La Boyada ist eine Ortschaft in Uruguay.

Geographie
La Boyada befindet sich auf dem Gebiet des Departamento San José in dessen Sektor 5. Ansiedlungen in der Nähe sind das am Río de la Plata gelegene Boca del Cufré in westsüdwestlicher Richtung, Colonia Delta im Südwesten, Ecilda Paullier und Scavino im Nordwesten, sowie das in der Cuchilla Pereira gelegene Mevir Costas de Pereyra im Südosten. Westlich des Ortes fließt der in den Arroyo Sauce mündende Arroyo Las Toscas, östlich führt der Arroyo de la Boyada, ein rechtsseitiger Nebenfluss des Arroyo Pavón vorbei.

Infrastruktur
Durch den Ort führt die Ruta 1.

Einwohner
Die Einwohnerzahl von La Boyada beträgt 61 (Stand: 2011), davon 29 männliche und 32 weibliche.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von La Boyada (PDF; 74 kB)

Einzelnachweise

Ort im Departamento San José

La Boyada


Bulozi su naseljeno mjesto u općini Stari Grad Sarajevo, Federacija BiH, BiH.

Stanovništvo

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 278

 Srbi - 263
 Muslimani - 3
 Hrvati - 2
 Jugoslaveni - 6
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 4

Izvori

Naselja u Sarajevskoj županiji
Stari Grad Sarajevo

Bulozi (Stari Grad Sarajevo, BiH)


Struk grafa u teoriji grafova je duljina najkraćeg ciklusa u grafu. Petersenov graf ima struk 5. Svaki graf dijametra  i struka  nužno je regularan. U svezi s Mooreovim grafom, Mooreova granica  daje maksimalan broj vrhova grafa s maksimalnim stupnjem  i dijametrom  te minimalan broj vrhova u regularnom grafu stupnja  i struka . Ako nema ciklusa, struk je nula.

Izvori

Teorija grafova

Struk (teorija grafova)


رينيه الثالث  (31 مايو 1923 - 6 أبريل 2005)، أمير موناكو من 9 مايو 1949 إلى 6 أبريل 2005. في فترة حكمة عمل عده إصلاحات في دستور موناكو، وقام بتوسيع حدود اقتصاد الإمارة خارج قاعدتها التقليدية وهي القمار.

حياته الأسرية
بعام 1956 تزوج من الممثلة الأمريكية غريس كيلي، وأنجبا ثلاثة أبناء:
 كارولين (ولدت في 23 يناير 1957).
 ألبير (ولد في 14 مارس 1958).
 ستيفاني (ولدت في 1 فبراير 1965).

روابط خارجية

مراجع

أشخاص متعلمون في مدرسة ستو
أعضاء اللجنة الأولمبية الدولية
أمراء موناكو
أمراء موناكو القرن 20
أمراء موناكو القرن 21
الصلبان العظمى لوسام القديس جيمس السيف
تاريخ موناكو
حائزون على الوسام الأولمبي
حائزون على وسام استحقاق الجمهورية الإيطالية
حائزون على وسام سيرافيم
حاصلون على الصليب الأكبر من وسام جوقة الشرف
حاصلون على نيشان القديس شارل
خريجو معهد الدراسات السياسية بباريس
خريجو معهد لو روزي
فرسان وسام الأسد الذهبي لبيت ناساو
ملوك كاثوليك
مواليد 1923
مواليد في موناكو
موناكيون
موناكيون من أصل ألماني
موناكيون من أصل إسكتلندي
موناكيون من أصل إنجليزي
موناكيون من أصل إيطالي
موناكيون من أصل مكسيكي
وفيات 2005
وفيات بسبب الفشل الكلوي
وفيات بسبب قصور القلب
وفيات في موناكو
وفيات مرتبطة بالمرض في موناكو
رومان كاثوليك موناكيون
دوقات ماين (إقليم فرنسي)

رينيه الثالث (أمير موناكو)


Lis og Jørgen er en dokumentarfilm instrueret af Elise Klarskov Petersen efter manuskript af Elise Klarskov Petersen.

Handling
Lis og Jørgen bliver gift. Jørgen bliver bl.a. sprøjtemaler og udsat for organiske opløsningsmidler. Jørgen pådrager sig en hjerneskade og man følger deres kamp for at få Jørgen anerkendt som arbejdsskadet. Filmen er bygget over 22 års problemer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1986
Dokumentarfilm fra Danmark

Lis og Jørgen


Lonzo Anderson Ball (født d. 27. oktober 1997) er en amerikansk professionel basketballspiller, som spiller for NBA-holdet Chicago Bulls.

Baggrund
Lonzo er søn af forretningsmanden LaVar Ball. Hans to brødre LaMelo Ball og LiAngelo Ball er begge basketballspillere også.

High school-karriere
Ball begyndte i 2012 på Chino Hills High School. Efter at hans to brødre kom på holdet senere, så dannede de her et af de bedste hold i high school-basketball nogensinde, som tiltrakte national medieopmærksomhed. I 2016 sæsonen vandt de hver eneste kamp i sæsonen, og vandt delstatsmesterskabet. Ball vandt i sæsonen Naismith Prep Player of the Year, som gives til den bedste high school spiller på landsplan.

Collegekarriere
Ball spillede collegebasketball hos University of California, Los Angeles. Han imponerede i sin debutsæson, da han ledte hele landet i assists. Efter sæsonen meldte han sig til NBA draften.

NBA-karriere

Los Angeles Lakers
Ball blev draftet med det andet valg i 2017 draften af hans lokalhold, Los Angeles Lakers. Den 11. november 2017 blev han den yngste spiller i NBA nogensinde til at få en triple-double. Trods dette, så var hans første sæson i ligaen lidt skuffende, da han døjede med en skulderskade, og at hans skud ikke var særlig effektivt.

Hans anden sæson for Lakers var ikke meget bedre, da skader igen plagede ham. Han spillede som resultat kun 47 kampe i sæsonen, før at han i marts 2019 måtte opgive at spille igen i sæsonen.

New Orleans Pelicans
Ball blev den 6. juli 2019 traded til New Orleans Pelicans som del af aftalen, som sendte Anthony Davis til Lakers. Ball havde en forbedring i New Orleans, da hans effektivitet voksede markant, især på trepointsskud, og i 2020-21 sæsonen scorede han 14,6 point per kamp, som var det bedste i hans karriere indtil videre.

Chicago Bulls
Ball blev traded til Chicago Bulls den 8. august 2021. Efter kun 35 kampe, så måtte Ball udgå fra sæsonen som resultat af knæproblemer. Operationen og genoptræningen var dog ikke en succes, og i februar 2023 annoncerede Bulls, at han ikke ville spille i 2022-23 sæsonen. Efter en ny operation i marts 2023, så annoncerede Bulls, at det er usikkert om han ville komme til at spille i 2023-24 sæsonen, samt at der har været spekulationer, om han nogensinde kommer til at spille igen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Los Angeles
Basketballspillere fra USA
Basketballspillere fra Los Angeles Lakers
Basketballspillere fra New Orleans Pelicans
Basketballspillere fra Chicago Bulls

Lonzo Ball


Ivanka pri Nitre este o comună slovacă, aflată în districtul Nitra din regiunea Nitra, pe malul râului Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 2.673 de locuitori.

Istoric
Localitatea Ivanka pri Nitre este atestată documentar din 1400.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Ivanka pri Nitre


Lupte au fost prezent la Jocurile Olimpice din prima ediție din 1896 de la Atena, cu excepția a Jocurilor din 1900 de la Paris. Probele feminine sunt incluse din Olimpiada din 2004 de la Atena.

Clasament pe medalii
Legendă
 România
 Republica Moldova

Sportivii cei mai medaliați
Stil liber

Stil grecoroman

Referințe
  Lupte greco-romane la Comitetul Internațional Olimpic
  Lupte libere la Comitetul Internațional Olimpic
  Lupte la Jocurile Olimpice  pe Sports Reference

Lupte la Jocurile Olimpice


Ovo je popis županijskih cesta u Hrvatskoj. Ukupna duljina svih županijskih cesta je 10.867,4 km. Najdulja županijska cesta je Ž5126 u Ličko-senjskoj županiji, koja je duga 94,3 km, prolazi kroz Velebit i povezuje Sveti Juraj kod Senja s Gospićom. Najkraća županijska cesta je Ž2187, koja je duga samo 200 metara, nalazi se u Mihanovićev Dolu kod grada Klanjca u Krapinsko-zagorskSioj županiji.

1001-1054
Ovi su brojevi županijskih cesta uglavno za grad Zagreb. Dijelovi nekih cesta nalaze se i u Krapinsko-zagorskoj te Zagrebačkoj županiji.

2002-2266
Ovi su brojevi županijskih cesta uglavnom za Sjevernu Hrvatsku (Koprivničko-križevačka, Krapinsko-zagorska, Međimurska i Varaždinska županija). Neke ceste nalaze se u Zagrebačkoj županiji, dijelovi nekih cesta nalaze se i u gradu Zagrebu, Bjelovarsko-bilogorskoj te Virovitičko-podravskoj županiji.

3001-3304
Ovi su brojevi županijskih cesta za Srednju Hrvatsku (Bjelovarsko-bilogorska, Karlovačka, Sisačko-moslavačka i Zagrebačka županija). Dijelovi nekih cesta nalaze se i u Brodsko-posavskoj, Koprivničko-križevačkoj, Požeško-slavonskoj te Virovitičko-podravskoj županiji.

4001-4299
Ovi su brojevi županijskih cesta za Istočnu Hrvatsku (Brodsko-posavska, Osječko-baranjska, Požeško-slavonska, Virovitičko-podravska i Vukovarsko-srijemska županija). Dijelovi cesta nalazi se i u Bjelovarsko-bilogorskoj i Sisačko-moslavačkoj županiji.

5001-5218
Ovi su brojevi županijskih cesta za zapadnu Hrvatsku (Istarsku, Primorsko-goransku i Ličko-senjsku županiju). Dijelovi nekih cesta nalaze se i u Karlovačkoj te Zadarskoj županiji.

6001-6291
Ovi su brojevi županijskih cesta za južnu Hrvatsku (Dubrovačko-neretvansku, Splitsko-dalmatinsku, Šibensko-kninsku te Zadarsku županiju).

Izvori

Županijske ceste u Hrvatskoj

Popis županijskih cesta u Hrvatskoj


Marcia Rachel Clark ( Kleks, formerly Horowitz; born August 31, 1953) is an American prosecutor, author, television correspondent and television producer. She is perhaps best known for having been the lead prosecutor in the O. J. Simpson murder case.

Early life and education
Clark was born Marcia Rachel Kleks in Alameda, California, the daughter of Rozlyn (née Masur) and Abraham Kleks. Her father was born and raised in Israel and worked as a chemist for the FDA. Because of her father's job, the family moved many times, living in California, New York, Michigan and Maryland.

Kleks graduated from Susan E. Wagner High School, a public school in the Manor Heights section of Staten Island, New York City. She studied at the University of California, Los Angeles, graduating in 1976 with a degree in political science, and then earned a Juris Doctor degree at Southwestern University School of Law.

Career

Attorney
Clark was admitted to the State Bar of California in 1979. She worked in private practice and as a public defender for the city of Los Angeles before she became a prosecutor in 1981. She worked as a deputy district attorney for Los Angeles County, California and was mentored by prosecutor Harvey Giss.

Clark is perhaps best remembered as the lead prosecutor in the 1995 trial of O. J. Simpson for the murders of his ex-wife Nicole Brown Simpson and her friend Ron Goldman. Prior to the Simpson trial, Clark's highest-profile trial occurred in 1991 when she prosecuted Robert John Bardo for the murder of television star Rebecca Schaeffer. Clark said that the media attention that she received during the trial was "the hell of the trial," calling herself "famous in a way that was kind of terrifying." Clark was advised by a jury consultant to "talk softer, dress softer, wear pastels" in order to improve her image. She subsequently changed her hairstyle into a perm, and the Los Angeles Times described her as resembling "Sigourney Weaver, only more professional." The New York Times commented that "the transformation was not entirely seamless."

Commentator and author
Clark resigned from the district attorney's office after she lost the Simpson case. She and Teresa Carpenter wrote a book about the Simpson case, Without a Doubt, in a deal reported to be worth $4.2 million.

Since the Simpson trial, Clark has made numerous appearances on television, including as a special correspondent for Entertainment Tonight. She provided coverage of high-profile trials and reported from the red carpet at awards shows such as the Emmy Awards. She was a guest attorney on the short-lived television series Power of Attorney and was also featured on Headline News analyzing the Casey Anthony trial. In July 2013, Clark provided commentary for CNN during the Florida trial of George Zimmerman.

Clark wrote a pilot script for a television series called Borderland, centering on "a very dark version of the DA's office." The series was purchased by FX but was never produced. Clark has contributed true-crime articles to The Daily Beast.

Clark has written several novels. Her "Rachel Knight" series centers on a prosecutor in the Los Angeles district attorney's office, and includes Guilt By Association (2011), Guilt By Degrees (2012), Killer Ambition (2013) and The Competition (2014). Guilt by Association was adapted as a television pilot for TNT in 2014.

Clark's "Samantha Brinkman" series features a female defense attorney. It includes Blood Defense (2016), Moral Defense (2016) and Snap Judgment (2017), and was planned as a television adaptation series for NBC that Clark would cowrite. Clark did not expect to become an author, saying, "As a lawyer, I came to understand early that storytelling plays a very important part when you address a jury. So I guess my instincts have always kind of been there when it comes to weaving a narrative." She read Nancy Drew and The Hardy Boys mystery fiction as a child and said "I have been addicted to crime since I was born. I was making up crime stories when I was a 4 or 5-year-old kid."

In popular culture
In August 2013, Clark appeared as attorney Sidney Barnes in the Pretty Little Liars episode "Now You See Me, Now You Don't".

In 2015, Clark was parodied on the sitcom Unbreakable Kimmy Schmidt in the form of the character Marcia, implied to be Marcia Clark, now in a relationship with Chris Darden, portrayed by Tina Fey. Fey was nominated for a Primetime Emmy Award for Outstanding Guest Actress in a Comedy Series for the role.

Clark appears in the 2016 documentary miniseries O.J.: Made in America. She is played by Sarah Paulson in the 2016 television series The People v. O. J. Simpson: American Crime Story, which focuses on the Simpson trial. Paulson's performance as Clark earned wide acclaim, and she earned a Primetime Emmy Award and a Golden Globe Award for the role. Clark attended the Emmy Awards with Paulson on September 18, 2016. Katey Rich wrote in Vanity Fair that the series positions Clark as a "feminist hero."

In 2019, Clark appeared in the 18th season finale of Gordon Ramsay's reality series Hell's Kitchen as a VIP guest diner for winner and Season 6 veteran Ariel Contreras-Fox.

Personal life
When Clark was 17 years old, she was raped on a trip to Eilat, Israel. She has said that it was an experience with which she did not deal until much later, and that it greatly influenced her decision to become a prosecutor.

In 1976, Clark married Gabriel Horowitz, an Israeli professional backgammon player whom she had met as a student at UCLA. They obtained a "Mexican divorce" in 1980 and had no children. Horowitz was briefly in the news after he sold topless photos of Clark to the National Enquirer during the Simpson trial.

In 1980, Clark married her second husband, Gordon Clark, a computer programmer and systems administrator who was employed at the Church of Scientology. They were divorced in 1995 and had two sons. Gordon argued at a custody hearing during the Simpson trial that he should receive full custody of their children given the long hours that Marcia had spent working for the trial.

Clark no longer considers herself religious, although she was raised Jewish and her first wedding was a Conservative Jewish ceremony. She was a member of the Church of Scientology until 1980.

Clark resides in Calabasas, California.

Bibliography

Non-fiction
 Without a Doubt with Teresa Carpenter (1997). Viking Press.

Rachel Knight series
 Guilt By Association (2011). Mulholland Books.
 Guilt By Degrees (2012). Mulholland Books.
 Killer Ambition (2013). Mulholland Books.
 The Competition (2014). Mulholland Books.
 If I'm Dead: A Rachel Knight Story (2012). Mulholland Books. Digital.
 Trouble in Paradise: A Rachel Knight Story (2013). Mulholland Books. Digital.

Samantha Brinkman series
 Blood Defense (2016). Thomas & Mercer.
 Moral Defense (2016). Thomas & Mercer.
 Snap Judgment (2017). Thomas & Mercer.
 Final Judgment (2020). Thomas & Mercer.

References

External links

 Interview in SHOTS Crime and Thriller Ezine June 2011
 California State Bar Entry for Marcia Clark

1953 births
Living people
American people of Israeli descent
American prosecutors
Jewish American attorneys
California lawyers
O. J. Simpson murder case
People from Alameda, California
People from Staten Island
Southwestern Law School alumni
Susan E. Wagner High School alumni
University of California, Los Angeles alumni
Writers from Los Angeles
20th-century American women lawyers
20th-century American lawyers
21st-century American women

Marcia Clark


Caicumeo (< mapudungun kalku o kaiku «el hechicero» y mew  «donde») fue un hombre de Chiloé de origen huilliche del siglo XVIII que, por petición del Gobernador de Chiloé Antonio Martínez y la Espada o Francisco Hurtado del Pino, debió trazar el que se considera el primer camino real o público construido en la provincia de Chiloé, y que unía la ruta San Carlos de Chiloé (hoy Ancud) y Santiago de Castro (hoy Castro), y que habría medido cerca de 88 km.

La ruta, llamada en su memoria Camino de Caicumeo o Camino del Cacique Caicumeo, habría sido finalizada en 1787 gracias a su habilidad como ateador, pudiendo darle una correcta dirección al trazado; sin embargo, otros autores indican que dicho camino recién se habría mandado a construir en 1788 o que ya habría estado listo en 1781, teniendo decenas de puentes y «planchados» de roble, que décadas después aún mantenía su vigencia como vía de comunicación en Chiloé según se consigna en el discurso del Ministro del Interior R.L. Irarrázaval ante el Congreso en 1843.

Este camino:

Tras esta acción, el Gobierno provincial habría premiado a Caicumeo otorgándole tierras bajo el concepto de Merced real.

Véase también
 Camino Real

Notas

Referencias

Personas de la provincia de Chiloé
Historia de Chiloé
Huilliches

Caicumeo


Gros Morne National Park ligger på Newfoundlands vestkyst og er et verdensarvssted. Parken har et areal på 1.805 km² og har fået sit navn fra Newfoundlands næsthøjeste bjergtop, den 806 meter høje bjergtop Gros Morne, som er fransk og omtrent betyder "det store ensomt beliggende bjerg". Gros Morne tilhører Long Range Mountains, en udløber af bjergkæden Appalacherne, som strækker sig langs øens vestlige kyst. Den er resterne af en bjergkæde som dannedes for 1,2 milliarder år siden.

Western Brook Pond

Western Brook Pond er en ferskvandsfjord som blev udskåret af gletsjere i den seneste istid fra 25.000 til omkring 10.000 år siden. Da gletsjerne smeltede blev den 30 km lange og smalle lavning så fyldt med ferskvand. Vandet i fjorden er ekstremt rent og klassificeres som det reneste naturlige vand. Det 350 meter høje Pissing Mare Falls, der regnes for det højeste vandfald i det østlige Nordamerika, løber ned i Western Brook Pond.

Kystlandskabet

Langs kysten findes skove af krumme og forvredne graner og balsam-ædelgraner, lokalt kaldt "tuckamores", hærgede af storme og vind fra havet.

Vilde dyr
Blandt de vilde dyr i parken kan nævnes canadisk los , amerikansk sortbjørn , amerikansk ren (caribou), sneskohare (Lepus americanus), mår og en hurtigvoksende, indført elgstamme. I kystregionen findes hvaler og skalleslugere/havænder inklusive strømand.

Galleri

Eksterne kilder/henvisninger

 Officielt websted
 Om verdensarvsstedet  på unesco.org

Nationalparker i Canada
Newfoundland og Labrador
Etableret i 1973
Verdensarvsområder i Canada

Gros Morne National Park


Hans Pelzer (* 20. Januar 1936 in Velbert; † 20. April 2006 in Hannover) war ein deutscher Geodät und Hochschullehrer.

Leben
Pelzer absolvierte zunächst eine Ausbildung zum Vermessungstechniker, ehe er ein Studium an der Staatlichen Ingenieurschule Essen aufnahm. Anschließend studierte er in Bonn Geodäsie und machte 1962 sein Diplom. Am Institut für Vermessungskunde der Technischen Universität Braunschweig wurde er 1969 mit einer Studie Genauigkeit elektromagnetisch gemessener Streckennetze bei Karl Gerke zum Dr. Ing. promoviert. Am selben Institut habilitierte sich Pelzer zwei Jahre später mit einer stochastisch begründeten Analyse geodätischer Überwachungsmessungen. 1971, im Jahr der Habilitation, folgte ein Ruf an die TU Hannover, wo er zunächst eine Professur für Geodätische Messtechnik bekleidete. 1977 wurde er Lehrstuhlinhaber für Allgemeine Vermessungskunde und zugleich Direktor des Geodätischen Instituts. Zwei Jahre lang fungierte er zudem als Dekan der Fakultät Bauingenieurwesen und Geodäsie.

Der Forschungsschwerpunkt Pelzers lag auf den geodätischen Netzen der Landes- und Ingenieurvermessung. Daneben arbeitete er zu Ausgleichsrechnung und Statistik. Daneben führte er zahlreiche interdisziplinäre Projekte durch und intensivierte die Zusammenarbeit mit ausländischen Hochschulen.

Hans Pelzer war verheiratet und Vater dreier Kinder.

Auszeichnungen und Ehrungen
 1978: Mitgliedschaft der Deutschen Geodätischen Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften
 1986: Mitgliedschaft der Niedersächsischen Akademie der Geowissenschaften
 1989: Mitgliedschaft der Braunschweigischen Wissenschaftlichen Gesellschaft
 1988: Träger der Marin-Drinov-Medaille der Bulgarischen Akademie der Wissenschaften
 1990: Ehrendoktorwürde der Eidgenössischen TH Zürich
 1993: Ehrenprofessur der TU für Vermessungswesen und Kartographie in Wuhan, China
 1993: erstes Ehrenmitglied des Verbandes rumänischer Geodäten
 1994: Ehrendoktorwürde des Instituts (heute: Technische Hochschule) für Bauwesen in Bukarest

Schriften (Auswahl)
 Die Genauigkeit elektromagnetisch gemessener Streckennetze, insbesondere im Flachland und über küstennahen Gewässern, Braunschweig 1969.
 Zur Analyse geodätischer Deformationsmessungen, München: Verlag der Bayerischen Akademie der Wissenschaften 1971.

Herausgeberschaften (Auswahl)
 Geodätische Netze in Landes- und Ingenieurvermessung, Stuttgart: Wittwer 1980.
 Precise levelling, Bonn: Dümmler 1984.
 Untersuchungen zur geodätischen Bestimmung von Rutschungserscheinungen und vertikalen Krustenbewegungen, Hannover: Fachrichtung Vermessungswesen der Universität 1984.
 Determination of heights and height changes, Bonn: Dümmler 1987.
 Ingenieurvermessung, Stuttgart: Wittwer 1987; 2., durchgesehene und verbesserte Auflage 1988.
 Anwendungen des Global-positioning-Systems, Stuttgart: Wittwer 1992.
 Proceedings of the 6th International FIG Symposium on Deformation Measurements, International Symposium on Deformation Measurements 6, Hannover: Geodätisches Institut der Universität 1996.
 Fachwörterbuch Benennungen und Definitionen im deutschen Vermessungswesen mit englischen und französischen Äquivalenten, Bd. 10: Ingenieurvermessung, 1997.

Literatur (Auswahl)
 Festschrift, Univ.-Prof. Dr.-Ing. habil. Dr. h. c. mult. Hans Pelzer zum 60. Geburtstag, Hannover: Geodätisches Institut der Universität Hannover 1996.
 Festschrift Univ.-Prof. Dr.-Ing. habil. Dr. h.c. mult. Hans Pelzer zur Emeritierung anlässlich seines 68. Geburtstages, Hannover: Fachrichtung Vermessungswesen der Universität 2004.

Weblinks

 Hansjörg Kutterer: Nachruf für Herrn Univ.-Prof. em. Dr.-Ing. habil. Dr. h.c. mult. Hans Pelzer (PDF; 251 kB)

Einzelnachweise

Geodät
Hochschullehrer (TH Hannover)
Ehrendoktor der ETH Zürich
Mitglied der Braunschweigischen Wissenschaftlichen Gesellschaft
Deutscher
Geboren 1936
Gestorben 2006
Mann

Hans Pelzer


Duroc () is a station on lines 10 and 13 of the Paris Métro. It is located at the point for which the 6th, 7th and 15th arrondissements share a common border, close to the location of an old toll gate on the road to Sèvres, part of the Wall of the Ferme générale, which was built around Paris between 1784 and 1791 by the ferme générale company of tax farmers. The station is named after the nearby rue Duroc, which in turn is named after Géraud Duroc, Duke of Frioul (1772–1813), who was one of Napoleon's generals.

History

Line 10's station was opened by the Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris (CMP) on 30 December 1923 as part of the first section of the Ligne circulaire intérieure (inner circular line) from Invalides (now on line 13) to Croix-Rouge (a station east of Sèvres – Babylone, which was closed during World War II). The line was planned by Fulgence Bienvenüe to connect the city's six main railway stations, with Duroc presumably intended to serve the Gare Montparnasse, although it being located 500 metres away.

The project was eventually abandoned and on 27 July 1937, the section from Duroc to Invalides was transferred to become the first section of the old line 14. The section between Duroc and Croix-Rouge, by that time extended east to Jussieu remained as line 10. It extended west from Duroc to La Motte-Picquet–Grenelle on the same day.

On 9 November 1976, the old line 14 was incorporated into line 13 following the latter's extension in successive phases from Saint-Lazare.

Since 2004, the station has been temporarily renamed "Durock" on the occasion of the Rock en Seine festival almost every year for a week in June. Several rock-related posters are also placed on the walls of the platforms.

As part of the "Un métro + beau" programme by the RATP, the station's corridors were renovated and modernised on 21 October 2006.

In 2012, platform screen doors were installed on line 13's platforms, together with eleven other stations on the line in an attempt to increase the average speed of trains and reduce track-related incidents due to the line's heavy traffic.

On 6 December 2017, in a tribute to Johnny Hallyday (1963-2017), a French musician and actor who had died the night before, the station was temporarily renamed "Durock Johnny" for a day, with excerpts from his greatest hits played on the platforms.

In 2019, the station was used by 3,596,220 passengers, making it the 134th busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 1,972,711 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 124th busiest of the Métro network out of 304 stations.

In 2021, the station was used by 2,645,064 passengers, making it the 130th busiest of the Métro network out of 304 stations.

Passenger services

Access
The station has 4 accesses:

 Access 1: Boulevard des Invalides Institut National des Jeunes Aveugles
 Access 2: rue de Sèvres
 Access 3: Place Léon-Paul Fargue
 Access 4: Boulevard du Montparnasse Hôpital Necker-Enfants malades

Station layout

Platforms
Both lines have a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms. Platform screen doors are installed on line 13's platforms.

Other connections
The station is also served by lines 28, 70, 82, 86, 89, and 92 of the RATP bus network.

Nearby

 Association Valentin Haüy au service des aveugles et des malvoyants
 Hôpital Necker-Enfants malades
 Institut National des Jeunes Aveugles
 Ministry of the Overseas
 Musée Valentin Haüy

Gallery

References

 Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in the 7th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 6th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 15th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1923
Paris Métro line 10
Paris Métro line 13

Duroc station


زهفيركا (Жвирка) هي مدينة في مقاطعة لفيفسكا في أوكرانيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 3572   نسمة.

مراجع

مدن أوكرانيا

زهفيركا (لفيفسكا)


El Sindicato PIDE es una organización sindical asamblearia cuyo objetivo es representar y defender los intereses de los trabajadores de la enseñanza pública no universitaria en la región de Extremadura, España. Este sindicato fue fundado en 1999.

Actualmente el Sindicato PIDE es miembro de la FID (Federación Independiente de Docentes) junto a INSUCAN (Sindicato Docente de Canarias) y también es integrante de la confederación sindical CID (Confederación Independiente de Docentes), formada junto a otros sindicatos independientes para la defensa del colectivo docente, interinos y fijos, en otras regiones de España: INSUCAN (Sindicato Docente de Canarias), SIDI (Sindicato Independiente de Docentes de Murcia) y SADI (Federación de Sindicatos Andaluces de Docentes Interinos).

El Sindicato PIDE cuenta con siete sedes, ubicadas en Cáceres, Badajoz, Mérida, Plasencia, Coria, Don Benito, Zafra y Navalmoral de la mata.

Objetivos

Entre los objetivos fundamentales del Sindicato PIDE se encuentra tanto la estabilidad laboral del docente interino, como la defensa y mejora de las condiciones laborales del funcionario docente de carrera (lo que constituye, en definitiva, la defensa general del funcionario docente, ya sea este interino o fijo), el incremento de las plantillas, la transparencia y la no politización en las actuaciones de la Administración Educativa Pública, así como la creación de un estatuto docente y dedicación del 7% del PIB extremeño a educación.
Además pretende la implantación indefinida de la jubilación anticipada y la formación docente en horario laboral. Exige distribución equitativa de alumnos de integración e inmigrantes entre centros públicos y concertados, mientras estos últimos sigan dependiendo subsidiariamente de la Junta de Extremadura. Por otro lado plantea una mejora de las condiciones laborales y de las instalaciones de los centros a través de actuaciones y propuestas ante los Comités Provinciales de Riesgos Laborales y en los plenos celebrados a nivel autonómico.

Actuaciones
 Publicación de la "Revista INÉDITA de Educación".
 Huelgas, manifestaciones y concentraciones reivindicando, entre otras cosas, mejoras en las condiciones laborales, retributivas y profesionales del profesorado.
 Actuaciones ante tribunales de justicia: contenciosos administrativos, demanda del cobro del complemento de formación (sexenios) para interinos en el Tribunal Superior de Extremadura y en el Tribunal Supremo en Madrid, etc.
 Campañas reivindicativas y divulgativas.
 Recogida de firmas para apoyar diferentes iniciativas docentes.
 Solicitudes, por registro, en las diferentes direcciones generales y delegaciones provinciales reclamando mejoras laborales para los docentes.
 Implantación de cobertura legal a las actuaciones docentes.
 Participación en las mesas técnicas de negociación defendiendo temas diversos: mejora de las condiciones laborales del profesorado, plantillas, concursos de traslados, convocatoria de oposiciones… etc.
 Determinación de competencias en materia de seguridad y salud laboral ante el Servicio de Salud y Riesgos Laborales de Centros Educativos.

Sexenios
El 22  de  octubre de 2012 el Sindicato PIDE gana en el Tribunal Supremo los sexenios para los docentes interinos extremeños. El Tribunal Supremo de Madrid falló a favor del Sindicato  PIDE  al  desestimar  el  Recurso  de Casación que el servicio jurídico de la Junta de Extremadura interpuso ante el Tribunal Supremo, paralizando las  extensiones de sentencias  estimatorias  del  complemento  de  formación  solicitadas  por  los  docentes interinos  de  Extremadura,  el  Juzgado  de  Mérida  procedió a  conceder  dichas extensiones  pagando  con carácter retroactivo a los demandantes sus derechos económicos devengados de los sexenios reconocidos en los últimos 5 años.

Formación
El Sindicato PIDE ha ofertado a todos sus afiliados, desde el año 2004, cursos de formación homologados por la Consejería de Educación de Extremadura, ofreciendo un curso gratuito a los afiliados cada año lectivo . Actualmente trabajan con una plataforma propia .

Entre las actividades que el Sindicato PIDE propone a sus afiliados está la del concurso fotográfico "Maestro Zenón Garrido" vigente desde el 2005, con el propósito de denunciar el mal estado de los centros educativos de la comunidad autónoma de Extremadura.

Destino de las subvenciones
La totalidad de las aportaciones de la Junta de Extremadura a este sindicato son donadas a ONGs y a otras obras altruistas.

Congresos

Con motivo del 10º, 15º y 20º aniversario del Sindicato PIDE se celebraron los congresos. El I Congreso Nacional "Educación y Sociedad Extremeñas" los días 6 y 7 de noviembre de 2009 en Cáceres, en el Complejo Cultural San Francisco. El II Congreso Internacional "La Educación como solución de futuro" los días 17 y 18 de octubre de 2014 en Badajoz. El III Congreso Internacional "La educación del siglo XXI. Entre la realidad y el deseo". los días 19 y 20 de octubre de 2018 en Mérida. El IV Congreso Internacional "Educación Pública: Desde la razón y el corazón" en Cáceres.
El objetivo general de los congresos fue promover y fomentar el intercambio de conocimientos y experiencias de los profesionales en el campo de la Educación y más concretamente en el ámbito regional extremeño.

Organización
El Comité Ejecutivo del Sindicato PIDE está compuesto por presidente, vicepresidente, secretario, vicesecretario, tesorero y vicetesorero renovando los cargos en las elecciones del 26 de febrero del 2011, en las del 26 de marzo de 2015 y en las del 27 de febrero de 2019 siendo actualmente las siguientes personas:

Presidente: José Manuel Chapado Regidor.
Vicepresidente: Alfredo Aranda Platero.
Secretario: José Antonio Romo Gutiérrez.
Vicesecretaria: Helena Flores González
Tesorero: Víctor Manuel León Batalla.
Vicetesorero: Carlos Baz Terrón

El Sindicato PIDE publica dos boletines, uno de carácter digital y otro en formato impreso. La página web del sindicato ha sobrepasado las 20.000.000 visitas en 15 años, facilitando un foro abierto.

Referencias

Enlaces externos

 http://www.abc.es/hemeroteca/historico-08-11-2006/abc/Sociedad/exito-de-la-huelga-de-docentes-por-la-condena-al-profesor-extreme%C3%B1o-que-insulto-a-un-alumno_1524147770621.html
 http://www.20minutos.es/noticia/859308/0/

 http://www.20minutos.es/noticia/718413/0/
 http://noticias.lainformacion.com/educacion/profesores/el-sindicato-pide-convoca-concentraciones-en-todos-los-centros-educativos-publicos-extremenos-el-2-de-junio_F8BJ36UZAMJtm0sFIlykP1/
 http://www.hoy.es/prensa/20061113/editorial_opinion/profesorado-rebela_20061113.html
 http://www.hoy.es/prensa/20061106/regional/pide-anima-docentes-sumarse_20061106.html
 http://www.hoy.es/prensa/20061108/regional/personas-apoyan-profesor-almendralejo_20061108.html
 http://www.hoy.es/prensa/20061107/regional/tres-institutos-caceres-sumaran_20061107.html
 http://www.hoy.es/prensa/20061115/regional/profesor-almendralejo-aclara-nunca_20061115.html
 http://www.hoy.es/prensa/20061108/regional/sindicato-pide-cree-huelga_20061108.html
 http://www.elperiodicoextremadura.com/noticias/noticia.asp?pkid=269195
 http://www.hoy.es/v/20110702/regional/sentencia-reconoce-cobro-sexenios-20110702.html
 http://www.europapress.es/extremadura/noticia-tribunal-supremo-ratifica-sentencia-cobro-sexenios-interinos-extremenos-informa-pide-20121128142507.html
 http://www.youtube.com/user/SindicatoPIDE
 https://www.facebook.com/SindicatoPIDE
 https://twitter.com/SindicatoPIDE
 http://www.scoop.it/t/lucha-por-la-mejora-de-las-condiciones-laborales-de-los-docentes-extremenos

Sindicatos de España
Sindicatos de enseñanza

Sindicato Pide


Corteconcepción, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden en çok nüfusa sahip olan, ülkenin güneybatı köşesindeki Endülüs otonom bölgesinin 8 eyaletinden Portekiz ve Atlas Okyanusu'na kıyısı bulunan Huelva eyaletine bağlı belediyesi. Corteconcepción belediyesinin nüfusu, 2005 yılı nüfus sayımına göre 620 kişidir.

Corteconcepción


බළලා හෙවත් පූසා ක්‍ෂීරපායී සිවුපාවෙකි. බළලා මිනිසා විසින් ගෘහස්තව ඇති කරන අතර ඇතැම් බළල් විශේෂ වනචාරීව වෙසෙයි.ෆෙලිඩේ කුලයට අයත් එකම ගෘහස්ථ සත්ත්වයා වෙයි. මිනිසා විසින් ගොවි යුගයේදී හීලෑ කරගත් සතෙකි.මිනිසා විසින් රැස්කරගත් ආහාර විනාශ කිරීම සදහා පැමිණුන මීයන් වැනි කරදරකාරී සතුන් ආහාරයට ගැනීම නිසා බළලා මිනිසා ගේ මිතුරකු විය.එසේම සුරතලයට ඇතිකරහැකි මිනිසාට වඩාත් මිත්‍රශීලී සතෙකි.බළල්  විශේෂ 70 පමණ ලොව පුරා වාසය කරති.

බළලා කොටියා සිංහයා ආදී සතුන් එකම පවුලකට අයත්ය. සාමාන්‍ය බලළෙකුගේ ශරීර උෂ්ණත්වය 100.4°F-102.5°අතර වේ. සැඟවුන නිය,තියුනු රදනක දත්,මෘදු පතුල්,දියුණු ආඝ්‍රහණ ශක්තිය(ඉව) බළල් පවුලට පොදු දෙයකි.මිනිස් කනට නොඇසෙන තරංග සංඛ්යාතයකින් යුත් ශබ්ද ඔවුන්ට ඇසිය හැක. බළලුන්ගේ ශ්‍රව්‍ය පරාසය 48Hz-85kHz අතර වෙයි.     කෙසේ වෙතත් බළලුන්ට පෙනීමේ දුර්වලතාවක් ඇත.එනම් ඔවුන් වර්ණ අන්ධයන්ය.වර්ණ නොපෙනුනද දෘෂ්ටිය ඉතා තියුණුය.බළළුන් සන්නිවේදනය සදහා ශබ්දය හා ශරීර භාෂාව හා රසායනික සංයෝග භාවිත කරති.විවිධ හැඟීම් පලකිරීමේදී එකිනෙකට වෙනස් ශබ්ද පිටකරති.ශරීරය ඇතිල්ලීම වලිගය එසවීම ආදී ශරීරික චලනයන් මගින් පණිවුඩ ලබා දෙයි.බළලුන් බළලුන් අතර සන්නිවේදනයේදී ශරීරයෙන් පිටකරන රසායනික සංයෝග විශේෂ තැනක් ගනී.පිරිමි සතුන් තම  සීමාව ලකුණු කිරීමට මුත්‍රා යොදාගනී. මුත්‍රා සහ මළපහ සමග පිට කරන රසායන මගින් ස්ත්‍රී පුරුෂ බව,වයස වැනි තොරතුරු සන්නිවේදනය කරති.තවද බළලුන් කුප්පමේනියා(Acalypha indica) කෑමට රුචියක් දක්වතී.ඊට හේතුව එම ශාකයෙන් නිකුත් වන ගන්ධයයි. එම ගන්ධයට හේතුවන්නේ කුප්පමේනියා ශාකයේ ඇති ට්‍රාන්ස් - නෙප්ටාලැක්ටෝන් නම් රසායන ද්‍රව්‍යයයි.බළලුන්ට දහදිය දමන්නේ අත්ලටය.

බළලුන් සාමාන්‍යයෙන් යම් ආහාරයක් විශ්වාසයෙන් යුතුව කෑමට ගැනීමට පෙර තුන්වරක් දිවගා බලා හතරවෙනි වතාවේදී ආහාරයට ගනිති. එබැවින් බළලුන්ට කෑමත් සමග යම් බෙහෙතක් කැවීමට අවශ්‍ය නම් හතරවැනි කෑමපිඩ සමග එය දිය යුතුය.

බළලුන් සාමාන්‍යයෙන් දවසේ තුනෙන් දෙකක පමණ කාලයක් නිදා ගනී, එනම් අවුරුදු නවයක් වයසැති බළලෙකු ගත කර ඇත්තේ අවුරුදු තුනක් පමණි.අඳුරේදී බළලුන්ගේ මුත්‍රා සිතාගැනීමට බැරි තරම් උණුසුම් වේ. සාමාන්‍යයෙන් බළලෙකු දිනකට 2-4 වරක් මුත්‍රා කරනු ලබයි. බළලුන්ට පැණි රස නොදැනේ.වැඩි වශයෙන් බැළලියකට දකුණත හුරුවන අතර බළලෙකුට හුරුවන්නේ වම් අතය.

බළලුන්ට උරහිසත් පපුවත් යාකෙරෙන අකු ඇටයක් නැත.බළලුන්ට මුහුදු වතුර පානය කිරීමේ හැකියාව ඇත. එයට හේතුව බළලුන්ගේ වකුගඩු වලඇති සංඛීර්ණ යාන්ත්‍රණයක් මගින් වතුරෙන් ලුණු ඉවත්කළ හැකි වීමය.ක්ෂීරපායි සතුන් සහ කුරුල්ලන් ඇතුළු සත්ව විශේෂ 33ක් මිහිතලයෙන් තුරන්වීමට බළලුන් හේතුවී ඇත. එම සත්ව විශේෂ වඩාත්ම වැඩි ව්‍යාප්තියකින් යුතු සත්ව විශේෂ 100 ට අයත්වේ.බළලෙකු හිමිකරු අසල සිටී නම් සහ එහි වලිගය වෙව්ලන්නේ නම්, මෙයින් අදහස් කරන්නේ සත්වයා ඉහළම ප්‍රේමය පෙන්වන බවයි.

ආශ්‍රිත
 කුප්පමේනිය

සත්වයෝ

බළලා


Albanvale ist ein Stadtteil von Melbourne und Teil des lokalen Verwaltungsgebiets Brimbank City. Er befindet sich an der westlichen Stadtgrenze, ca. 19 km von der Stadtmitte entfernt.

Albanvale grenzt im Süden an das Kororoit Creek, an dem einst Schlangen (Tigerottern, Östliche Braunschlangen), Schildkröten und Echsen (u. a. der Gemeine Blauzungenskink) beheimatet waren. Durch die Urbanisierung wurden die Tiere jedoch zurückgedrängt.

Größte Einkaufsmeile sowohl von Albanvale als auch der umliegenden Stadtteile ist das Brimbank Central Shopping Centre.

Einzelnachweise

Stadtteil von Melbourne
Brimbank City

Albanvale


نادي مونبلييه  نادي كرة قدم فرنسي مقره مدينة مونبيلييه الفرنسية، تأسس سنة 1974. يشارك في دوري الدرجة الأولى في موسم 2009/2010.

تشكيلة الفريق

الألقاب والإنجازات
الدوري الفرنسي الدرجة الأولى

  البطل (1): 2011-12.

الدوري الفرنسي الدرجة الثانية

  البطل (3): 1945–46، 1960–61، 1986–87

كأس فرنسا

  البطل (2): 1929، 1990.
  الوصيف (2): 1931، 1994.

كأس الرابطة الفرنسية

  البطل (1): 1992.
  الوصيف (2): 1994، 2010–11

مراجع

الرياضة في مونبلييه
أندية الدوري الفرنسي
أندية كرة قدم أسست في 1919
أندية كرة قدم أسست في 1974
تأسيسات سنة 1919 في فرنسا
تأسيسات سنة 1974 في فرنسا

نادي مونبلييه


Il Giorno dei Ragazzi bio je tjedni strip dodatak talijanskih novina Il Giorno, koji je izlazio između 1957. i 1968. godine.

Povijest i profil
Strip je debitirao 28. ožujka 1957. Prvotno je zamišljen kao talijanska verzija britanskog dječjeg časopisa Eagle, od kojih je objavio nekoliko serija poput Dan Dare, pilot iz budućnosti, Storm Nelson i Frank Humphris Jahači s lanca. Također je predstavio značajnu talijansku produkciju, uglavnom šaljivog žanra, koja je uključivala Cocco Billa Benita Jacovittija, Gionnija Galassiju i Toma Ficcanasa, strip verzije Bruna Bozzetta West i Soda te VIP my Brother Superman, Pier Cloruro de 'Lambicchi, Poldo e Poldino Andrea Lavezzolo i Giuseppe Perego, I Naufraghi Pier Carpi i Sergio Zaniboni.

Krajem 1966. godine ugovor s Eagleom je istekao, a nakon toga su mnoge serije naglo nestale; magazin je u siječnju 1967. godine prihvatio format "posteljine", a 1968. godine postaje tabloid, ali prodaja je i dalje opadala, a časopis se napokon zatvorio u prosincu 1968., zamijenivši Giochi-Quiz, dodatak slagalici.

Godine 1993. Il Giorno je pokušao oživjeti brand, stvarajući tjedni strip dodatak pod naslovom Il Giorno Ragazzi. Nakon 22 broja, dodatak je ugrađen na stranice novina, da bi na kraju bio odbačen nakon četrdeset brojeva.

Izvori

Talijanski strip
Časopisi
Talijanski tiskani mediji
Tjedne novine

Il Giorno dei Ragazzi


An orchestra hit, also known as an orchestral hit, orchestra stab, or orchestral stab, is a synthesized sound created through the layering of the sounds of a number of different orchestral instruments playing a single staccato note or chord. The orchestra hit sound was propagated by the use of early samplers, particularly the Fairlight CMI where it was known as the ORCH5 sample.  The sound is used in pop, hip hop, jazz fusion, techno, and video game genres to accentuate passages of music.

The orchestra hit has been identified as a "hip hop cliché". In 1990, Musician magazine stated that Fairlight's ORCH5 sample was "the orchestral hit that was heard on every rap and techno-pop record of the early 1980s".  The orchestra hit has been described as popular music's equivalent to the Wilhelm scream, a sound effect widely used in film.

History

Precursors to the popular samples can be found in contemporary classical music, for example in Igor Stravinsky's ballet The Firebird.

Use of short samples (such as the orchestra hit) became popular in the early 1980s with the advent of digital samplers. These devices allowed sounds to be replayed at specific times and at regular intervals by sequencing, which was extremely difficult through previous methods of tape splicing. Samplers also began to allow sections of audio to be edited and played by a keyboard controller.

The orchestra hit was popularised in Afrika Bambaataa's "Planet Rock" (1982) and used soon after in Kate Bush's "The Dreaming". Other examples of use in popular music include En Vogue's "Hold On" (1990) and Duran Duran's "A View to a Kill" (1985).  Yes's "Owner of a Lonely Heart" (1983) used an orchestra hit which was sampled from Funk, Inc.'s "Kool is Back". By the mid-1980s, the orchestra hit had become commonplace in hip hop music, and its ubiquitous use became a cliché. Use in other genres extends to jazz funk, where it was used on the title track of Miles Davis's 1986 album Tutu. By the mid-1990s the sound had begun to be used in Caribbean music.

Anne Dudley and Trevor Horn used an orchestra hit with the Art of Noise as a sound effect rather than a melodic instrument. The sample was used in "Close (to the Edit)", where it was sequenced alongside sound effects of chainsaws, breaking glass and motorcycles. Similarly, the brass orchestra hits in "Owner of a Lonely Heart" are used as a rhythmic device, rather than an effect to evoke a specific environment (in a similar way to samples in Yes's earlier recordings). The stabs in the song may also be substitutes for other instruments in the rhythm section, possibly drum fills, and the use of orchestra hits and other samples is particularly noticeable between the first chorus and the start of the guitar solo. High-pitched versions of the orchestra hit were used in many late 80s and 90s songs in Eastern Europe, for example one notable use there was in the song "" () by Greek singer Thanos Kalliris in 1997.

Orchestra hits are sometimes used in film music to represent loud noises such as closing doors.

Technical
Orchestra hit is defined in the General MIDI sound set.  It is assigned voice 56, in the ensemble sub group.

The Fairlight CMI synthesizer included a sampled orchestra hit voice, which was later included in many sample libraries.  The voice was given the name ORCH5, and was possibly the first famous orchestra hit sample.  The sound was a low-resolution, eight-bit digital sample from a recording of Stravinsky's Firebird Suite – specifically, the chord that opens the "Infernal Dance" section, pitched down a minor sixth. It was sampled by David Vorhaus. Music magazine The Wire suggests that the prototype sample is owned by Vivian Kubrick.

Early orchestra hits were short in duration (often less than a second) both due to the nature of the sound (a staccato note) and the restrictions on sampler memory.  A compromise for longer durations would be lower bitrates, which would leave the sample with little timbre.

Fairlight produced a number of orchestra hit samples, including a chord version (TRIAD), a percussion version (ORCHFZ1) and a looped version (ORCH2). Samples ORCH4, ORCH5 and ORCH6 were located on the CMI's disk 8, within the STRINGS1 library.

Samples
The following samples are examples of orchestra hit voices on different sound modules.  Each note is played at C4 (see scientific pitch notation).

See also
Stab (music)

Footnotes

Sources

Musical techniques
Sampling (music)

Orchestra hit


තොකෝසීල මැටිල්ඩා මාසිපා (උපත 16 ඔක්තොම්බර් 1947) යනු, දකුණු අප්‍රිකානු මහාධිකරණයෙහි   ෂවුටෙන් කොට්ඨාශයෙහි විනිසුරුවරියකි.

මුල් දිවිය සහ අධ්‍යාපනය
මාසිපා උපන්නේ සහ ඇතිදැඩිවූයේ  ඔර්ලෑන්ඩෝ නැගෙනහිර, සුවේටෝ, ජොහැනස්බර්ග් හිදී වන අතර දරුවන් 10 යුතු පවුලක වැඩිමලා විය. 1966දී ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා නාගරිකයේ  ඉමාකුලාටා උසස් පාසැලෙන්   විශ්වවිද්‍යාලයට ඇතුළුවීමෙන් පසුව,  ඇය 1974දී, සමාජ සේවය පිළිබඳ විශේෂත්වය සහිතව BA උපාධියක් ලත් අතර, 1990දී  දකුණු අප්‍රිකා විශ්වවිද්‍යාලයෙන්  LLB උපාධියක් ලද්දාය. ඇය 1991දී  අධිනීතිඥයෙක් ලෙසින් ඇතුළු කරගනු ලැබුවාය.

අභිවෘත්තිය

ඇයගේ නීති අභිවෘත්තියට පෙර, සමාජ සේවකයෙකු ලෙසින් සහ අපරාධ වාර්තාකරුවෙකු ලෙසින් මාසිපා සේවය කල අතර, එය නිසා නීතිය පිළිබඳ ඇය හට උනන්දුවක් ඇති විය.  ද වර්ල්ඩ්, පෝස්ට් සහ ද සුවේටන් පුවත්පත් වල ඇය සේවය කල අතර  පේස් සඟරාවෙහි ක්වීන් කාන්තා අතිරේකය සංස්කරණය කලාය.

රාජ්‍යය එරෙහි ඔස්කා පිස්ටෝරියස්
රීව ස්ටීන්කම්ප් ඝාතනය සහ තුවක්කු-ආශ්‍රිත චෝදනා කිහිපයක් පිළිබඳව,  ප්‍රිටෝරියා මහාධිකරණයේදී,  2014 මාර්තු 3 දිනදී ඇරඹුනු  ඔස්කා පිස්ටෝරියස්ගේ නඩු විභාගයෙහි විනිසුරු මඩුල්ලෙහි සභාපති ධුරය දරන්නේ මාසිපා විසිනි. නඩුවෙහිදී ඇයට සහය වීමට සහයකයන් දෙදෙනෙකු ඇය විසින් පත් කෙරිණි. දකුණු අප්‍රිකානු අධිකරණයේ ප්‍රකාශකයෙකු පරිදී, ඇයගේ ස්ත්‍රී භාවය නිසා මෙම නඩු විභාගයට විශේෂයෙන් පැවරීමක් සිදුවී නොමැත. මෙම උසස් තලයෙහි නඩු විභාගයට ඇය පත්කිරීමත් සමගම, , දක්ෂ, ව්‍යක්ත සහ, අල්පභාෂි පුද්ගලයෙකු ලෙසින්  ඇයගේ සගයන් විසින් ඇය විස්තර කෙරුණු බව වාර්තා වෙයි. නඩුවෙහි මාසිපාගේ තීන්දුව විවාදාත්මකවූ අතර, ඇයගේ ස්ත්‍රීභාවය සහ ජාතිය අවඥාවට ලක් කල තර්ජන ඇය වෙත එල්ල විය. මේ නිසා පොලිස් ආරක්ෂාව සැපයුණි.

ආශ්‍රිත

තොකෝසීල මාසිපා


Lupta de la Hârja a fost o acțiune militară de nivel tactic, desfășurată pe Frontul Român, în timpul campaniei din anul 1916 a participării României la Primul Război Mondial. Ea s-a desfășurat în perioada 30 septembrie/13 octombrie 1916 și a avut ca rezultat oprirea înaintării forțelor Puterilor Centrale în trecătoarea Oituzului, în ea fiind angajate forțe române din Divizia 15 Infanterie, Divizia 2 Cavalerie și Brigada 38 Infanterie și forțe ale Puterilor Centrale din Divizia 71 Infanterie austro-ungară și Divizia 3 Cavalerie germană. A făcut parte din acțiunile militare care au avut loc în prima bătălie de la Oituz.

Contextul operativ strategic

Forțe participante

Dispozitivul forțelor române

Dispozitivul forțelor inamice

Comandanți

Comandanți români
General Eremia Grigorescu
General Nicolae Sinescu
Colonel Nicolae Rujinschi

Comandanți ai Puterilor Centrale
General Anton Goldbach von Sulitaborn
General Georg Thumb von Neuburg

Planurile de luptă

Desfășurarea acțiunilor militare

Rezultate și urmări

Note

Bibliografie
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918, vol I, Tipografia Geniului, București, 1929
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989

Vezi și

 Participarea României la Primul Război Mondial

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial

Lupta de la Hârja (1916)


Hans Venatier () a fost un învățător german și scriitor de orientare nazistă.

Biografie

Până în 1945
Potrivit propriilor afirmații Venatier a participat ca elev la puciul Kapp-Lüttwitz din 1920. În 1921 a început studiile la Universitatea Friedrich-Wilhelm din Breslau, în cursul cărora a optat pentru profesia de învățător și a studiat limba germană, istoria, limba latină, istoria artei și religia evanghelică. În timpul studiilor s-a înrolat în unitățile de voluntari Freikorps care militau pentru apărarea Sileziei și, se pare, că și în organizația paramilitară Schwarze Reichswehr . După absolvire, a lucrat timp de un an și jumătate la liceul Gerhart Hauptmann și apoi, din aprilie 1929, la Gimnaziul Sf. Maria Magdalena. Îndepărtat din învățământ după adoptarea decretului din 30 septembrie 1931, Venatier nu și-a putut relua cariera didactică decât în 1933, după preluarea puterii de către național-socialiști, și a predat la Gimnaziul Friedrich din Breslau.

Începând din 1932 a lucrat într-un birou al instituției Kampfbund für deutsche Kultur (KfdK); în același an (mai precis la 1 mai 1932) a devenit membru al NSDAP. În 1934, el și soția lui au părăsit Biserica Evanghelică. Funcția deținută în cadrul Confederației învățătorilor național-socialiști (NSLB) – el a fost până în 1935 șef al districtul orășenesc Breslau al NSLB – dovedește atașamentul lui Venatier față de ideologia național-socialistă. În octombrie 1935 a fost numit profesor de istoria Germaniei la Liceul din Hirschberger și a trebuit să se mute, împreună cu familia lui, din Breslau la Herischdorf (Kreis Hirschberg). A luat parte ca ofițer în rezervă la activitățile desfășurate de S.A. și la exercițiile militare ale Wehrmachtului.

Venatier a participat ca locotenent rezervist și comandant de companie în campania din mai 1940 împotriva Franței. A fost decorat cu Crucea de Fier cl. II-a și cu insigna Asaltul Infanteriei. În iarna următoare a lucrat ca instructor al unui batalion de infanterie din Jägerndorf/Sudetenland, înainte de a-și relua activitatea didactică la Hirschfeld. În martie 1942 a luat ca Oberleutnant la campania din Rusia. După ce Venatier a revenit din Rusia din cauza problemelor de sănătate Ministerul Propagandei l-a scutit de muncă pe 13 martie 1943. Începând din septembrie 1943 a devenit instructor al NSDAP la Breslau.

Ca membru al organizației sociale Nationalsozialistische Volkswohlfahrt (NSV) s-a ocupat în ultimele luni ale războiului cu evacuarea populației civile din orașul Breslau care fusese înconjurat de trupele sovietice. Familia lui s-a refugiat la Rhanwalting. În 31 mai 1945 Venatier a fost arestat de militarii americani și internat într-un lagăr.

Activitatea jurnalistică și literară
Începând din 1932 Venatier a scris articole pentru ziarul național-socialist Schlesische Tageszeitung, pentru revista cultural-politică național-socialistă Volk im Werden și mai târziu pentru Deutsche Volkserziehung, Der Schlesische Erzieher LXV, Nationalsozialistisches Bildungswesen și Vergangenheit und Gegenwart. Pentru revista Die Volksschule editată de Reichsfachschaft 4 a NSLB el a scris din 1935. Potrivit lui Denis Schimmelpfennig tabletele sale "Zeitbriefe" publicate aici din 1937 "reflectă probabil cel mai clar sentimentele naționaliste și rasiste ale lui Venatier și pot fi considerate ca scrieri militante naziste clasice". În 1935 a fost admis sub pseudonimul "Avenrieth" în secțiunea "Wissenschaftliche und Fachschriftsteller" a Asociației Scriitorilor Germani din Reich (Reichsverband Deutscher Schriftsteller, RDS) . În același an a fost publicat volumul său de poezie Menschen, Erde, Sterne, în care erau prelucrate "pentru prima dată într-o formă lirică conceptele ideologice centrale ale lui Venatier ca popor, credință, Dumnezeu și sânge".

În 1940 romanul său de debut, Vogt Bartold. Der große Zug nach dem Osten, care apăruse cu un an mai înainte și avea ca temă colonizarea germană a Sileziei, a obținut premiul național Wilhelm Raabe. Carola L. Gottzmann și Petra Hörner au numit romanul "o scriere ideologică național-socialistă". Prin tematizarea colonizării germane a Europei de Est romanul a fost considerat foarte potrivit pentru "popularizarea și justificarea politicii de cucerire a Reichului German". În 1942 romanul Vogt Bartold a apărut în neerlandeză sub titlul Baljuw Bartold: de groote trek naar het Oosten. Traducător a fost istoricul național-socialist și ofițerul SS olandez Johannes Theunisz. Cartea a fost publicată de editura olandeză NS-Verlag Hamer, care publica în principal lucrări de propagandă pentru uzul SS-ului. Per total, romanul a ajuns la 17 ediții până în 1944. Cu referire la titlul cărții linia de apărare construită în august 1944 în zona metropolitană a orașului Breslau a primit numele de cod Unternehmen Barthold.

În 1941 Venatier a publicat al doilea său volum de poezie intitulat Symfonie um Gott. Sinngedichte, care, la fel ca primul, nu a avut parte de mare succes. Potrivit lui Denis Schimmelpfennig, textele lirice trebuiau "să-i determine pe oamenii lumii să înțeleagă că războiul și viața în general fac parte dintr-o anumită ordine divină".

El a participat la "Festivalul poeților germani" de la Weimar, care a avut loc în 1941 și 1942.

După 1945
În 1945 scrierile sale au fost interzise de administrația militară a Germaniei. În timpul celor trei ani de internare în lagăr el a continuat să scrie. În cursul procedurii judiciare împotriva lui Venatier, acuzatorul public a solicitat în decembrie 1947 includerea poetului în grupul I (principali vinovați). Avocatul lui Venatier, dr. Theophil Woschek, a reușit eliberarea de acuzații a clientului său pe 26 aprilie 1948, iar tribunalul de denazificare a conchis că inculpatul "s-a comportat corect și nu a fost implicat în abuzurile săvârșite în domeniul cultural de autoritățile național-socialiste". Propunerea a fost trimisă spre examinare tribunalului districtual Cham, care a hotărât în ședința din 8 iunie 1948 includerea lui Venatier în grupul al IV-lea (camarazi de drum) și pedepsirea lui cu o amendă de 50 de mărci. În opinia tribunalului, Venatier a căzut victimă propagandei național-socialiste în 1932. Tribunalul i-a înmânat lui Venatier un certificat de denazificare.

În 1950 a devenit profesor la școala secundară din Betzdorf/Sieg, iar un an mai târziu profesor Studienrat la Gimnaziul de Stat din Betzdorf pentru disciplinele următoare: limba germană, istorie, cultură civică, religie evanghelică și limba latină. 1951 este anul în care mai mulți foști naziști au fost reîncadrați odată cu încheierea procesului de denazificare.

Venatier a continuat să fie un scriitor activ și a avut succes mai ales în cercurile literare de extrema dreaptă. În romanul Der Major und die Stiere (1953) prezintă într-un stil popular grosolan cum cooperează sătenii bavarezi cu militarii americani de ocupație, în timp ce un fost funcționar național-socialist de acolo este întotdeauna cel mai deștept. După doi ani romanul a fost adaptat într-un film, pe care ziarul german de extrema dreaptă Deutsche Soldaten-Zeitung îl considera drept un "film pe gustul nostru".

Der Major und die Stiere a fost publicat de Klosterhaus Verlag Lippoldsberg, deținută de scriitorul nazist Hans Grimm, dar și de editurile Universitas și Buchgemeinschaft Donauland. Klosterhaus Verlag Lippoldsberg a reeditat, de asemenea, romanul Vogt Bartold. În 1955 Venatier a participat la festivalul Pürgger Dichterwochen, unde s-a întâlnit cu alți scriitori naziști, printre care și Hans Grimm.

Sinuciderea lui în 1959 a fost precedată de un mic scandal politic. Venatier a fost suspendat de Ministerul Culturii (în perioada guvernului Uniunii Creștin-Democrate) în urma publicării în revista de extrema dreaptă Nation Europa a articolului "Ist das Neofaschismus?" (1958), în care vorbea în termeni pozitivi cu privire la ideologia fascistă și declara că "dictatura" și democrația sunt compatibile. Inspectoratul Școlar din Mainz a declanșat o anchetă la adresa lui, iar Venatier s-a sinucis. Grupările de extrema dreaptă au susținut că el a suferit "o moarte de martir". În unele scrisori ale cititorilor revistei Der Spiegel se susținea că suicidul ar fi avut drept cauză starea precară de sănătate a lui Venatier.

Arhiva sa literară a fost îngrijită de soția sa, Annelise Venatier, și se află acum în Arhiva de literatură germană de la Marbach. Annelise Venatier a obținut în anul 1983 premiul pentru cultură al tineretului din partea Asociației Studenților din Silezia.

Scrieri
 Lesebogen für die höhere Schule im Dritten Reich (ed.), f.a.
 Menschen – Erde – Sterne, poezii, Breslau, Wilhelm Gottlieb Korn-Verlag, 1935
 Der verhängnisvolle Zwiespalt im Wesen des Deutschritterordens. Eine rassenseelenkundliche Betrachtung. În: Vergangenheit und Gegenwart 26, 1936, pp. 580–592; revistă editată de Reichsfachschaft VI (Geschichte) im NS-Lehrerbund
 Japanische Suite, poezii
 Polykrates, piesă de teatru
 Saul, piesă de teatru
 Narren Gottes, roman istoric despre conflictele religioase din Silezia
 Vogt Bartold. Der große Zug nach dem Osten, roman, 1939 (apărut și în neerlandeză în 1942)
 Symphonie um Gott –  Sinngedichte, poezii, Schwarzhäupter, Leipzig, 1942
 Der Major und die Stiere, roman, F. M. Bourg Verlag, Düsseldorf, 1953
 Der Boß und seine Narren, roman, Dr. L. Muth Verlag, Düsseldorf, 1956

Filmografie
 Der Major und die Stiere (1955), regizat de Eduard von Borsody, cu Attila Hörbiger, Hans von Borsody, Chris Howland

Note

Bibliografie
 Denis Schimmelpfennig: Hans Venatier – der völkische Erzieher, în: Rolf Düsterberg (ed.): Dichter für das »Dritte Reich«, vol. 2, Aisthesis, Bielefeld, 2011, , pp. 231–268.

Legături externe

 Lyrikwelt

Nașteri în 1903
Decese în 1959
Scriitori germani
Oameni din Wrocław
NSDAP
Sinucideri

Hans Venatier


Hubert James Marcel Taffin de Givenchy (Beauvais, 21 de febrero de 1927- Neuilly-sur-Seine, 10 de marzo de 2018), más conocido por Hubert Taffin de Givenchy o Hubert de Givenchy (), fue uno de los más destacados diseñadores de moda franceses.

Primeros años de vida
Fue el hijo menor de Lucien Taffin de Givenchy (1888-1930), marqués de Givenchy, y su esposa Béatrice ("Sissi") Badin (1888-1976).

La familia Taffin de Givenchy, que tiene sus raíces en Venecia (Italia), el apellido original era Taffini, fue ennoblecida en 1713, con lo que el jefe de la familia se convirtió en marqués de Givenchy.

Después de la temprana muerte de su padre, de gripe en 1930, con solo 42 años, el futuro diseñador de moda y su hermano mayor, Jean-Claude de Givenchy (1925-2009), que heredó el marquesado familiar y, finalmente, se convertiría en el presidente de Parfums Givenchy, fueron criados por su madre y su abuela materna, Marguerite Dieterle Badin (1853-1940), viuda de Julio Badin (1843-1919), un artista dueño y director de la histórica Fábrica de Gobelinos y la fábrica de tapices de Beauvais. Las profesiones artísticas eran comunes en la familia Badin. El bisabuelo materno de Givenchy, Jules Dieterle, fue un escenógrafo que también creó diseños para la fábrica de Beauvais, incluyendo un conjunto de 13 diseños para el Palacio del Elíseo. Uno de sus tatarabuelos, también creó unos conjuntos, diseñados para la Ópera de París.

Vida artística y laboral
Contrariamente a lo que su familia quería, Givenchy no se convirtió en abogado, sino que asistió a la Escuela de Bellas Artes de París y empezó en el mundo de la moda en las casas de Lucien Lelong, Piguet, Jacques Fath y Elsa Schiaparelli hasta que abrió su propia firma, la "Casa de Modas Givenchy", desde ahí fue conocido públicamente solo como "Hubert de Givenchy", con el apoyo del modisto español Cristóbal Balenciaga.

En la década de 1950 realizó trajes para la actriz y amiga Audrey Hepburn que ejercieron una gran influencia y en los que todavía se inspiran muchos diseñadores. Otras clientas destacadas fueron las actrices Elizabeth Taylor, Marlene Dietrich, Lauren Bacall, Ingrid Bergman, Sophia Loren y Jean Seberg, así como Jacqueline Kennedy, Farah Pahlavi, Grace Kelly, Michèle Bennett, Maria Callas, Renata Tebaldi y a la duquesa de Windsor. En 1988 vendió la firma, pero siguió dirigiéndola hasta 1996, año en que se retiró.

La admiración de Givenchy por la figura de Cristóbal Balenciaga impulsó el proyecto de construcción de un museo dedicado a la obra del modisto vasco (Museo Balenciaga, en Guetaria) y la constitución de la fundación correspondiente, de la que fue presidente fundador. Su compromiso con el museo le llevó a donar su colección particular de "balenciagas" a la entidad. El 31 de octubre de 2011 fue galardonado por el gobierno español con la Orden de las Artes y las Letras, y anteriormente el 1 de julio de 2002 fue distinguido con la Gran Cruz de la Orden de Isabel la Católica.

Vida personal
Philippe Venet fue su pareja durante 60 años.

Fallecimiento
El diseñador francés falleció el sábado 10 de marzo de 2018, a los 91 años. "En lugar de flores y coronas" el difunto "habría preferido una donación a Unicef en su memoria", afirmó el comunicado publicado por la familia.

Premios y distinciones
Premios Óscar

Referencias

Enlaces externos
 Vogue

Diseñadores de moda de Francia
Empresarios de Francia
Receptores de la Orden de las Artes y las Letras de España
Caballeros grandes cruces de la Orden de Isabel la Católica
Diseñadores de moda LGBT
Nacidos en Beauvais

Hubert de Givenchy


Télécoms Sans Frontières o TSF () es una organización no gubernamental humanitaria especializada en el uso de las telecomunicaciones de emergencia y que interviene en situaciones de emergencia dentro del contexto humanitario, en zonas de conflicto o en áreas golpeadas por desastres naturales proporcionando comunicación satélite a la población afectada y a otras organizaciones humanitarias.

Historia

Durante las diferentes experiencias humanitarias a lo largo de la Primera Guerra del Golfo y la Guerra de los Balcanes entre 1991 y 1997, los fundadores de TSF se dieron cuenta de que además del cuidado médico y de la alimentación, había una necesidad real de telecomunicaciones dentro de los contextos de emergencia.

Para satisfacer esta necesidad, TSF se fundó en 1998 y comenzó oficialmente sus operaciones en campo con su primera misión durante la guerra de Kosovo para ofrecer llamadas por satélite a los refugiados que huían del conflicto. Durante los años siguientes, TSF expandió sus operaciones dando soporte también a los actores que trabajaban  en las crisis humanitarias. En 2001, se estableció el primer centro de telecomunicaciones en Afganistán para ayudar a las ONG internacionales activas en el área a través sistemas de comunicación vía satélite por Internet.

Entre 2003 y 2006, TSF abre dos oficinas regionales en Tailandia y Nicaragua (la oficina regional actual para las Américas abrió sus puertas en México en 2016) y se convierte en socia de dos grupos internacionales de ayuda humanitaria: la Dirección General de Protección Civil Europea y Operaciones de Ayuda Humanitaria (ECHO) y el Clúster de Telecomunicaciones de Emergencia (ETC) fundado por la  Oficina de Naciones Unidas para la Coordinación de Asuntos Humanitarios (OCHA) y supervisado por Unicef, el Fondo de Emergencia Internacional de los Niños de las Naciones Unidas (actualmente ETC está dirigido por el PMA, el Programa Mundial de Alimentos). ).

Organización

TSF tiene su sede en Pau (Francia) y dos oficinas regionales en Bangkok (Tailandia) y Guadalajara (México). Dos representantes de TSF también están ubicados en Washington D. C. y Londres para dar soporte a las actividades de desarrollo de TSF.

El gobierno de la organización está garantizado por un Consejo de Directores:
 Mr. Jean-François Cazenave - Presidente
 Mr. Robert Chassagnieux - Vicepresidente
 Mr. Jean-Claude Laurent – Secretario General Secretary
 Mr. François Meyer - Tesorero
 Ms. Christiane Constant - Miembro de la junta no ejecutiva
 Mr. Daniel Nataf - Miembro de la junta no ejecutiva

Actividades

Las principales áreas de intervención de TSF incluyen la respuesta a desastres, el desarrollo de capacidades, la educación, la reducción de la brecha digital y la protección y asistencia.
 Respuesta a desastres: tras los desastres naturales o crisis humanitarias, TSF proporciona servicios de llamadas telefónicas y conexión a internet a las poblaciones afectadas y a los otros actores humanitarios activos en la emergencia.
 Desarrollo de capacidades: TSF organiza actividades de capacitación para gobiernos locales, ONG y otros organismos internacionales para formarlos en el uso de tecnologías en emergencias.
 Educación: TSF implementa proyectos para brindar oportunidades educativas a través de tecnologías digitales a niños en áreas afectadas por conflictos o crisis humanitarias.
 Reducción de la brecha digital: TSF crea centros de TIC en áreas no conectadas para proporcionar diferentes tipos de servicios de TIC, como conexión a internet y diferentes programas de formación en habilidades digitales, para la población local, incluidas escuelas, organizaciones de salud, ONGs y otras asociaciones locales.
 Protección y asistencia: TSF implementa actividades para ayudar a las víctimas de situaciones prolongadas de inestabilidad y crisis causadas por el cambio climático, desastres naturales o conflictos. Estas actividades incluyen telediagnóstico, sistemas de alerta temprana, eHealth, seguridad alimentaria, recopilación de datos y alerta por SMS.

Experiencia

Centro de llamadas de emergencia: sistema de telecomunicaciones que permite el uso de comunicaciones sobre IP en situaciones de emergencia humanitaria.

 Instant Network mini: Estación base GSM basada en satélites desarrollada por TSF y Vodafone Foundation para configurar redes móviles temporales en situaciones de emergencia.
 mLearning kit: Kit de e-aprendizaje: el kit consta de tabletas Android, un servidor de bajo consumo con contenido educativo digital (Raspberry Pi), un ordenador portátil y un router Wi-Fi para compartir la conexión y crear la red. Todo el kit está alimentado por batería para poder funcionar de forma autónoma durante 1 día.
 Sistema de visualización de información humanitaria: sistema de visualización digital gestionado de forma remota para difundir información sobre las rutas de migración y los campamentos de refugiados.
 Servicios móviles por satélite: terminales portátiles por satélite que pueden proporcionar acceso a Internet, telefonía o ambos.
 Servicios satelitales fijos (FSS):  Generalmente denominados servicios VSAT, se despliegan en áreas remotas, campamentos de refugiados y en las primeras horas de un desastre natural para proporcionar conectividad a Internet en beneficio de las ONG que trabajan en el campo y las poblaciones a las que están ayudando.
 Recopilación de información: sistemas de recopilación de información a través de Internet o SMS destinados a, por ejemplo, estimar la cantidad de personas afectadas por un desastre, evaluar la tasa de vulnerabilidad de una población o medir el impacto de una acción.

Socios

 Inmarsat
 Vodafone Foundation
 Eutelsat
 AT&T
 European Community Humanitarian Aid Office
 Thales Foundation
 PCCW Global
 Capacity Media
 Evox trading - VoIP Carrier
 IT Cup
 Communauté d'agglomération de Pau-Pyrénées
 Friends of Telecoms Without Borders
 Speedcast

Referencias

Organizaciones no gubernamentales
Ayuda humanitaria
Organizaciones fundadas en 1998
Organizaciones de telecomunicaciones

Télécoms Sans Frontières


Argos (Yunanca Άργος) Yunan mitolojisinde Odysseus'un sadık köpeğinin ismiydi. İthaka halkı Odysseus'un öldüğünü düşünmesine rağmen, Argos 20 yıl boyunca sahibinin dönmesini beklemiştir. Truva Savaşından dönünce Odysseus bir dilenci kılığında olmasına rağmen onu tanımış ve kuyruğunu salladıktan sonra ölmüştür.Hermes Argos'u öldürdükten sonra kendine "Argos-katili" adını vermiştir.Argos Yunan mitolojisinde üç başlı köpek olarak bilinir.Ayrıca Io da gökyüzündeki yüz gözlü canlıdır.

Odysseia karakterleri
Efsanevi köpekler
Yunan mitolojisi

Argos (mitoloji)


Sorin Daniel Cucu (n. 17 iunie 1990, Galați) este un fotbalist român, care evoluează pe postul de fundaș stânga la clubul din Championnat National, ASM Belfort.

Legături externe
 Profil pe foot-national.com
 Profil pe footballdatabase.eu
 Profil pe Soccerway

Fotbaliști români
Sportivi români în viață
Fotbaliști ai FC Oțelul Galați
Fotbaliști ai ASA Târgu Mureș

Sorin Cucu


Lektor er staða innan margra evrópskra háskóla. Á Íslandi er lektor lægsta gráða fastráðinna háskólakennara, á eftir lektorum koma dósentar og prófessorar. Starfsheitinu svipar til hins bandaríska assistant professor.

Orðið kemur frá latínu og merkir "sá sem les".

Starfsheiti tengd skólum

Lektor


Tancredo puede referirse a:

Tancredo: Instrumento que se emplea en algunos puertos de mar del norte de España para la pesca por medio de la luz.
Tancredo: Ópera en dos actos, música de Rossini, estrenada en La Fenice, de Venecia, en 1813. A ella pertenece la famosa aria Di tanti palpiti.
Don Tancredo: Un lance taurino.

Personas
Tancredo de Galilea: (1072 o 1076 - 1112) líder de la Primera Cruzada que después se hizo príncipe de Galilea y regente del Principado de Antioquía.
Tancredo de Sicilia o Tancredo de Lecce: (c. 1138 - 1194) fue rey de Sicilia desde 1189 hasta 1194.
Tancredo (canonista): Canonista italiano muerto hacia 1236.
Tancredo de Rohan: (1630-1649), pretendiente al ducado de Rohan
Tancredo Pinochet LeBrun: (1879 - 1957) político e intelectual chileno.
Tancredo Neves: :  (1910 — 1985) político brasileño.
Tom Tancredo: (1945 - ): Político estadounidense.

Tancredo (desambiguación)


Međuopćinska nogometna liga – Jug sastojala se od klubova s područja općina Slavonski Brod, Nova Gradiška i Slavonska Požega. U sezoni 1988./89. je predstavljala ligu petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.
NK Željezničar se plasirao u Hrvatsku republičku ligu Istok, a NK Omladinac Vrbova, NK Sloga Nova Gradiška i NK Jakšić su ispali u pripadajuću općinsku ligu.

Tablica

Povezani članci
 Međuopćinska nogometna liga Istok 1988./89.
 Općinska nogometna liga Slavonska Požega 1988./89.
 I. općinska nogometna liga Slavonski Brod 1988./89.

Izvori

 Nikola Brekalo, Ivica Šulc, Stjepan Marković: 80 godina nogometa u Jakšiću (1932. – 2012.), Jakšić, 2012.
 Pero Kinder, Željko Šteib: NK Kutjevo 1925. – 2005., Kutjevo 2005.

1988-89
1988-89
MOL Jug

Međuopćinska nogometna liga – Jug 1988./89.


Sadaqa sau zakat este al treilea Stâlp al Islamului și se referă la cedarea unei părți din avere statului pentru a o folosi în sprijinirea comunității islamice. Zakat-ul este o milostenie obligatorie și poate fi plătibil în depozite bancare, metale prețioase, marfă folosită în comerț (dar nu posesiuni personale de felul automobilelor, îmbrăcămintelor, caselor și bijuteriilor), vite și recolte de pe pâmânturi cultivate.

Delimitare conceptuală

Din punct de vedere etimologic, sadaqah înseamnă caritate, bunăvoință. Legislația coranică tratează Zakat-ul ca pe o taxă religioasă obligatorie și o reglementează în detaliu: se specifică bunurile impozabile, categoriile de persoane care trebuie să plătească impozitul și cele cărora le este destinat. Cuantumul veritabil pentru fiecare categorie de bunuri oscilează între 3% și 10%.

Zakat-ul este o milostenie obligatorie și poate fi plătibil în depozite bancare, metale prețioase, marfă folosită în comerț (dar nu posesiuni personale de felul automobilelor, îmbrăcămintelor, caselor și bijuteriilor), vite și recolte de pe pâmânturi cultivate.

Zakat-ul poate fi privit și ca o taxă spirituală. Acest tip de taxă are două dimensiuni – verticală și orizontală. Verticală deoarece este privită ca o obediență față de Dumnezeu și orizontală căci este o obligație față de omenire. Zakat, un element important în islam, conține șase principii de bază:

 Credința religioasă; cei care plătesc Zakat o fac sub o formă de manifestare a credințelor religioase.
 Principiul justiției și al echității; scopul social al Zakat-ului este de a divide averea pe care Dumnezeu a dăruit-o în mod corect bărbaților.
 Principiul productivității; Zakat trebuie plătit pentru anumite proprietăți din care s-au rezultat diverse produse.
 Principiul rațiunii; doar persoanele cu discernământ pot plăti astfel de taxă.
 Principiul libertății; Zakat este plătit doar de oamenii liberi, care nu sunt aflați în sclavie.
 Principiul etic; Zakat nu este încasat în mod arbitrar.

Principalul motiv al binefacerii este de a obține dreptate economică și socială. Zakat este văzut ca simplul transfer al averii și al bunurilor de la bogați către cei săraci. Fiecare proprietate este deținută prin credință în Dumnezeu. Zakat este epitomul pentru ideea de credință, binefacere și dăruire. El dezvoltă o relație între oamenii comunității și ajută la solidificarea relației dintre Dumnezeu și credincioși. Zakat face parte din Legea Islamică Șaria, ceea ce înseamnă că devine un act obligatoriu pentru fiecare musulman în parte. Este o formă de minimalizare sau chiar eliminare a penuriei.

Modul de calcul al Zakat-ului

Zakat-ul pentru cămile
Se aplică atunci când deținătorul are cinci cămile. Dacă o persoană posedă cinci cămile, trebuie să plătească Zakat o oaie (5 cămile fac cât o oaie). Dacă numărul de cămile ajunge la 25, acesta trebuie să dea o cămilă femelă de un an ca Zakat. Dacă deține 36 de cămile, va trebui să dea o cămilă femelă de doi ani ca Zakat. Dacă deține 46 de cămile, trebuie să dea o cămilă femelă de trei ani ca Zakat. Dacă deține 61 de cămile, trebuie să dea o cămilă femelă de patru ani ca Zakat. Dacă deține 76 de cămile, trebuie să dea două cămile de doi ani ca Zakat. Dacă are 91 de cămile, trebuie să dea ca Zakat o cămilă femelă de doi ani care echivalează cât 40 și o cămilă femelă de trei ani care echivalează cu 50.

Zakat-ul pentru vaci
Începe cu cel care are 30 de vaci. Acesta trebuie să dea o vacă de un an. Dacă deține 40 de vaci, trebuie să dea o vacă de doi ani.

Zakat-ul pentru oi și capre
Începe cu cel care deține 40 de oi. Dacă o persoană deține 40 de oi, trebuie să dea o femelă. Dacă deține atât oi, cât și capre, atunci va da una dintre cele mai numeroase. Dacă numărul lor ajunge la 121, atunci trebuie incluse două femele, iar dacă numărul lor ajunge la 201, trei femele trebuie incluse și așa mai departe pentru fiecare 100.

Zakat-ul pentru aur și argint
Dacă o persoană deține 20 mithqal de aur, trebuie să dea Zakat (1 mithqal este echivalentul a 4,25 grame). Valoarea de aur convertită este de 85 de grame. Pentru această valoare, se va da ca Zakat 2,5% din valoare. Pentru argint, Zakatul va începe de la 200 dirhami, care este echivalentul a 591 grame de argint. Se va plăti Zakat 2,5% din valoare. Condițiile impuse ca acest Zakat să fie permis și acceptat sunt ca deținătorul să aibă valoarea de aur și argint dispusă pentru Zakat de cel puțin un an.

Zakat pentru producție și fructe
Acest tip de taxă se impune pe semințe, curmale și struguri, dacă cantitatea de recoltă este echivalentă cu 4 irdabb (300 de lire) și 2 kaylas (28 lire).  Există totodată anumite obiecte care sunt interzise ca oferire sub formă de Zakat: propria casă, haine personale, mobilier, arme, animale folosite ca mijloc de transport, bijuterii precum perle, rubine, care nu sunt incluse în negoț, cărți care nu sunt pentru negoț, echipament folosit pentru artizanat prin care proprietarul își câștigă existența (ex: ciocan) etc.

Zakat-ul al Fitr
Zakat-al Fitr perfecționează postul Ramadanului și purifică postul de orice act necuviincios al vorbirii. Acesta este asociat cu luna postului Ramadan și este oferit înaintea rugăciunii de Eid al Fitr. Este obligatoriu pentru toți musulmanii: tineri, bătrâni, bărbați, femei etc. Fiecare musulman care posedă bunuri sau sume de bani care să acopere nevoile unei persoane pe durata unei zile și a unei nopți, trebuie să plătească Zakat al-Fitr. Acesta poate fi echivalentul a 3 kg de curmale, orz sau făină.
Este de preferat ca această danie să fie sub forma unor alimente, astfel încât cei nevoiași să se poată pregăti cum se cuvine de Eid al Fitr.

Context istoric
Zakat-ul a devenit fard (obligatoriu) odată cu venirea Profetului Muhammad la Medina. Există voci care spun că acest concept a intrat în islam prin iudaism, cuvântul Zakat având rădăcina în cuvântul aramaic zakut. Cu toate astea, mulți învățați islamici neagă această afirmație.

Califul Abu Bakr, succesorul Profetului Muhammad a fost primul care a instituit sistemul Zakat ca fiind obligatoriu, chiar și după moartea Profetului. Acesta a stabilit principiul conform căruia Zakat trebuie plătit reprezentantului legitim al autorității Profetului. Alți musulmani nu au fost de acord și au refuzat plata Zakat-ului către Abu Bakr, ceea ce a dus la acuzații de apostazie și la războaiele Ridda. Califii Umar bin Al-Khattab și Uthman ibn Affan au continuat codificarea Zakat-ului. Uthman a modificat protocolul de colectare a Zakat-ului printr-un ordin care stabilea doar averea evidentă care putea fi taxată, ceea ce a avut ca efect limitarea Zakat-ului doar la plata prin agricultură și producție.

În timpul califatului lui Ali ibn Abu Talib, chestiunea Zakat-ului era legată de legitimitatea administrației. După Ali, susținătorii săi au refuzat să plătească Zakat lui Muawiyah I, nerecunoscându-i legitimitatea.

În funcție de regiune, partea dominantă din Zakat mergea până la Amil (colectorii de Zakat) sau Sabilillah (cei care se luptau pentru cauze religioase, îngrijitorii de moschei etc). Zakat-ul nu era colectat de la non-musulmani, deși aceștia erau nevoiți să plătească un alt tip de taxă, jizyah.

Zakat în Coran
Coranul prezintă sure în care este menționat tipul de taxă Zakat și în care este descris modul corect de plată pe care fiecare musulmani trebuie să o facă:

Ei te întreabă pentru ce anume să facă danii! Tu spune: "Ceea ce dați din avuția voastră, dați pentru părinții voștri și pentru rude și orfani și săraci și pentru cei aflați în călătorie. Căci Allah știe toate faptele bune!ˮ  (Surah Al Baqarah, 2:215)
Cei care dau din avuția lor și nu vin după cele date și nu se căiesc, aceia se vor bucura de răsplată din partea Domnului lor și nu va exista, pentru ei, nici teamă și nici necaz.  (Surah Al Baqarah, 2:262)

Și pe cei care își cheltuiesc avuțiile lor ca să-i vadă oamenii și nu cred în Allah și în Ziua de-apoi. Cel ce are ca tovarăș pe Diavol, ce tovarăș rău are el!  (Surah An-Nisa, 4:38)

El este cel care a creat grădinile suspendate și nesuspendate, precum și curmalii și cultura diferitelor roade, ca și măslinii și rodiile, asemănătoare și deosebite între ele! Mâncați din fructele lor, când ele rodesc și dați dreptul ce se cuvine, în ziua recoltei, dar nu faceți risipă! Căci El nu-i iubește pe risipitori!  (Surah Al-An'am, 6:141)

Tu ia din bunurile lor milostenii, ca să-i purifici cu ele de păcatele lor și apleacă-Te spre ei! Caci, ruga Ta este un motiv de liniște pentru ei. Iar Allah aude și știe!  (Surah At-Tawbah, 9:103)

Hadith-uri despre Zakat
Pe lângă Coran, tipul de taxă Zakat a fost menționat și în hadith-uri:

Ibn 'Umar a relatat că Trimisul lui Allah a zis: Societatea islamică se înalță pe cinci piloni: mărturia că nu există alt Dumnezeu afară de Allah; că Muhammad este slujitorul și Trimisul Său; practicarea rugăciunii; plata Zakat-ului (darea pentru săraci), pelerinajul la Casa lui Allah (Ka'ba) și postul în Ramadan.

Ibn 'Umar a relatat că Trimisul lui Allah a zis: Mi s-a poruncit să lupt împotriva oamenilor până ce vor mărturisi că nu există alt Dumnezeu afară de Allah, că Muhammad este Trimisul lui Allah, să facă rugăciunea și să plătească Zakat, iar dacă fac aceasta, sângele și averea lor vor fi apărate în numele meu, mai puțin când legea cere altfel, iar treburile lor rămân în grija lui Allah.

Abu Ayyub a relatat că un om a zis Trimisului lui Allah: Îndrumă-mă către o faptă care să mă conducă în Rai. La aceasta, El a zis: Să venerezi pe Allah și să nu-i faci asociați, să faci rugăciune, să plătești Zakat și să întărești legăturile de rudenie.

Jarir ibn 'Abdullah a relatat: Am făcut un legământ de supunere față de Trimisul lui Allah să facem rugăciunea, să plătim Zakat și să sfătuim (îndrumăm) pe ficare musulman.

Note

Bibliografie
 Imam Nawawi, Riyad As-Salihin. Grădinile credincioșilor. Timișoara: Islam, 2013.
 Nadia Anghelescu, Introducere în Islam. Iași: Polirom, 2014.
 Nofal Abd El-Razzak, Al Zakat. The poor due. Cairo: Supreme Council for Islam Affairs, 1993.
 Malise Ruthven, Islamul – foarte scurtă introducere. București: ALLFA, 2004.

Legături externe
 https://www.muslimaid.org/zakat-calculator/
 http://www.quran-islam.org/main_topics/islam/pillars/al-zakat_(P1193).html
 http://www.quranreading.com/blog/what-is-zakat-and-how-to-pay-it/
 https://www.islamichelp.org.uk/zakat/

Coran
Terminologie islamică
Sadaqah

Sadaqa


Sultaniyegah (Sultânî Yegâh), Klasik Türk müziğinde bir makam.

Ayrıca bakınız
 Yegah

Klasik Türk müziği makamları

Sultaniyegah


Le tournoi de tennis de Iași est un tournoi de tennis des circuits professionnels masculin ATP et féminin WTA se jouant sur terre battue en extérieur.

En 2022, le tournoi féminin rejoint les tournois classés en WTA 125. L'épreuve est placée dans le calendrier féminin sur la période estivale.

Palmarès dames

Simple

Double

Palmarès messieurs

Simple

Double

Notes et références
 https://www.iasiopen.com/news/iasi-won-the-organization-of-a-wta-125-tournament

Liens externes
 Site officiel
  Site de la WTA

Navigation

Tournoi de tennis de Iași


Die Rua Augusta ist eine Straße im Zentrum der portugiesischen Hauptstadt Lissabon. Sie führt von der Praça do Comércio etwa 550 Meter in nördlicher Richtung zur Praça de D. Pedro IV (Rossio).

Geschichte
Die Rua Augusta ist die zentrale Achse der nach dem Erdbeben von 1755 nach Plänen von Eugénio dos Santos und Carlos Mardel wieder aufgebauten Baixa Pombalina. Sie erhielt per Dekret vom 5. November 1760 den Namen Augusta. Mit diesem Dekret wurden in der Straße auch Zonen für Händler der verschiedenen Handelswaren festgelegt.

1873 erhielt die Straße an der Mündung auf die Praça do Comércio mit dem Arco da Rua Augusta ihren monumentalen Auftakt. Am 28. Juli 1984 wurde die Straße für den Autoverkehr gesperrt. Sie ist heute eine der zentralen Einkaufsstraßen Lissabons.

Weblinks

  (portugiesisch)

Augusta
Bauwerk in Santa Maria Maior (Lissabon)
Straße in Europa
Fußgängerzone
Fußverkehr (Portugal)

Rua Augusta


Tretter peut faire référence à :
 Christiane Tretter (née en 1964), mathématicienne et physicienne allemande.
 J. C. Tretter  (né en 1991), joueur américain de football américain.

Tretter


رسالة إلى الوالي هو فيلم كوميدي مصري تم إنتاجه عام 1998، وهو من بطولة عادل إمام ويسرا وعلاء ولي الدين وعلاء مرسي، تأليف بسام إسماعيل وإخراج نادر جلال.

قصة الفيلم
يذهب حرفوش بن برقوق الراكبدار (عادل إمام) برسالة إلى الوالي ليرسل إمدادات لمدينة رشيد المحاصرة من قبل الإنجليز. في الطريق يقابل حكيم روحاني يرسله إلى القاهرة في القرن العشرين ليبدأ مجموعة من المفارقات والمغامرات ويشهد تردى حال البلاد برغم انتصار رشيد. ومع تلك القفزة الزمنية التي تقارب قرنين يستكشف حرفوش العالم الحديث ويتهم بالجنون لكنه يثق في المهمة التي جاء من أجلها وهي تسليم الرسالة إلى الوالي محمد علي باشا في قلعة القاهرة.

طاقم التمثيل

الأطفال:
 أيمن محمد أيمن: طفل
 مي محمد أيمن: طفلة

مشاكل قضائية
يعد الفيلم أحد الأفلام العربية القليلة التي دخلت إلى أروقة المحاكم بسبب إدعاء الدكتور نبيل فاروق أن القصة قد سرقت من كتيب كان قد اصدره في سلسلة كوكتيل 2000 تحت عنوان «المهمة» العدد رقم 16 من سلسله كوكتيل 2000.

و قد أدى هذا الإدعاء إلى قضية في المحكمة بين كل من نبيل فاروق وكاتب الفيلم بسام إسماعيل ولم تحسم القضية حتى الآن. يذكر ان كاتب الفيلم لم يظهر كثيرا في مجال الدراما التليفزيونيه أو السينمائيه بعد كتابة هذا الفيلم.

فريق العمل
 إخراج: نادر جلال
 مساعد مخرج: كمال الحمصاني
 تأليف: بسام إسماعيل
 إنتاج: واصف فايز

مراجع

روابط خارجية

أفلام السفر عبر الزمن
أفلام خيال علمي مصرية
أفلام عادل إمام
أفلام كوميدية مصرية
أفلام محمد الدفراوي
أفلام مصرية إنتاج 1998
أفلام يسرا
أفلام مصطفى متولي
أفلام محمود البزاوي

رسالة إلى الوالي (فيلم)


Ástralski verkamannaflokkurinn (e. Australian Labor Party; gjarnan skammstafað ALP) er ástralskur stjórnmálaflokkur sem kennir sig við jafnaðarstefnu. Flokkurinn er aðili að Framfarabandalaginu og var aðili að Alþjóðasambandi jafnaðarmanna frá 1966 til 2014.

Verkamannaflokkurinn rekur uppruna sinn til verkalýðshreyfinga sem stofnaðar voru á tíunda áratugi 19. aldar í nýlendunum sem urðu síðar að ástralska samveldinu, sér í lagi í Nýja-Suður-Wales og Queensland. Það var í Queensland sem Anderson Dawson, leiðtogi verkalýðshreyfingannaí nýlendunni, stofnaði fyrstu ríkisstjórn jafnaðarmanna í sögunni. Sú stjórn var minnihlutastjórn og entist aðeins í eina viku. Stofnun Verkamannaflokksins er miðuð við 8. maí 1901, en þá fundaði "þingflokkur" þeirra (þ.e. fulltrúar verkamanna á ástralska þinginu) í fyrsta sinn.

Leiðtogar Verkamannafloksins
Leiðtogar Verkamannaflokksins frá stofnun hans hafa verið:

Tilvísanir

Ástralskir stjórnmálaflokkar

Verkamannaflokkurinn (Ástralía)


Dental may refer to:
 Dental consonant, in phonetics
 Dental Records, an independent UK record label
 Dentistry, oral medicine
 Teeth

See also

 Dental care (disambiguation)
 Dentist (disambiguation)
 Tooth (disambiguation)

Dental


නෙමටෝඩ් හෝ වට පනුවන් පරපෝෂිත කුලයන් 80000 කින් එකකි. මොවුන් ජලජ ජීවින් වන අතර අනෙකුත් සත්ව ජනගහනයන්ට වඩා ඉහලම ස්ථානයක සිටී. මෙම පරපෝෂිතයන් ඇන්ටාක්ටිකාවේ සාග අගල්තුල වාසස්ථානය කොට ගනී. තවද, මනුෂ්‍ය, සත්වයා සහ පැළෑටි තුලත් පරපෝෂිතයන් වාසස්ථානය කොට ගනී. නෙමටෝඩ් මුල්වරට 1808දී රුඩෝල්ෆි විසින් හැඳින් වූයේ නෙමටොයිඩියා යනුවෙනි. ඉන්පසුව එය නෙමටෝඩ් යනුවෙන් හැඳින් වූයේ 1837 බර්මීස්ටර් විසින්ය.

ජීවියෝ
ජීව විද්‍යාව

නෙමටෝඩ්


La Bruce-explotación (Bruceploitation en inglés) fue un fenómeno cultural de la década de 1970 con una marcada sobrexplotación post mortem del ícono de las artes marciales del , Bruce Lee, después de su muerte acaecida en 1973 en el mercado cinematográfico chino y que inundó las salas de cientos de films con actores que intentaban ser émulos de la popular y desaparecida estrella. Este fenómeno perduró por una década y no solo fue asociada al cine sino que también a las academias en todo el mundo y la literatura sobre artes marciales.

Historia
El 20 de julio de 1973, Bruce Lee fallecía sorpresivamente en Hong Kong en el pináculo de la popularidad dejando un vacío en un público ávido de los clásicos de Lee en la pantalla grande. Los productores chinos captaron esta necesidad de marketing de mantener viva la figura de Lee y bajo el pretexto de rendir homenaje a Bruce Lee, se lanzaron a buscar actores que se pareciesen físicamente a la estrella y que además pudieran imitar sus gestos y estilo de artes marciales.

Aparecieron de este modo decenas de actores chinos que incluso se cambiaron su nombre artístico a nombres siendo los tres principales Bruce Li, Bruce Le y Dragon Lee, sin olvidar a Bruce K. Lea, Bruce Ly o Bronson Lee.

Algunos de estos actores resultaron bastante parecidos a la fisonomía del extinto actor y otros que ni siquiera se parecían pero que imitaban a Bruce Lee en el más mínimo gesto, estos actores se dieron cuenta de que si lograban captar a los productores emulando al actor original podían lograr la fama y el éxito prestado que de otro modo jamás habrían conseguido por sí mismos si no fuera por las aras del destino. Muchos de estos films explotaron no solo la figura como artista marcial de Bruce Lee si no que llegaron a la ignominia de tratar la vida íntima del actor mostrando detalles escabrosos y fantasiosos y resultaron para quienes conocieron a Bruce Lee en la vida diaria, rechazaran de plano las falsedades con fines comerciales con que se intentaba atraer al público. Los primeros intentos llegaron a ser extremadamente burdos al usar actores con la un recorte a color de la cara de Bruce Lee sobre su rostro.

Algunos de los nombres de los films de este tipo fueron Re-Enter of Dragon, Enter Another Dragon, Bruce Lee vuelve a pelear desde la tumba, Tower of Death, etc.

Asimismo, a varios actores secundarios que habían acompañado a Bruce Lee en los films originales fueron ofertados para brindar con su presencia una mayor atracción para el público en estos filmes de segunda categoría, como es el caso de Bolo Yeung. Entre estos films, se destacan el protagonizado por la misma actriz Betty Ting Pei (quien fuera testigo de la muerte de Lee en su apartamento) y que muestra a un Bruce Lee como un actor enfermizo, decadente y adicto a las drogas en el film -Bruce Lee y yo- y que fuera producido nada menos que por Raymond Chow, el mismo productor de muchos de los verdaderos films iniciales de Lee. Incluso el actor Chuck Norris enfrenta en un episodio de Walker, Texas Ranger a varios clones de Bruce Lee y los derrota, aunque en la vida real siempre él manifestó que el estilo y técnica de Bruce Lee era muy superior al suyo.

Otros films medianamente mejor logrados fueron protagonizados por el actor Ho Chung-Tao de gran parecido y por el actor Mun Kyong-sok que además transmiten en cierto modo la esencia del actor original.
Esta tendencia fue disminuyendo en los años 80 en la medida que aparecían otros actores con estilos renovados y un tanto diferentes con es el caso de Jackie Chan y Jet Li.

Otra manifestación de este fenómeno fue el lucir en algún lugar predominante,  una foto de Bruce Lee en la mayorías de las academias de artes marciales de todo el mundo como un estímulo para atraer estudiantes.

El 21 de noviembre de 2017 se publicó el primer libro en castellano sobre el tema, Bruceploitation. Los Clones de Bruce Lee escrito por Iván E. Fernández Fojón y editado por Applehead Team Creaciones dentro de la colección La Generación del Videoclub.

Videojuegos
Varios videojuegos de lucha cuentan con personajes cuya apariencia física, vestuario, técnicas, ataques, gritos y posturas de combate están basadas en las de Bruce Lee entre ellos están:

Fei Long — Street Fighter
Kim Dragon — World Heroes
Jann Lee — Dead or Alive
Marshall Law — Tekken
Forrest Law — Tekken
Liu Kang — Mortal Kombat
Kenshiro — Fist of the North Star
Rock Lee — Naruto
Kamen Rider Meteor — Kamen Rider Series

Referencias

Artes marciales
Fenómenos culturales

Bruce-explotación


භූ ගෝලීය පිහිටීම හෝ වෙනත් හේතුවක් නිසා වෙනත් සමාජයන්ට අඩුවෙන් නිරාවරණය වන සමාජයක ඒ හේතුකොට තමන් අද්විතීය බවට ඇතිවන මානසිකත්‍වය, දූපත් මානසිකත්‍වය නම්වේ.

ආශ්‍රිත ලිපි
 යටත්විජිත මානසිකත්‍වය

දූපත් මානසිකත්‍වය


Wäschbach ist der Name folgender Gewässer:

 Wäschbach, alter Name des Jabach, linker Zufluss der Agger in Lohmar, Rhein-Sieg-Kreis, Nordrhein-Westfalen
 Wäschbach (Altdorfer Bach), rechter Zufluss des Altdorfer Bach oder Tobelbachs (zur Biber, zum Hochrhein) vor Altdorf, Gemeinde Thayngen, Kanton Schaffhausen
 Wäschbach (Asdorf), linker Zufluss der Asdorf in Niederfischbach, Landkreis Altenkirchen (Westerwald), Rheinland-Pfalz
 Wäschbach (Blinde Rot), linker Zufluss der Blinden Rot (Oberlauf der Finsteren Rot) bei Täle, Gemeinde Kaisersbach, Rems-Murr-Kreis, Baden-Württemberg
 Wäschbach (Fallenbach), linker Zufluss des Fallenbachs (zum Nonnenbach, zum Bodensee) bei Gattnau, Gemeinde Kressbronn am Bodensee, Bodenseekreis, Baden-Württemberg
 Wäschbach (Forstbach), rechter Zufluss des Forstbachs (zum Schurzmühlbachs, zum Klausbach, zum Klambach) nach Pabneukirchen, Bezirk Perg, Oberösterreich
 Wäschbach (Kocher), linker Zufluss des Kochers nach Neuenstadt am Kocher, Landkreis Heilbronn, Baden-Württemberg
 Wäschbach (Lauter), rechter Quellbach der Lauter vor Lautern, Stadt Heubach, Ostalbkreis, Baden-Württemberg
 Wäschbach (Linzer Aach), rechter Zufluss in den Namensabschnitt Salemer Aach der Linzer Aach gegenüber Großschönach, Gemeinde Herdwangen-Schönach, Landkreis Sigmaringen, Baden-Württemberg
 Wäschbach (Nister), rechter Zufluss der Nister (Sieg) bei Korb, Ortsgemeinde Unnau, Westerwaldkreis, Rheinland-Pfalz
 Wäschbach (Osterbach), linker Zufluss des Osterbachs (zur Ranna) bei Hanging, Markt Kollerschlag, Bezirk Rohrbach, Oberösterreich
 Wäschbach (Purnesbach), rechter Zufluss des Purnesbachs (zum Üßbach) bei Beuren, Landkreis Cochem-Zell, Rheinland-Pfalz
 Wäschbach (Rothenbach), rechter Zufluss des Rothenbachs (zum Ferndorfbach) in Müsen, Stadt Hilchenbach, Kreis Siegen-Wittgenstein, Nordrhein-Westfalen
 Wäschbach (Rötenbach), rechter Zufluss des Rötenbachs nach der Lochmühle, Stadt Alpirsbach, Landkreis Freudenstadt, Baden-Württemberg
 Wäschbach (Salzbach), linker Zufluss der Salzbach (zum Oberrhein) in Wiesbaden, Hessen
 Wäschbach (Seebach), am Unterlauf Altbach, verzweigter Bach in Rheinhessen und linker Zufluss des Seebachs (zum Oberrhein) bei Westhofen im Landkreis Alzey-Worms, Rheinland-Pfalz
 Wäschbach (Wiesbach), linker Zufluss des Wiesbachs (zur Usa) bei Pfaffenwiesbach, Gemeinde Wehrheim, Hochtaunuskreis, Hessen
 Waeschbach, linker Zufluss zur Saar im Département Moselle, Frankreich

Wäschbach ist der Ortsname von
 Wäschbach (Tengen), Wohnplatz des Ortsteils Wiechs der Stadt Tengen im Landkreis Konstanz, Baden-Württemberg, siehe Tengen #Stadtgliederung

Siehe auch:
 Waschbach
 Wäschebach
 Wäschenbach
 Weschbach
 Wöschbach (Begriffsklärung)

Wäschbach


La commune rurale (en ) est un type de subdivision administrative de l'Ukraine.

Définition
Le territoire de l'Ukraine est divisé administrativement en communes (). Les communes sont classées en trois catégories : les villes, les communes urbaines, et les communes rurales.

Lors du recensement de 2001, l'Ukraine comptait .

Avant la réforme territoriale de 2020, les communes, rurales ou non, étaient le troisième niveau de collectivités territoriales. Dans le cadre de la loi du 5 février 2015, certaines communes se sont regroupées au sein de  ().

À la suite de la réforme territoriale de 2020, toutes les communes sont intégrées dans une communauté territoriale (), regroupant plusieurs communes pouvant être de catégorie différente.

Certaines communes rurales sont le chef-lieu de leur communauté territoriale, qui est alors une communauté territoriale rurale.

Commune rurale (Ukraine)