao lado do vale do rio Frenchman, no sudoeste de Saskatchewan, em 16 de agosto de 1991. Embora ele estivesse lá apenas para aprender como encontrar e identificar fósseis, Gebhardt descobriu um dente e uma vértebra da cauda que o museu pôde verificar pertencer a um T. rex. Inicialmente, Gebhardt pensou que o fóssil visível era na verdade pedra de ferro.

Não foi até junho de 1994 que a equipe do Museu Real de Saskatchewan foi capaz de iniciar a escavação, que foi liderada e supervisionada por Ron Borden do Museu, bem como pelos paleontólogos residentes Tim Tokaryk e John Storer, que estavam com Gebhardt quando ele descobriu os primeiros fósseis. Os ossos foram profundamente compactados em arenito denso e carregado de ferro, o que levou mais de vinte anos para a equipe remover, escavar e montar totalmente a maior parte do esqueleto, com viagens adicionais sendo feitas ao local para recuperar ossos e dentes menores. Todo o processo de escavação do esqueleto também foi retardado por seu tamanho considerável.

Os primeiros fósseis desenterrados eram parte da parte superior do corpo, especificamente vértebras, partes da mandíbula e dentes. Na época de sua descoberta, o fóssil era um dos únicos 12 esqueletos conhecidos de T. rex de conclusão significativa.  O nome "Scotty" veio da garrafa comemorativa de uísque compartilhada pela equipe que descobriu e identificou os ossos. Ao lado do fóssil também foi encontrado o único coprólito de T. rex conhecido no mundo.

Descrição

Tamanho
Em 2010, Scott Pearson, do Departamento de Ciências Biológicas da Universidade de Alberta, começou a trabalhar em um projeto de pesquisa que buscava comparar os tamanhos dos fósseis conhecidos de T. rex. Suas descobertas, publicadas em 2019, mostraram que Scotty é o maior (em peso e comprimento), tendo superado o maior Tyrannosaurus rex conhecido anteriormente: Sue do Museu Field de História Natural (FMNH 2081) em Chicago. Após estudo prolongado dos padrões de crescimento nos ossos, "Scotty" também foi declarado como um dos mais antigos fósseis conhecidos de T. rex com 30 anos de idade. Estima-se também que o espécime conhecido como Trix tinha 30 anos quando morreu.  No entanto, sua idade foi posteriormente revisada para ~23–27 anos. Scotty foi reconhecido como um dos adultos mais jovens e menos maduros, sendo o maior espécime da espécie.

Scotty teria 13 metros de comprimento e pesa cerca de 8,8 toneladas. Apesar de não ser um fóssil completo, os paleontólogos foram capazes de criar a estimativa de peso e comprimento por meio de medições de importantes ossos de suporte de peso, como fêmur, quadril e ossos do ombro, que foram medidos como maiores e mais grossos com Scotty do que os ossos correspondentes com Sue. O espécime tem um quadril maior que o de Sue, seu fêmur também é mais longo e mais largo que o de Sue, com 133 cm e uma circunferência de 590 mm, enquanto o espécime Sue tem um comprimento de fêmur de 132 cm e uma circunferência de 580 mm. O peso projetado foi calculado analisando quanto peso os ossos da perna seriam capazes de suportar. O fóssil é datado em cerca de 68 milhões de anos. Os cientistas não têm certeza se Scotty era macho ou fêmea, o que não é incomum para um espécime de T. rex.

Ambos os espécimes Sue e Scotty tiveram seus pesos estimados no último estudo. O método usado para calcular a massa no estudo mais recente foi o mesmo para ambos os espécimes e os dados mostram que Scotty é mais pesado que Sue. O estudo mais recente coloca o peso de Scotty em cerca de 8.870 kg (9,7 toneladas), enquanto Sue é estimado em 8.462 kg (9,3 toneladas). obtido através da análise GDI.  Esta também não é a primeira vez que Scotty supera em massa o espécime Sue. Um estudo realizado em 2014 que estimou o peso de alguns dos grandes dinossauros terópodes e Sue e Scotty foram incluídos. Este estudo mais antigo concluiu que Sue pesava cerca de 7.377 kg (8,1 toneladas) com uma faixa de peso de 5.531 kg (6 toneladas) a 9.224 kg (10 toneladas), enquanto Scotty pesava 8.004 kg (8,8 toneladas) com uma faixa de peso de 6.000 kg (6,6 toneladas) para 10.007 kg (11 toneladas).

Embora as medidas e o peso relatados para Scotty sejam maiores do que os de Sue, alguns cientistas postulam que os dois fósseis são muito próximos em tamanho para declarar oficialmente que Scotty é o maior. O especialista em evolução John Hutchinson, do Royal Veterinary College da Universidade de Londres, afirmou que a margem de 5% que separa SUE e Scotty é muito próxima para descartar qualquer erro e que a diferença provavelmente caiu para polegadas e onças, em vez dos pés relatados. O método usado para calcular seu tamanho não é exato e continua sendo outro ponto de discórdia para os títulos do fóssil. Isso pode ter resultado em Pearson e sua equipe superestimando o tamanho de Scotty. O paleontólogo residente do Museu Field de História Natural de Chicago e curador de dinossauros, Pete Macovicky, afirmou que acredita que Scotty e Sue são "estatisticamente indistinguíveis". No entanto, Scotty apresentou aos cientistas novas possibilidades para o tamanho e a idade que o T. rex poderia ter alcançado.

Patologia
Como outros fósseis de T. rex, Scotty mostra sinais de tricomoníase, uma infecção parasitária na mandíbula que deixou buracos visíveis no osso e era exclusiva dessa espécie específica de dinossauro.. Além disso, uma costela quebrada e curada em seu lado direito, vértebra da cauda quebrada, bem como um buraco perto da cavidade ocular são possivelmente o resultado de outro ataque de T. rex.  Outras anormalidades, como dentes impactados, sugerem que Scotty não só foi mordido, mas também mordeu outros animais.

Fósseis de dinossauros

Scotty (dinossauro)


Anson Boon, né le  à Cambridge, est un acteur britannique.

Biographie

Anson est né le 15 février 2000 à Cambridge en Angleterre, d'un père travaillant dans une entreprise d'équipement de garage et d'une mère réceptionniste originaire de Tottenham. Il grandit dans une petite ville du compté de Northamptonshire. Il a un jeune frère qui travaille dans une ferme.

Au plus loin qu'il se souvienne, il a toujours voulu être acteur. Studieux à l'école, il est encouragé par ses professeurs à faire de grandes études mais préfère étudier le théâtre à l'université. Il abandonne cependant rapidement face à son début de carrière d'acteur.

Carrière
En 2020, il est campe l'un des rôles principaux du thriller The Winter Lake aux côtés d'Emma Mackey. La même année, il est annoncé au casting du drame Blackbird de Roger Michell.

En juin 2021, il est annoncé au casting de la série télévisée Pistol, retraçant l'histoire de la montée en puissance des Sex Pistols. Il y incarne Johnny Rotten, chanteur du groupe.

Filmographie

Cinéma

 2019 : Crawl de Alexandre Aja : Stan
 2019 : Blackbird de Roger Michell : Jonathan
 2019 : 1917 de Sam Mendes : le 2ème classe Cooke
 2020 : Sulphur and White de Julian Jarrold : David Tait à 15 ans
 2020 : The Winter Lake de Phil Sheerin : Tom

Télévision

Séries télévisées

 2014 : All at Sea : Troy Milne
 2018 : Les enquêtes de Morse : Brett Nero
 2018 : L'Aliéniste : garçon atteint de parésie #5 (2 épisodes)
 2019 : Living the Dream : Louis
 2019 : The Feed : Anton Garin (4 épisodes)
 2020 : Shadowplay : Moritz jeune (6 épisodes)
 2022 : Pistol : Johnny Rotten (6 épisodes)

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 2000
Acteur britannique de télévision
Acteur britannique de cinéma
Naissance à Cambridge

Anson Boon


El paseo de la Mostra de València está situado en el Paseo marítimo de la playa de la Malvarrosa de Valencia, se extiende desde el antiguo balneario de las Arenas hasta la casa Blasco Ibáñez.

El acto inaugural estuvo presidido por la exalcaldesa de Valencia, Rita Barberá, y el director de la Mostra de València, José Antonio Escrivá, con la presencia de Alain Delon con motivo de la XXV edición de la Mostra de València-Cinema del Mediterrani y de numerosos homenajeados y familiares de los ya fallecidos.

Placa conmemorativa
Dedica una placa o baldosa conmemorativa, al estilo del Paseo de la Fama de Hollywood, a cada uno de los directores y actores a quienes el festival ha rendido tributo a lo largo de su andadura
. Son placas de granito negro brillante, 80 por 80 centímetros y 80 kilos, en las que se representa una palmera (símbolo del certamen), con el nombre del personaje inscrito en ella. Dedicadas a :

 Luis García Berlanga
 Tony Leblanc
 Maribel Verdú
 Concha Velasco
 Amparo Soler Leal
 Aurora Bautista
 Antonio Ozores
 Omero Antonutti
 Jaime de Armiñán
 Luis Sánchez Polack "Tip"
 Silvana Mangano
 Ismael Merlo
 Vittorio Gassman
 Yves Montand
 Fernando Fernán Gómez
 Alfredo Matas
 Costa Gavras
 Irene Papas
 Juanjo Puigcorbé
 Victoria Vera
 Analía Gadé

Referencias

Cine de España
Cultura de la Comunidad Valenciana
Paseos de la fama

Paseo de la Mostra de València


An Dyckia ursina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Dyckia ursina in nahilalakip ha genus nga Dyckia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dyckia

Dyckia ursina


Divertisment pentru vrăjitoare este o povestire științifico-fantastică sword and sorcery a scriitorului român Vladimir Colin. A apărut în 1972 în colecția de povestiri Capcanele timpului de la editura Albatros (Colecția Fantastic Club).   A fost tradusă în 1974 în limba franceză ca Divertissement pour sorcière și publicată în colecția de povestiri Les dents de Chronos (editura Robert Laffont).

Prezentare

O misiune de salvare călătorește în timp din viitor în trecut pentru a căuta o navă spațialo-temporară rătăcită în jos-timp. Ceea ce urmează este o structură circulară în care se răsucesc la nesfârșit trecutul, prezentul și viitoru. Tema centrală este că niciun fel de tehnică  oricât ar fi de avansată nu poate depăși posibilitățile necunoscute ale creierului uman.

Primire

Note

Legături externe

Vezi și
1972 în literatură

Povestiri din 1972
Nuvele din 1972
Povestiri românești
Povestiri științifico-fantastice
Povestiri de Vladimir Colin
Literatură cu călătorii în timp
1972 în științifico-fantastic

Divertisment pentru vrăjitoare


In acoustics, loudness is the subjective perception of sound pressure. More formally, it is defined as the "attribute of auditory sensation in terms of which sounds can be ordered on a scale extending from quiet to loud". The relation of physical attributes of sound to perceived loudness consists of physical, physiological and psychological components. The study of apparent loudness is included in the topic of psychoacoustics and employs methods of psychophysics.

In different industries, loudness may have different meanings and different measurement standards. Some definitions, such as ITU-R BS.1770 refer to the relative loudness of different segments of electronically reproduced sounds, such as for broadcasting and cinema. Others, such as ISO 532A (Stevens loudness, measured in sones), ISO 532B (Zwicker loudness), DIN 45631 and ASA/ANSI S3.4, have a more general scope and are often used to characterize loudness of environmental noise. More modern standards, such as Nordtest ACOU112 and ISO/AWI 532-3 (in progress) take into account other components of loudness, such as onset rate, time variation and spectral masking.

Loudness, a subjective measure, is often confused with physical measures of sound strength such as sound pressure, sound pressure level (in decibels), sound intensity or sound power. Weighting filters such as A-weighting and LKFS attempt to compensate measurements to correspond to loudness as perceived by the typical human.

Explanation
The perception of loudness is related to sound pressure level (SPL), frequency content and duration of a sound. The relationship between SPL and loudness of a single tone can be approximated by Stevens's power law in which SPL has an exponent of 0.67. A more precise model known as the Inflected Exponential function, indicates that loudness increases with a higher exponent at low and high levels and with a lower exponent at moderate levels.

The sensitivity of the human ear changes as a function of frequency, as shown in the equal-loudness graph. Each line on this graph shows the SPL required for frequencies to be perceived as equally loud, and different curves pertain to different sound pressure levels. It also shows that humans with normal hearing are most sensitive to sounds around 2–4 kHz, with sensitivity declining to either side of this region. A complete model of the perception of loudness will include the integration of SPL by frequency.

Historically, loudness was measured using an "ear-balance" audiometer in which the amplitude of a sine wave was adjusted by the user to equal the perceived loudness of the sound being evaluated. Contemporary standards for measurement of loudness are based on the summation of energy in critical bands.

Hearing loss
When sensorineural hearing loss (damage to the cochlea or in the brain) is present, the perception of loudness is altered. Sounds at low levels (often perceived by those without hearing loss as relatively quiet) are no longer audible to the hearing impaired, but sounds at high levels often are perceived as having the same loudness as they would for an unimpaired listener. This phenomenon can be explained by two theories, called loudness recruitment and softness imperception.

Loudness recruitment posits that loudness grows more rapidly for certain listeners than normal listeners with changes in level. This theory has been accepted as the classical explanation.

Softness imperception, a term coined by Mary Florentine around 2002, proposes that some listeners with sensorineural hearing loss may exhibit a normal rate of loudness growth, but instead have an elevated loudness at their threshold. That is, the softest sound that is audible to these listeners is louder than the softest sound audible to normal listeners.

Compensation
The loudness control associated with a loudness compensation feature on some consumer stereos alters the frequency response curve to correspond roughly with the equal loudness characteristic of the ear. Loudness compensation is intended to make the recorded music sound more natural when played at a lower levels by boosting low frequencies, to which the ear is less sensitive at lower sound pressure levels.

Normalization
Loudness normalization is a specific type of audio normalization that equalizes perceived level such that, for instance, commercials do not sound louder than television programs. Loudness normalization schemes exist for a number of audio applications.

Broadcast
 Commercial Advertisement Loudness Mitigation Act
 EBU R 128

Movie and home theaters
 Dialnorm

Music playback
 Sound Check in iTunes
 ReplayGain
 Normalization systems built into streaming services such as Spotify and YouTube.

Measurement
Historically Sone (loudness N) and Phon (loudness level LN) units have been used to measure loudness.

A-weighting follows human sensitivity to sound and describes relative perceived loudness for at quiet to moderate speech levels, around 40 phons.

Relative loudness monitoring in production is measured in accordance with ITU-R BS.1770 in units of LKFS. Work began on ITU-R BS.1770 in 2001 after 0 dBFS+ level distortion in converters and lossy codecs had become evident; and the original Leq(RLB) loudness metric was proposed by Gilbert Soulodre in 2003. Based on data from subjective listening tests, Leq(RLB) compared favorably to numerous other algorithms. CBC, Dolby and TC Electronic and numerous broadcasters contributed to the listening tests. Loudness levels measured according to the Leq(RLB) specified in ITU-R BS.1770 are reported in LKFS units.

The ITU-R BS.1770 measurement system was improved for made multi-channel applications (monaural to 5.1 surround sound). To make the loudness metric cross-genre friendly, a relative measurement gate was added. This work was carried out in 2008 by the EBU. The improvements were brought back into BS.1770-2. ITU subsequently updated the true-peak metric (BS.1770-3) and added provision for even more audio channels, for instance 22.2 surround sound (BS.1770-4).

See also
 Dynamics (music)
 Loudness war
 Sending loudness rating
 Standard siren, loudness measurement in astronomy

Notes

References

External links

Elements of music
Acoustics

Loudness


Trešnica  (lat. Blysmus), manji biljni rod iz porodice šiljovki, dio reda travolike. Tri su priznate vrste koje rastu po Euroaziji i Sjevernoj Americi. U Hrvatskoj na Velebitu raste B. compressus, poznata kao stisnuta trešnica

Vrste
 Blysmus compressus (L.) Panz. ex Link
 Blysmus mongolicola Kitag.
 Blysmus rufus (Huds.) Link
 Blysmus sinocompressus Tang & F.T.Wang

Izvori

Vanjske poveznice

Šiljovke

Trešnica


Matematikte reel sayılar (gerçel ya da gerçek sayılar) kümesi, Fransızca réel "gerçek" den gelmektedir. Oranlı sayılar (rasyonel sayılar) kümesinin evrim sürecinden elde edilen bir varsayım kombinasyonudur. Reel sayılar kümesi  sembolüyle gösterilir.

Her oranlı sayı (rasyonel sayı) bir gerçek sayıdır; virgülden sonra bloklar halinde tekrar eden ondalık açılımı vardır (0 dahil). Örneğin,

eşitliğinde olduğu gibi. Burada dikkat edilmesi gereken, ondalık basamaklardaki rakamların bir süre sonra bloklar halinde periyodik tekrar etme özelliğidir. Bu şöyle ispatlanabilir: m, n iki tam sayı (n negatif) olsun. m/n oranlı sayısı ondalık ifade edilmek istendiğinde, m 'yi n 'ye bölerken (bölme algoritmasını varsayımı uygularken) ilk adımda kalan 0 ile n arasında olacaktır. Kalanın yanına sıfırlar ekleyip bölmeye devam edilecek ve bir sonraki adımda kalan yine 0 ile n arasında olacaktır. Sonsuz adımda sonlu sayıda değer alabilen kalanlar, bir süre sonra aynı değeri alacak ve kendini tekrar edecektir.

Oranlı sayılardan gerçek sayıları elde etme işlemiyse oranlı sayılara ondalık açılımındaki rakamların devirsel tekrar etmediği sayıların eklenmesi olarak düşünülebilir. Bu tür sonradan elde ettiğimiz gerçek sayılara oransız sayılar veya irrasyonel sayılar denir.

İrrasyonel sayıların varlığı
Düzlemde herhangi bir doğru parçası alıp buna da birim (br) uzunluk diyelim. Tam sayılarla bu doğru parçasının katları birebir eşlensin. Alınan bir doğrunun üzerinde bu tam sayı uzunlukları ve olası tüm oranları (oranlı sayılar) işaretlensin. Gösterilebilir ki, herhangi iki oranlı sayı arasında sonsuz çoklukta oranlı sayı vardır. Demek oluyor ki, alınan doğru üzerinde birbirlerine istenildiği kadar yakın ve oranlı sayıları temsil eden iki nokta (oranlı nokta) arasında , sonsuz çoklukta oranlı nokta vardır.

Bu tür noktaların, dolayısıyla uzunlukların varlığını ispatlamak için, kenar uzunluğu 1 birim (br) olan bir karenin köşegen uzunluğunu (x) sayı doğrusu üzerinde işaretleyelim. x uzunluğu, oranlı bir sayı değildir, yani p ve q birer tam sayı olmak üzere p/q şeklinde gösterilemeyen bir sayıdır; bu sayı  olarak gösterilecektir.

Kabul edelim ki x=p/q olsun. Bundan başka, bu kesrin artık kısaltılamayan bir kesir olduğunu farz edelim, yani p ve q aralarında asal olsunlar. Başka bir deyişle, bunların 1'den başka ortak bölenleri bulunmasın. Pisagor teoremi sayesinde x2=2=p2/q2 elde edilir. Dolayısıyla 2q2=p2 olur. p ve q aralarında asal olduğu için 2, p 'yi bölmek zorundadır. Böylece eşitliğin sağ tarafı 4'e bölünür. Sol tarafının da dörde bölünmesi gerekeceğinden q da 2'ye bölünmek zorunda kalır. Hem p hem de q sayıları 2'ye bölünebiliyorsa, aralarında asallık kabulüyle çelişkili bir sonuç bulunmuş olur. O halde x 'in oranlı bir sayı olduğu kabulünden vazgeçmek gerekecektir.

Bu ispat, bir Pisagorcu olan Hippasus'a atfedilmektedir (MÖ 5. yüzyıl). İrrasyonel sayıların varlığının ilk antik Yunan matematikçi Pisagor'un okulu tarafından anlaşılmış olduğu görüşü yaygındır. Fakat Pisagor bu sayıların evrenin düzenine aykırı olduğunu düşünmüş ve öğrencilerine bu sayıların varlığını açıklamayı yasaklamıştır. Rivayete göre Hippasus'u o öldürtmüştür.

Reel sayıların kurulması
İrrasyonel Sayılar ile oranlı sayılar kümesinin birleşimi Gerçel sayılar kümesini oluşturur. Bu kümeye reel sayılar veya gerçel sayılar da denir. Geometride karşılaşılan bazı büyüklüklerin anlamlandırılabilmesi için Klasik Yunan Dönemi'nde, yaygın inanca göre Pisagor ve öğrencileri tarafından sayı kavramına dâhil edilmişlerdir. Anlatılanlara göre Pisagor doğadaki tüm büyüklükleri rasyonel sayılarla ifade edilebileceğini söylemekteydi. Fakat bulduğu hipotenüs eşitliğinin bir sonucu olarak x2 = 2 gibi bir değerlerle karşılaştı. Uzun yıllar boyu bu tür sayıların uzun kesirlerle ifade edilebileceğini iddia etti ve göstermeye çalıştıysa da, öğrencilerinden birinin bu gibi sayıların kesinlikle kesirli bir biçimde gösterilemeyeceğini ispat etmesiyle ikna oldu ama hayatı boyu bunun bir sır gibi gizlenmesi için çalıştı ve doğada gerçel sayıların yeri olmadığını söylemeye devam etti.
Gerçel sayılar kümesi R harfi ile ifade edilir.

Diğer bilgiler
 Tam kare olmayan hiçbir doğal sayının karekökü oranlı değildir.
 Oranlı sayılar kümesi sayılabilir olmasına karşılık gerçel sayılar kümesi sayılamazdır.
 Gerçel sayılar "cebirsel sayıların elemanı olanlar" ve "aşkın sayılar" (transcendental) olarak ikiye ayrılırlar. Gerçel sayılar, cebirsel sayıları kapsamaz, fakat aşkın sayıları kapsar. Cebirsel bir gerçel sayı, tam sayı katsayılı bir polinomun kökü olabilen bir sayıdır; örneğin: x2 - 2 polinomunu 0 yapan değerlerden biri (kök) 'dir. x - 2 polinomunun kökü 2'dir. Dolayısıyla  ve 2 cebirsel sayılardır. Ancak  ve e sayıları gibi sayılar herhangi bir polinomun kökü olamazlar; bunlar aşkın sayılardır.

Ayrıca bakınız
 0,999...
 e sayısı
 Devirli Sayı

Kaynakça

Temel matematik

Reel sayılar


An Oncidium baccatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay ngan Galfrid Clement Keyworth Dunsterville. An Oncidium baccatum in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium baccatum