السيّد ميرحسين الموسوي (2 مارس 1942-) رئيس وزراء ووزير خارجية إيراني أسبق. شغل موسوي منصب رئيس الوزراء طيلة الحرب العراقية الإيرانية وفترة رئاسة علي خامنئي. كان موسوي آخر رئيس وزراء إيراني فقد ألغي هذا المنصب بعده. خاض انتخابات الرئاسة الإيرانية في يونيو 2009 التي فاز بها محمود أحمدي نجاد. وقد اعترض كل من مير حسين موسوي والمرشح مهدي كروبي على نتيجة الانتخابات واعتبراها مزورة. أثار اعتراضهما ضجة في البلاد ولاقى دعما شعبيًا كبيرًا. سجن موسوي في بيته من 2009 إلى الآن وهو يعيش الآن تحت الإقامة الجبرية.

حياته
ولد السيّد ميرحسين بن إسماعيل الموسوي بتاريخ 29 سبتمبر 1942 في خامنه قرب تبريز عاصمة إقليم أذربيجان في الشمال الشرقي لإيران. تخرج من كلية الهندسة المعمارية من جامعة تربية مدرس في طهران عام 1970، ويجيد اللغتين الإنجليزية واللغة العربية فضلاً عن الفارسية ولغته الآذريّة.

بدأ حياته السياسية أثناء دراسته الجامعية حيث أنضم إلى الحركة الطلابية المناهضة للشاه، وبعد تخرجه أسس حركة الإيرانيين الإسلامية. ودعم الثورة الإسلامية في إيران وعين بعد نجاحها كرئيس تحرير لصحيفة «جمهوري إسلامي» واشتهر آنذاك بمقالاته النارية التي دافع فيها عن الثورة في وجه معارضي النظام الإسلامي. عين بعدها وزيراً للخارجية في حكومة محمد علي رجائي في عام 1981 ثم تولى بعدها منصب رئاسة مجلس الوزراء بدعم من آية الله الخميني واسمتر في منصبه خلال حرب الخليج الأولى (1980-1988) حتى ألغي هذا المنصب بموجب دستور عام 1989 وكرم لنجاحه في إدارة الاقتصاد أثناء الحرب.

لم يتول مير حسين موسوي أي منصب رسمي بعد ذلك، واكتفى بعضوية بعض اللجان الثورية كما تابع عمله كأستاذ جامعي وأقام معارض عدة للتصوير الفوتوغرافي والرسم قبل أن يعود للحياة السياسية كمستشاراً للرئيس محمد خاتمي ما بين عامي 1997 و2005. وفي 9 مارس 2009، أعلن موسوي ترشحه لمنصب الرئاسة في إيران، وفي 16 مارس إي بعد اسبوع من ترشح موسوي أعلن محمد خاتمي سحب ترشيحه لمنصب الرئاسة، ودعمه لمير حسين موسوي. وفي يونيو 2009، تم إعلان فوز محمود أحمدي نجاد بالانتخابات الإيرانية، فطعن موسوي بنتائج الانتخابات وبدأ بقيادة تظاهرات في الشارع ضد نتائجها بمشاركة محمد خاتمي ومهدي كروبي، ويدعمه في هذا الاتجاه عدد من رجال الدين المهمين في قم من أبرزهم رجل الدين حسين علي منتظري.

انظر أيضًا
 حركة الإصلاح الإيرانية

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من خامنه
أشخاص من محافظة أذربيجان الشرقية
أعضاء مجلس الثورة الإسلامية الإيرانية
أعضاء مجمع تشخيص مصلحة النظام
أعضاء هيئة تدريس جامعة تربية مدرس
أعضاء هيئة تدريس جامعة شهيد بهشتي
أكاديميون إيرانيون
إصلاحيون إيرانيون
إيرانيون أذريون
إيرانيون في حرب الخليج الأولى
ثوريون إيرانيون
رسامون إيرانيون
رؤساء حكومات سجنوا لاحقا
رؤساء وزراء إيران
سجناء ومعتقلون إيرانيون
سياسيو الحزب الجمهوري الإسلامي الإيراني
سياسيون إيرانيون أذربيجانيون
شخصيات الثورة الإسلامية الإيرانية
شيعة إيرانيون
صحفيون إيرانيون
مرشحو الرئاسة الإيرانية
معارضون إيرانيون
معماريون إيرانيون
مواليد 1360 هـ
مواليد 1361 هـ
مواليد 1942
مواليد في إيران
موسوية
ناشرو صحف إيرانيون
ناشطو ديمقراطية إيرانيون
وزراء حكومة إيران
وزراء خارجية إيران
مسجونون سياسيون في إيران

مير حسين موسوي


Telenești este o rezervație naturală silvică în raionul Telenești, Republica Moldova. Este amplasată la nord de satul Crăsnășeni, ocolul silvic Telenești, Vila Telenești, parcela 50. Are o suprafață de 111 ha. Obiectul este administrat de Gospodăria Silvică de Stat Telenești.

Referințe

Legături externe

Telenești
Raionul Telenești

Rezervația naturală Telenești


Alexander Morrison "Alistair" Carmichael (born 15 July 1965) is a Scottish politician who has served as the Member of Parliament (MP) for Orkney and Shetland since 2001.  A Scottish Liberal Democrat politician, he serves as the Liberal Democrat Home Affairs, Northern Ireland and Justice spokesperson. He served as the Deputy Leader of the Scottish Liberal Democrats from 2012 to 2021.

Carmichael served as Liberal Democrat Chief Whip of the House of Commons from 2010 to 2013. From 7 October 2013 to 8 May 2015, he was the Secretary of State for Scotland in the Conservative-Lib Dem coalition government. He served a second term as Chief Whip from 2017 to 2020, having taken over the position from Tom Brake following the 2017 general election. He was the Liberal Democrat Spokesman for Foreign and Commonwealth Affairs and Exiting the European Union from January 2020 to August 2020. On 31 August 2020, new leader Ed Davey appointed Carmichael as Liberal Democrat Home Affairs spokesman. He was the only Scottish MP representing the Liberal Democrats in the House of Commons during the 57th Parliament (2015–2017). He is the longest-serving Liberal Democrat MP in the current UK Parliament.

Early life
Carmichael was born to hill farming parents on Islay in the Inner Hebrides, and went on to attend Port Ellen Primary School and Islay High School. He worked between 1984 and 1989 as a hotel manager after 2 years of study at the University of Glasgow. There, he was a member of the Students' Representative Council and President of the Liberal Club. He ultimately left his course early. He returned to education at the University of Aberdeen, where he gained an LLB in 1992, qualifying as a solicitor in 1993. From 1993 to 1996, he was a Procurator Fiscal Depute for Edinburgh and Aberdeen, and from 1996 to 2001 he was a solicitor with Aberdeen and Macduff.

Political career
Carmichael first stood for Parliament at Paisley South in 1987, being defeated by the sitting Labour MP, Norman Buchan. He was later elected to represent Orkney and Shetland at the 2001 general election, the constituency previously held by Jim Wallace and Jo Grimond. He was appointed Liberal Democrat Northern Ireland and Scotland Spokesman by Sir Menzies Campbell in July 2007, but resigned in March 2008 to vote in favour of a referendum on the Lisbon Treaty. He was reappointed to the position by Nick Clegg in October 2008. He had also briefly served as the Liberal Democrat Home Affairs spokesman, following the resignation of Mark Oaten.

In June 2009, Carmichael was involved in a successful campaign against the book by Max Scratchmann, Chucking it All: How Downsizing to a Windswept Scottish Island Did Absolutely Nothing to Improve My Life, an irreverent account of the author's experience downshifting from Manchester to Orkney, which Carmichael said was "hurtful and vindictive", and attacked a number of "clearly identifiable" residents of the islands. Carmichael's complaints to the publisher led them to cancel publication.

At the beginning of the Liberal Democrat - Conservative coalition government in May 2010, Carmichael was appointed Deputy Chief Whip and Comptroller of the Household.

In 2011, Carmichael was elected Honorary President of the Scottish Liberal Democrats youth wing, Liberal Youth Scotland.

Deputy Leader of the Scottish Liberal Democrats and Secretary of State for Scotland
Carmichael took over from Jo Swinson as Deputy Leader of the Scottish Liberal Democrats on 23 September 2012 at the Annual Liberal Democrat Conference in Brighton.

In October 2013, he was promoted by Nick Clegg to the position of Secretary of State for Scotland in the UK Cabinet, replacing Michael Moore.

2015 general election
Carmichael retained his seat at the 2015 general election, the only Liberal Democrat in Scotland out of 11 MPs elected in 2010 who managed to do so. The Liberal Democrats also lost the majority of their seats in the rest of the UK, and Carmichael was one of only eight Liberal Democrat MPs returned to Parliament.

Following the resignation of Nick Clegg as party leader, Alistair Carmichael took temporary charge of the Liberal Democrats in the House of Commons, under the de facto leadership of Party President Sal Brinton.

Campaign memo and election petition

On 4 April 2015, during the general election campaign Carmichael was involved in the leaking of a memo from the Scotland Office about comments allegedly made by the French ambassador Sylvie Bermann about Nicola Sturgeon, claiming that Sturgeon had privately stated she would "rather see David Cameron remain as PM", in contrast to her publicly stated opposition to a Conservative government. The veracity of the memo was quickly denied by the French ambassador, French Consul General and Sturgeon herself.

At the time of the leak, Carmichael denied all knowledge of the leaking of the memo in a television interview with Channel 4 News. After the election, Carmichael accepted the contents of the memo were incorrect, and admitted that he had lied, and that he had authorised the leaking of the inaccurate memo to the media. This was after a Cabinet Office enquiry identified Carmichael's role in the leak. The enquiry found phone records that proved Euan Roddin, Carmichael's Special Adviser, contacted the Telegraph on 1 April, two days before the story appeared. Carmichael apologised and accepted that had he still been a government minister, this was a matter that would have "required [his] resignation".

Four electors from Orkney and Shetland lodged an election petition on 29 May 2015, the last date possible to do this following the general election on 7 May, attempting to unseat Carmichael and force a by-election. On 2 June 2015, the Parliamentary Standards Commissioner launched an investigation into his conduct, under sections 10, 14 and 16 of the Code of Conduct, but this investigation was dropped because Carmichael became aware of the memo via the Scottish Office and not in his capacity as an MP. On 9 December 2015, it was decided it had not been proven beyond reasonable doubt that he had committed an "illegal practice" and he was allowed to retain his seat. In February 2016, his application for costs was rejected, leaving him £150,000 out of pocket. Scottish Liberal Democrat leader Willie Rennie contributed £750 towards his costs. Carmichael was awarded £50,000 towards the costs from the Joseph Rowntree Reform Trust.

Personal life
He married Kathryn Jane Eastham in 1987. They have two sons (born in 1997 and 2001) and the family reside in Orkney where she is a local veterinary surgeon. He speaks both French and German. Carmichael is an elder in the Church of Scotland.

Electoral history

2019 general election

2017 general election

2015 general election

2010 general election

2005 general election

2001 general election

1987 general election

Notes

References

External links
 Alistair Carmichael MP official constituency website
 Profile at the Liberal Democrats

 Profile at New Statesman
 Election petition, 2015 at orkney.gov.uk

|-

|-

|-

|-

|-

|-

Living people
1965 births
Alumni of the University of Aberdeen
Elders of the Church of Scotland
People from Islay
Members of the Privy Council of the United Kingdom
Members of the Parliament of the United Kingdom for Orkney and Shetland
Scottish Liberal Democrat MPs
Scottish solicitors
Secretaries of State for Scotland
UK MPs 2001–2005
UK MPs 2005–2010
UK MPs 2010–2015
UK MPs 2015–2017
UK MPs 2017–2019
UK MPs 2019–present

Alistair Carmichael


Der Stora Kungsdösen () ist eines von drei Doppelganggräbern () in Schweden bzw. in Schonen. Die Anlage der Trichterbecherkultur (TBK) liegt nahe der Südküste nordwestlich von Smygehamn beim etwa zwei Kilometer entfernten Östra Torp und entstand zwischen 3500 und 2800 v. Chr. Das Ganggrab ist eine Bauform jungsteinzeitlicher Megalithanlagen, die aus einer Kammer und einem baulich abgesetzten, lateralen Gang besteht. Diese Form ist primär in Dänemark, Deutschland und Skandinavien, sowie vereinzelt in Frankreich und den Niederlanden zu finden. Neolithische Monumente sind Ausdruck der Kultur und Ideologie neolithischer Gesellschaften. Ihre Entstehung und Funktion gelten als Kennzeichen der sozialen Entwicklung.

Beschreibung
Die kleinere westliche Kammer ist fast kreisrund und hat etwa zwei Meter Durchmesser. Der Gang ist etwa drei Meter lang. Drei der Tragsteine haben Anschluss an die östliche Kammer. Sie ist rechteckig, misst etwa 1,4 × 5,0 m und hat einen etwa 2,0 m langen Gang.

Die Anlage wurde 1851 und 1915 untersucht. Es wurden verschiedene Objekte aus Stein und Feuerstein und Scherben von Keramikgefäßen gefunden.

Stora Kungsdösen ist, obwohl der Name etwas anderes besagt (schwed. Döse = Dolmen), kein Dolmen, sondern wie Snarringe und der Stenhögen am Karabyvägen bei Kävlinge eines der wenigen Ganggräber, die in Schweden in Langhügeln liegen. Das Hauptverbreitungsgebiet dieser speziellen Anlagenform liegt in Dänemark, wo es 57 Doppelganggräber (dän. Dobbeltjættestuer oder Tvillingejættestuer) gibt, zumeist jedoch in Rundhügeln.

Etwa 150 m nach Osten liegt "Lilla Kungsdösen" (dt. Kleiner Königsdolmen), ein weiteres Ganggrab. Die Kammer misst 5,0 × 2,5 m und der Gang ist 2,5 m lang. In der Nähe liegt auch Erkes dös.

Erkes dös
Obwohl die Anlage "Erkes dös" (dös = Dolmen) heißt, ist es ein kleines Ganggrab. Die etwa 3 × 4 m große Kammer wird von zwei großen Blöcken bedeckt. Von der Ostseite führt ein 5 m langer Gang in die Kammer. Auf einem der Steine sind etwa 30 Schälchen eingepickt. Erkes dös, wurden im Jahr 1915 untersucht. Innerhalb und außerhalb der Kammer wurden  Bernsteinperlen, Tonscherben und Feuerstein-Objekte gefunden.

Nach einer Legende hat es einen Weg durch die Felder zur Großen Kungsdösen gegeben, der von Trollen getreten worden war, die sich gegenseitig besuchten.

Siehe auch
 Nordische Megalitharchitektur
 Ganggräber in Schweden

Literatur
 Karsten Kjer Michaelsen: Politikens bog om Danmarks oldtid. Politiken, Kopenhagen 2002, ISBN 87-567-6458-8, S. 253 (Politikens håndbøger).

Einzelnachweise

Weblinks

 Beschreibung (schwed.) und Bild

Großsteingrab in Skåne län
Nordgruppe der Trichterbecherkultur
Bauwerk in der Gemeinde Trelleborg
Ganggrab
Kultbau
Geographie (Gemeinde Trelleborg)
Grabbau in Europa
Archäologischer Fundplatz in Europa

Stora Kungsdösen


محمد بن نواف بن عبد العزيز آل سعود. الابن البكر للأمير نواف بن عبد العزيز آل سعود وعمه الملك سلمان بن عبد العزيز آل سعود آل سعود ملك المملكة العربية السعودية. يشغل منصب مستشار الملك سلمان بن عبد العزيز ملك المملكة العربية السعودية. شغل قبلها منصب سفير السعودية لدى بريطانيا وجمهورية أيرلندا حتى تاريخ 27 ديسمبر 2018.

أسرته
متزوج من فدوى بنت خالد بن عبد الله آل سعود، وله من الأبناء:
 الأميرة جواهر. متزوجة من الأمير فيصل بن سطام بن عبد العزيز آل سعود.
 الأمير منصور (متوفي).
 الأميرة مضاوي. مطلقة من الأمير فهد بن فيصل بن سعود بن محمد آل سعود.
 الأميرة مشاعل. متزوجة من الأمير تركي بن أحمد بن عبد العزيز آل سعود.
 الأمير سلمان.
إحدى كريماته متزوجة من الأمير فهد بن عبد العزيز بن فهد بن سعد الأول آل سعود

مراجع خارجية

آل سعود
أبناء نواف بن عبد العزيز آل سعود
أحفاد عبد العزيز آل سعود
أشخاص على قيد الحياة
أمراء سعوديون
خريجو كلية كينيدي بجامعة هارفارد
دبلوماسيو القرن 20
دبلوماسيون سعوديون
دبلوماسيون سعوديون في القرن 20
دبلوماسيون سعوديون في القرن 21
دبلوماسيون في القرن 21
سعوديون من أصل أرمني
سفراء السعودية لدى المملكة المتحدة
سفراء السعودية لدى أيرلندا
سفراء السعودية لدى إيطاليا
سفراء السعودية لدى مالطا
مستشارون سعوديون
مواليد 1372 هـ
مواليد 1953
مواليد في الرياض

محمد بن نواف بن عبد العزيز آل سعود


الإمام فيصل بن تركي بن عبد الله آل سعود ولد عام 1203هـ في الدرعية وهو ثاني حكام الدولة السعودية الثانية بعد الامام الشهيد تركي بن عبد الله وهو أكبر أبناءه
 الأمير فيصل بن تركي الأول بن عبد العزيز آل سعود هو الابن البكر لتركي الأول بن عبد العزيز آل سعود، أكبر أبناء الملك عبد العزيز مؤسس المملكة العربية السعودية الحديثة.
 الأمير فيصل بن تركي الثاني بن عبد العزيز آل سعود
 الأمير فيصل بن تركي بن ناصر آل سعود''' رئيس نادي النصر
الأمير الشاعر فيصل بن تركي بن عبد الله بن محمد

فيصل بن تركي (توضيح)


Avalon est une banlieue de la cité de Lower Hutt située dans le sud de l'Île du Sud de la Nouvelle-Zélande.

Histoire
La localité d'Avalon fut formée par le développement d'une zone résidentielle privée dans les années 1970 sur des terres auparavant occupées par les jardins nommés  sur la rive gauche (donc à l'est) du fleuve Hutt. Elle se caractérise par des maisons bungalows du type de celles de la Californie, souvent de plain-pied avec .

Situation
Le  définissait autrefois Avalon comme la zone limitée par Percy Cameron Street et le Wingate Overbridge au nord, la  à l'est, Fairway Drive et Daysh Street au sud, et le fleuve Hutt à l'ouest.

Municipalités limitrophes

Studios d'Avalon
Avalon attira l'attention de la plupart des Néo-Zélandais comme étant le premier centre de production d'émission de la  diffusant dans tout le pays et particulièrement lors de l'ouverture en 1975 du . Étant donné que la Nouvelle-Zélande commença une diffusion régulière de la télévision publique pour la première fois qu'en 1960, et institua un réseau de télévision en 1970 avec seulement une chaîne de télévision, que c'était une propriété de l'état, accessible pour les téléspectateurs mais qui restait le seul fournisseur de programme de télévision, elle acquit une position de monopole avec une immense influence dans les  et le nom d'Avalon résume et exprime son influence majeure pendant de nombreuses années.

Mais Avalon devint aussi le point de focalisation de l'industrie du film en Nouvelle-Zélande (à travers la construction de la société ), que Peter Jackson racheta à la fin des années 1990 et qu'il incorpora dans les installations de la société . Avalon fut le siège du show de la télévision de 2002 .

La Television New Zealand hérita de l'immobilier d'Avalon et maintint certaines fonctions sur place, même à travers son « centre opérationnel », qui fonctionne maintenant dans la cité d'Auckland. Avalon a ainsi continué à produire des  telles que  et le tirage en direct du .

Toutefois, en 2011, TVNZ annonça qu'il pourrait vendre le site pour récupérer ses biens en 2013, et transférer les spectacles restant vers Auckland, consolidant ainsi le pôle de diffusion radiophonique d'Auckland.

En fait, selon des personnalités de la TV basées à Wellington, le mouvement en direction du nord aurait commencé dès 1980 dès la formation de TVNZ, et en conséquence dès la relocalisation des services d'actualité de TV One et de sa direction vers Auckland sous l'action du Premier ministre Rob Muldoon. En fait, en , les Studios d'Avalon furent vendus a un consortium nommé « Avalon Holdings », qui en prit possession officiellement au début de 2013.

Éducation
La banlieue d'Avalon possède .
 Avalon Intermediate School est une école publique intermédiaire (couvrant les années 7 et 8), avec un effectif de  en .
 Avalon School est une école publique contribuant au primaire (allant de l'année 1 à 6) avec a un effectif de  en .
 Kimi Ora School est une école publique spéciale pour les élèves avec des déficiences physiques avec un effectif de  en .
  Le  est une école publique secondaire (allant de l'année 9 à 13) et qui a un effectif de  en .
 Naenae Intermediate School est une école publique intermédiaire (allant de l'année 7 à 8), et a un effectif de  en .

Voir aussi

 Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Liens externes
  Avalon Studios

Ville en Nouvelle-Zélande
Banlieue
Région de Wellington

Avalon (Nouvelle-Zélande)


Pojasna kočnica zbog jednostavne konstrukcije je poznata već odavno. Prednost im je što se relativno malom silom mogu ostvariti veliki učinci kočenja. Nedostatak im je veliko opterećenje vratila na savijanje, a ni sustav kočenja nije jako stabilan. Upotrebljavaju se u gradnji dizalica. Koči se pomoću čelične trake (pojasa) snabdjevene kočnom oblogom prebačenom preko kočnog cilindra, a opterećene su utezima, oprugama ili rukom. Razlikujemo jednostavne, sumarne, diferencijalne, ovijene, dvosmjerne i unutarnje pojasne kočnice. Ove posljednje rijetko se upotrebljavaju, jer je i pored velikog kuta opasivanja (većeg nego kod unutarnjih čeljusnih kočnica) moment kočenja zbog niskih dopuštenih sila opterećenja relativno nizak. Kod ovijenih pojasnih kočnica, s većim brojem ovijanja bubnja, povećava se duljina dodira bubnja i pojasa, a time i moment kočenja.

Tarne kočnice

Kod tarnih kočnica dolazi nakon uključivanja kočionog dijela s oblogom do trenja između pokretnih dijelova kočnice i obloge koja miruje. Kočenjem smanjena kinetička energija pretvara se u toplinu. Ova tako razvijena toplina mora biti odvođena, što je zadatak kod konstruiranja kočnice. Tarne kočnice nalaze široku primjenu u raznim industrijskim granama. Omogućuju jednostavne, jeftine, pouzdane i za razne pogone prilagodljive izvedbe. Troškovi održavanja kočnica su niski, vijek trajanja relativno dug, a sile potrebne za uključivanje niske. Ove vrste kočnica služe često i kao sigurnosni organi. Uključivanje kočnice može biti ručno, pneumatski, hidraulički, i to bilo direktno ili preko poluga. U nedostatke tarnih kočnica ubrajamo: trošenje tarnih dijelova, promjenjivost kočionog momenta sile. Do ove promjenjivosti dolazi zbog dolazi zbog promjena koeficijenta trenja izazvanog promjenama temperature, vlage, brzine i tlaka na oblogama. Prema načinu izvedbe razlikujemo čeljusne, pojasne, pločaste (lamelne) i stožaste kočnice.

Izvori

Dijelovi vozila

Pojasna kočnica


Sergio Faraco (Alegrete, Río Grande del Sur, 25 de julio de 1940) es un escritor y traductor brasileño. Su obra abarca la temática rural de ambiente fronterizo (entre Río Grande del Sur, Argentina y Uruguay), la soledad y fragilidad de los grandes centros urbanos, el mundo de la infancia y de la adolescencia, crónicas y relatos históricos.

Biografía
Antes de su debut literario, Sergio Faraco residió en la Unión Soviética (1963-65) donde estudió Ciencias Sociales en el Instituto Internacional de Ciencias Sociales de Moscú. Luego de su retorno a Brasil, se graduó en Derecho.

Publicó sus primeros cuentos en el suplemento Caderno de Sábado del diario Correio do Povo, Desde la publicación de su primer libro de cuentos Faraco fue bien recibido por la crítica literaria. Su obra Idolatria (1970) fue comparada en calidad con la de otros escritores gaúchos que comenzaban a destacarse como Caio Fernando Abreu y Moacyr Scliar. La crítica Rita Canter, de Correio do Povo, lo consideró entonces como «un autor gaúcho de primera línea entre los novísimos».

De estilo riguroso en su producción, publicó un promedio de dos cuentos por año durante sus primeros 25 años de actividad literaria. El también escritor gaúcho Luiz Antonio de Assis Brasil afirmó que «sus frases son escritas, después reescritas, después sometidas a una autocrítica feroz, transfigurándose en objeto artístico del más alto nivel».

Respecto de su propia obra y de su forma de trabajo, Faraco dijo:

Varios de sus cuentos han sido publicados en antologías, diarios y revistas de varios países y en varios idiomas, entre ellos español, italiano, inglés, alemán y búlgaro.

Tiene una destacada trayectoria como traductor, que se inició con la traducción de varios cuentos del escritor uruguayo Mario Arregui. A partir de julio de 1981 ambos escritores iniciaron un intercambio por carta y una amistad que perduró hasta la muerte de Arregui. Dichas cartas fueron publicadas en español en 1990 y en portugués en 2009.

También tradujo a los uruguayos Juan José Morosoli, Horacio Quiroga, Idea Vilariño, Carlos Maggi, Eduardo Galeano, Julián Murguía, Tomás de Mattos y Jesús Moraes; a los argentinos Jorge Luis Borges, Roberto Arlt, Mempo Giardinelli y José Gabriel Ceballos; a los paraguayos Raquel Saguier y Guido Rodríguez Alcalá; al venezolano Eugenio Montejo; al español Miguel de Unamuno y al ruso Máximo Gorki.

Sergio Faraco reside en Porto Alegre, capital de Río Grande del Sur. Está casado con Ana Cybele Ferreira da Costa Milano, hija menor del poeta gaúcho Antonio Brasil Milano, y tiene tres hijos.

Temas
En sus obras la ambientación se alterna entre el mundo rural, en especial la región fronteriza de Río Grande del Sur con Argentina y Uruguay, y el espacio urbano de las grandes ciudades contemporáneas. Sus trabajos ambientados en el campo retratan personajes representativos de valores tradicionales en conflicto con la modernización acelerada del Brasil de las últimas décadas del siglo XX. En las ciudades, sus personajes tienden a experimentar soledad y fragilidad, características que el autor destaca de los centros urbanos. En otros de sus cuentos Faraco refleja el mundo de la infancia y de la adolescencia. También ha publicado relatos y crónicas históricas.

Adaptaciones
Dos de sus cuentos fueron adaptados a la televisión en producciones regionales: Travessia (2002), dirigida por Diego de Godoy, y A Dama do Bar Nevada (2005), por Bruno Gonçalves. En 2006, Mario Nascimento dirigió el cortometraje Um Aceno na Garoa, basado en el cuento homónimo.

En 2008 la Rede Globo negoció los derechos de autor para la adaptación del cuento Dançar Tango em Porto Alegre, como parte del Projeto Quadrante, del director Luiz Fernando Carvalho. El proyecto no llegó a completarse y el propio Faraco anunció en su blog oficial que no deseaba renovar el contrato con la emisora.

Premios
Sergio Faraco ha recibido varios premios y distinciones a lo largo de su carrera. Entre ellos recibió el Premio «Galeão Coutinho 1988» de la Unión Brasileña de Escritores al mejor volumen de cuentos lanzado en Brasil en 1987 por A dama do Bar Nevada; el Premio Açorianos de 1996 por Contos completos; el Premio Nacional de Ficción 1998 de la Academia Brasileña de Letras por Dançar tango em Porto Alegre; el Premio Érico Verissimo 2003 por el conjunto de su obra y en 2001 recibió nuevamente el Premio Açorianos de Literatura en la categoría Cuentos por Rondas de escárnio e loucura. En 2008 recibió la Medalla Ciudad de Porto Alegre por el conjunto de su obra.

Obras
Ficción
 Idolatria. Alegrete: Cadernos do Extremo Sul, 1970
 Depois da primeira morte. Porto Alegre: Bels, 1974
 Hombre. Río de Janeiro: Civilização Brasileira, 1978
 Manilha de espadas. Río de Janeiro: Philobiblion, 1984
 Noite de matar um homem. Porto Alegre: Mercado Aberto, 1986
 Doce paraíso. Porto Alegre: L&PM, 1987
 A dama do Bar Nevada. Porto Alegre: L&PM, 1987
 Majestic Hotel. Porto Alegre: L&PM, 1991
 Contos completos. Porto Alegre: L&PM, 1995
 Dançar Tango em Porto Alegre. Porto Alegre: L&PM, 1998
 Rondas de escárnio e loucura. Porto Alegre: L&PM, 2000
 Dall'altra sponda / Da outra margem. Porto Alegre; Veneto: Câmera di Commercio Italiana & Regione Del Veneto, 2004 (en colaboración con otros autores)
 Contos completos. Porto Alegre: L&PM, 2004. 2ª ed. ampliada.
 O Crepúsculo da Arrogância. Porto Alegre: L&PM, 2006
 Noite de matar um homem. Porto Alegre: L&PM, 2008. 2ª ed. ampliada e ilustrada
 Doce paraíso. Porto Alegre: L&PM, 2008. 2ª ed. ampliada e ilustrada

Memorias
 Lágrimas na chuva: uma aventura na URSS. Porto Alegre: L&PM, 2002

Crónicas
 O chafariz dos turcos. Porto Alegre: L&PM, 1990
 A lua com sede. Porto Alegre: L&PM, 1993
 Gregos & Gringos. Porto Alegre: Mercado Aberto, 1998
 Viva o Alegrete!. Porto Alegre: Edição Fora de Comércio, 2000
 Viva o Alegrete: histórias da fronteira. Porto Alegre: L&PM, 2001
 Histórias dentro da história. Porto Alegre: L&PM, 2005
 O pão e a esfinge seguido de Quintana e eu. Porto Alegre: L&PM, 2008

Correspondencia
 Diálogos sem fronteira. Mario Arregui y Sergio Faraco: Correspondencia. Porto Alegre: L&PM, 2009. (1a. edición en portugués)

Otros
 Urartu. Porto Alegre: UFRGS & IEL, 1978
 Tiradentes: a alguma verdade (ainda que tardia). Río de Janeiro: Civilização Brasileira, 1980
 Dicionário de autores rio-grandenses contemporâneos. (con Blásio Hickmann) Porto Alegre: Prefeitura Municipal, 1983
 O processo dos Inconfidentes. Petrópolis: Vozes, 1990
 O automóvel: prazer em conhecê-lo (con Hugo Almeida). Porto Alegre: L&PM, 2001
 Snooker: tudo sobre a sinuca (con Paulo Dirceu Dias). Porto Alegre: L&PM, 2005
 O crepúsculo da arrogância: RMS Titanic minuto a minuto. Porto Alegre: L&PM, 2006

Traducciones al español
 Mario Arregui & Sergio Faraco. Correspondencia. Montevideo: Monte Sexto, 1990
 Noche de matar un hombre. Montevideo: Monte Sexto, 1988 - íd.: Ediciones de la Banda Oriental, 1992, 2a ed.
 La dama del Bar Nevada. Montevideo: La Propia Cartonera, 2009

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial
 Blog oficial de Sergio Faraco
 Crónicas sobre Alegrete, por Sergio Faraco.
 Entrevista a Sergio Faraco. Revista Vox, N° 0, octubre de 2000.
 Un diálogo fronterizo: correspondencia entre los escritores Arregui y Faraco, por Pablo Rocca. (El País, 29 de enero de 2010)
 Guerras greco-pérsicas. Cuento de Sergio Faraco, traducido por Julián Murguía., El País, 4 de julio de 2008.

Escritores de Brasil
Cuentistas de Brasil
Traductores de Brasil
Traductores del español al portugués
Abogados de Brasil
Escritores en portugués
Nacidos en Alegrete

Sergio Faraco


Pogradaş ilçesi (), Arnavutluk'un ilçelerinden biriydi. İlçe, ülkenin doğusunda yer almaktaydı. 1992-2000 yılları arasında Görice ilinin bir parçası olup 2000 yılında yapılan idari düzenleme sonucunda idari olarak lağvedilmiştir. Yüzölçümü 725 km² olan ilçenin nüfusu 2010 yılı itibarı ile 70,575'tir. İlçenin merkezi kendisi ile aynı adı taşıyan Pogradaş idi.

Pogradaş ilçesi, İstarova, Çërrava, Dardhas, Pogradaş, Proptisht, Trebinye, Udënisht ve Velçan belediyelerine ayrılmaktaydı.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Pogradec.info
 City of Pogradec
 Explore Pogradec
 Pogradec travel information

Korice ilinin ilçeleri
Arnavutluk'un ilçeleri

Pogradaş (ilçe)


An Ronnbergia deleonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Ronnbergia deleonii in nahilalakip ha genus nga Ronnbergia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ronnbergia

Ronnbergia deleonii


320790 Anestin este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
320790 Anestin este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit la data de 12 martie 2008 la Observatorul La Silla, de programul EURONEAR.

Caracteristici
Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă majoră egală cu 2,58 u.a., o excentricitate de 0,16 și de o înclinație de 17,0° în raport cu ecliptica.

Denumirea asteroidului
Asteroidul a primit denumirea de 320790 Anestin în onoarea astronomului român Victor Anestin.

Note

Vezi și
 Centura de asteroizi

Obiecte astronomice descoperite în 2008
Centura de asteroizi
Asteroizi cu nume de oameni

320790 Anestin


Die Reinerkogelwarte, früher: Rainerwarte, war ein Aussichtsturm auf dem Reinerkogel (früher: Rainerkogel) im Stadtbezirk Andritz unweit der Grenze zum Bezirk Geidorf.

Geschichte und Gestaltung
Franz Clar (1812–1876), ein Arzt, der Stadtverschönerung aus dem Blickwinkel der Gesundheitspflege betrachtete und der von 1861 bis 1866 eine diätetische Heilanstalt geführt hatte, ließ in den frühen 1870er-Jahren auf dem Grazer Rainerkogel eine Aussichts-Gloriette aus Holz errichten, die über ein Wegesystem erreichbar war. Die Warte am 1. Mai 1873 eröffnet und vom steiermärkischen Gebirgsverein übernommen.

Schon 1880 war der Aussichtsturm in schlechtem Zustand, wurde jedoch restauriert. Nach 1890 stürzte die wieder vernachlässigte Warte ein, ihre hölzernen Reste wurden aus Mutwillen in Brand gesetzt. In der Folge untersagten die betroffenen Grundeigentümer die öffentliche Nutzung der Zugänge zur Spitze des Kogels.

1901 entschied sich der Anrainer Oskar Speth Freiherr von Schülzburg (* 1860, † n.a.), die Warte wieder aufzubauen. Am 2. Dezember 1901 fand die behördliche Begehung des Bauplatzes statt, die ohne Einwände gegen das Projekt verlief. Im Hinblick auf die bequeme Erreichbarkeit der zu erbauenden Warte hatte Speth-Schülzburg bereits im Sommer des Jahres eine (über Jahre unbeleuchtet gebliebene) Straße (Weg zum Rainerkogel) anlegen lassen.

Die ab 14. Mai 1902 um 20 Heller zu besteigende Reinerkogelwarte war ein in Fachwerkbauweise konstruierter Turm auf quadratischem Grundriss. Ausgeführt von Baumeister Josef Laber (Kellergeschoß) sowie Zimmermeister Josef Fekonja (Holzarbeiten), hatte das Bauwerk drei Obergeschoße sowie Fenster an Ost- und Westseite. Ein den Bau bekrönender, überdachter Holzumgang diente als Aussichtsplattform. Zur allgemein zugänglichen Warte gehörte ein Turmwärterhaus. Zusätzlich entwickelte sich eine Gastwirtschaft (Turmschenke) mit Restaurantbetrieb. Bereits bei Eröffnung der neuen Warte 1902 bestand zwischen Innenstadt und Andritz eine Straßenbahnverbindung (heute: Linien 4 und 5), von deren Haltestelle Bäckergasse (heute: Robert-Stolz-Gasse) Ausflügler sich auf den Weg zum Gipfel des Kogels machten.

Eng verbunden mit der Wegeerschließung der Warte ist die Jakobsleiter, eine im Frühjahr 1903 entstandene, 350 Stufen aufweisende, von Nischen und Bänken begleitete, direkt zur Warte führende Freitreppe an der Südwestseite des Reinerkogels.

1914 verkaufte Speth-Schülzburg die Liegenschaft um die Warte sowie den Grundstreifen Jakobsleiter um 24.000 Kronen an die Stadtgemeinde Graz zum Zweck der Erhaltung als öffentliche Parkanlage.

1957 wurde die Reinerkogelwarte abgetragen. Ihr ehemaliger Standort ist nunmehr verwaldet. Die Jakobsleiter ist noch heute ein Ausflugsziel.

Literatur
 Renate Kniely: Aussichtswarten um Graz. In: Stadt Graz (Hrsg.), Friedrich Bouvier (Red.): Historisches Jahrbuch der Stadt Graz. Band 38/39. Graz 2009. S. 438–441.

Einzelnachweise

Abgegangenes Bauwerk in Graz
Aussichtsturm in Graz
Aussichtsturm in Europa

Reinerkogelwarte


Şrek, Oscar animasyon ödülü kazanmış 3D animasyon filmdir. William Steig'in 1990'da yazdığı bir masaldan filme uyarlanmıştır. Yeni Zelandalı yönetmen Andrew Adamson tarafından yönetilip yapımcılığını sonradan bu piyasaya katılıp Disney gibi köklü yapımcılara kafa tutan DreamWorks Animation SKG üstlendi. Serinin ilk filmi olan Şrek, 11 Şubat 2002'de hazırlandı. Ayrıca Şrek filmi Oscar törenlerinde Animasyon filmi dalının açılmasıyla birlikte ödül alan ilk film olma özelliğine de sahip. Şrek sözcüğünun muhtemelen İbranicedeki שרעק (Şrak) sözcüğünden ya da Almancadaki korku, şiddet anlamlarına gelen schreck sözcüğünden geldiği düşünülüyor.

Şrek karakteri güreşçi Maurice Tillet'den ilham alınarak yaratılmıştır.

Türkçe sürümünde Şrek'i Okan Bayülgen, Fiona'yı Oya Prosçiler ve Eşek'i ise Mehmet Ali Erbil seslendirdi.

Konusu
Şrek bataklıkta yalnız yaşayan ve yakındaki köy halkının korktuğu yeşil bir devdir. Bir gün evine döndüğünde bütün masal kahramanlarının bataklığına toplandığını görür. Onları kovmaya çalışsa da beceremez. Sonunda pes edip niye buraya geldiklerini ve ne yaparsa gideceklerini sorar. Onlar da Duloc kralı Lord Farquaad'ın kendilerini öldürmek istediğini ve ancak  Şrek'in onu vazgeçirebileceğini söylerler. Şrek, bunun üzerine o gün hayatını kurtardığı ve o andan itibaren hep peşinde dolanan geveze Eşek'le birlikte Lord Farquaad'ın bulunduğu Duloc Krallığı'na doğru yola koyulur.

Oraya vardığında hayatında görmediği kadar büyük bir şehirle karşılaşır; fakat ortalıkta kimse yoktur. Uzaktan gelen sesleri takip ederler ve kendilerini bir gladyator gösterisinin içinde bulurlar. Shrek iyi niyetle krala durumu anlatmaya çalışır fakat kral onu öldürme emri verir. Shrek ve eşek de üzerlerine saldıran herkesi bir yere fırlatırlar. Kral da mecburen dinlemek zorunda kalır. Kral, o günlerde ancak evlenirse gerçek bir kral olabileceğini duyduğu için prenses arayışına
girmiştir. Bu arada Farquaad Zencefil Adam'a işkence yaparak kalan masalın yerini belirledi. Sihirli Ayna ona gerekli bilgileri vermek zorunda kalır. Ayna ona prensesle evleneceği halde kral olabileceğini söyledi. Farquadd bir prenses beğendi, fakat beğendiği prenses olan Prenses Fiona'nın ejderhayla korunan bir kalenin en yüksek kulesinin en tepesindeki odada olduğunu öğrenmiştir. Bunun üzerine Shrek'e istediklerinin olması için o prensesi ona getirmesini söyler. Shrek de kabul eder.

Şrek ve Eşek Prenses Fiona'yı bulurlar. Prenses yıllardır hayatının aşkını beklediği için kafasındaki zırhı çıkarmasını ister. Şrek de çıkarır ve prenses hayal kırıklığına uğrar. Prenses eğer onu gerçekten seviyorsa onu kendisinin gelip
kurtarması gerektiğini söyler ve geri dönmek ister, fakat Shrek izin vermez.

Uzun bir yolculuğun sonunda Şrek, Fiona'ya karşı bir şeyler hissettiğini fark eder fakat ertesi gün saraya varacaklarından ne yapacağını şaşırır. Prenses Shrek'ten geceleri çirkin bir hale dönüştüğünü gizlemek için güneş kararmadan yatmaktadır. Eşek bunu şans eseri görür ve prenses olanları ona anlatırken Shrek elinde çiçekle ona aşkını itiraf etmeye gelecektir. Kapıdayken
olanları duyar fakat prensesin çirkin diye bahsettiği kişinin kendisi olduğunu düşünür ve çok üzülür.

Şrek bu üzüntüyle tüm gece boyunca kaleye kadar yürür ve güneş doğduğunda kralla beraber gelir. Fiona da aslında Shrek'i sevmektedir. Fakat Shrek ona kızgın olduğu için onu sevmediğini ve gitmesini istediğini söyleyince prenses de üzülüp gider.

Şrek Eşek'le konuşurken gerçekleri öğrenir fakat Fiona'nın evlenmesine çok az zaman kalmıştır.
Ama Eşek Şrek'e sürpriz yapar. Ve ejderha ile evliliklerine yetişirler.Şrek tam içeri girmek için kapıya yaklaştığı anda Eşek Şrek'in önüne geçer. Ona Rahibin sözünü söylemesi için beklemesini ister ama rahip o sözü çoktan söylemiştir. Tam Lord Farquaad Fionayı öperken Şrek "İtiraz ediyorum."
der. Fionayla Lord Farquaad'ın birbirini öpmesini engeller. Lord Farquaad için bu durum komik aynı zamanda sinir bozucudur. Bir devin prensese aşık olamayacağını söyleyerek alay eder ve Şrek'i uzaklaştırmak ister. Fiona bu duruma karşı çıkacağı sırada güneş batar ve Fiona deve dönüşür. Lord Farquaad çileden çıkar ve askerlerini Şrek ile Fionaya saldırmalarını söyler.
O sırada Eşek ile Ejderha gelir. Ejderha Lord Farquaadı yer.  Daha sonra Şrek ile Fiona, Eşek ile Ejderha evlenirler. Ve sonsuza dek mutlu yaşamaya başlarlar.

Seslendirenler
Mike Myers ... Shrek (Okan Bayülgen)

Eddie Murphy ... Eşek (Mehmet Ali Erbil)

Cameron Diaz ... Prenses Fiona (Oya Prosçiler)

John Lithgow ... Lord Farquaad (Hakan Vanlı)

Cody Cameron ... Pinokyo (Özgür Özdural)

Vincent Cassel ... Robin Hood (Volkan Severcan)

Conrad Vernon ... Kurabiye (Ziya Kürküt)

Chris Miller ... Sihirli Ayna (Ayhan Kahya)

Jim Cummings ... Lider Şövalye (Ali Ekber Diribaş)

Christopher Knights ... Kör Fare #1 (Bülent Emin Yaraç)

Simon J. Smith ... Kör Fare #2 (Kerem Atabeyoğlu)

Aron Warner ... Kurt (İsmail Yıldız)

Notlar

Dış bağlantılar
 Şrek'in Resmi Sitesi

Amerika Birleşik Devletleri ikili komedi filmleri
En İyi Animasyon dalında Annie Ödülü kazanan filmler
Ogreler
2000'lerde macera filmleri
2000'lerde fantastik filmler
Amerika Birleşik Devletleri parodi filmleri
En İyi Animasyon Filmi Akademi Ödülü sahipleri
Grimm Kardeşler
Şrek filmleri
Amerika Birleşik Devletleri çocuk filmleri
Çocuk kitaplarından uyarlanan filmler
Andrew Adamson'un yönettiği filmler
Kurguda şekil değiştirme
Harry Gregson-Williams'ın müziğini yaptığı filmler
John Powell'ın müziğini yaptığı filmler
2000'lerde Amerika Birleşik Devletleri animasyon filmleri
Amerika Birleşik Devletleri fantastik komedi filmleri
Amerika Birleşik Devletleri komedi-macera filmleri
Amerika Birleşik Devletleri bilgisayar animasyonlu filmleri
2000'lerde İngilizce filmler
2001 çıkışlı komedi filmleri
2000'lerde ilk yönetmenlik denemesi filmler

Şrek


Orangekantarel-familien (Hygrophoropsidaceae) er en Svampe-familie i Rørhat-ordenen. Svampene i denne familie afskiller sig fra andre rørhatte ved at ligne lamelsvampe fordi de ikke har rør under hatten som man normalt ville forvente af rørhatte. Orangekantareller er ikke i familie med almindelige kantareller, som i øvrigt heller ikke er lamelsvampe.

Rørhat-ordenen

Orangekantarel-familien


Iglesia de Nuestra Señora del Patrocinio puede hacer referencia a los siguientes edificios:

Iglesia de Nuestra Señora del Patrocinio en la localidad de Tenaún.

Iglesia de Nuestra Señora del Patrocinio en el Distrito del Rímac.


Acanthosphaera, rod zelenih algi iz porodice Chlorellaceae. Postoje dvije vrste, tipična je C. zachariasii,  u suštini kozmopolitska slatkovodna alga koja živi po jezerima i ribnjacima. Zabilježena je u Europi, Aziji i Sjevernoj Americi, uglavnom u umjerenim klimatskim uvjetima.

Razmnožava se aseksualno, zoosporama (dva biča), 2, 4 ili 8 sporangija.

Vrste
 Acanthosphaera castanea Haeckel
 Acanthosphaera zachariasii Lemmermann
Acanthosphaera tenuispina se vodi kao sinonim za C. zachariasii.

Izvori

Chlorellaceae

Acanthosphaera


Eigil Thielsen (født 17. august 1914 i København, død 27. juni 2000 i Hellerup) var en dansk retsformand og fodboldspiller.

Thielsen var søn af frihavnsdirektør Oscar Thielsen og Ebba f. Herforth. Han blev student fra Ordrup Gymnasium i 1932 og cand. jur. i 1940. Derpå blev han ansat som sekretær i Finansministeriets skattedepartement, hvor han i 1965 avancerede til kontorchef. Samtidig var han tilknyttet Landsskatteretten, hvor han tillige fra 1973 til 1984 virkede som retsformand. Efterfølgende var Thielsen redaktør for en samling dobbeltbeskatningsaftaler for Skatteforlaget og medredaktør af tidskriftet Skat Udland, ligesom han gennem hele sit virke havde været medforfatter på flere juraomhandlende skrifter. Han sad tillige i bestyrelsen for en række familielegater, bl.a. Det Herforthske Familielegat, og var udnævnt Ridder af Dannebrog.

Endvidere gjorde Thielsen sig gældende som ivrig sportsmand, først og fremmest som fodboldspiller på det danske landshold i 1930'erne og sideløbende i fodboldklubben AB, hvor hans far var formand. Desuden var han formand for Dansk Tennis Forbund fra 1969 til 1975.

Kilder
 Kraks Blå Bog 1974

Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Riddere af Dannebrog
Jurister fra Danmark
Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldlandsholdsspillere fra Danmark
Danskere i 1900-tallet
Personer fra København

Eigil Thielsen


أكيو سوياما (陶山章央 سوياما أكيو) هو مؤدي أصوات ياباني ولد في 8 يوليو 1968 في تويوناكا, أوساكا.

أدواره في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 وولفز راين - هيغي
 ساكورا تايسن - إيتشيرو أوغامي
 تسوباسا كرونيكل - سوراتا
 دوت هاك روتس - إيتا
 ناباري نو أو - هيو
 الآن وبعدئذ، هنا وهناك - تابول
 تنجن توبا جورين لاجان - سيتوماندر
 فروتس باسكت - هاتسوهارو سوما
 ساموراي تشامبلو - كازونوسكي
 روميو x جولييت - بيتروكيو
 سابق ولاحق - بارع
 جانباريد مارتش - يوهي تاكيغاوا
 هيرومان - نيك
 تنبو إيبون أياكاشي أياشي - غوروتا
 رايدباك - دوتا كاواي
 ماذا لو كانت مديرة بيسبول الثانوية تقرأ "الإدارة" من تأليف دراكر - جيرو كاشيواغي
 هجوم العمالقة - هيوغو
 هجوم العمالقة Season 2 - هيوغو
 بوكيمون - كوجي
 داي الشجاع (2020) - زامزا
 دي سايد ترويميراي - جونبي أودا
 سيرك كاراكوري - بريغيلا

أنمي الإنترنت
 بوكيمون جينيريشنز - تابيثا

أوفا أنمي
 ساكورا تايسن: ذكرى تقاعد سوميري كانزاكي - إيتشيرو أوغامي
 ساكورا تايسن: إكول دو باريس - إيتشيرو أوغامي
 ساكورا تايسن: لو نوفو باريس - إيتشيرو أوغامي

أفلام أنمي
 حروب ساكورا: الفيلم - إيتشيرو أوغامي

أدواره في ألعاب الفيديو
 تيلز أوف سيمفونيا: دون أوف ذا نيو وورلد - ديكس
 تيلز أوف فيسبيريا - زاغي
 سلسلة ألعاب ساكورا تايسن
 ساكورا تايسن - إيتشيرو أوغامي
 ساكورا تايسن 2: إياك والموت - إيتشيرو أوغامي
 هاناغومي تايسن كولمنز 2 - إيتشيرو أوغامي
 ساكورا تايسن 3: هل باريس تحترق - إيتشيرو أوغامي
 ساكورا تايسن 4: فلتقعن في الحب يا أيتها الفتيات - إيتشيرو أوغامي
 ساكورا وورز: سو لونغ، ماي لاف - إيتشيرو أوغامي
 تيل كونشرتو - وافل رايبريد
 بروجكت X زون 2 - إيتشيرو أوغامي

وصلات خارجية

مراجع

 ويكيبيديا اليابانية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من تويوناكا (أوساكا)
تحويلات
ممثلو أداء صوتي ذكور من محافظة أوساكا
ممثلو أداء صوتي يابانيون
ممثلو ألعاب فيديو يابانيون
ممثلون من أوساكا
ممثلون يابانيون في القرن 20
ممثلون يابانيون في القرن 21
مواليد 1968
مواليد في تويوناكا (أوساكا)

أكيو سوياما


Elefantine () er en ø i Nilen, historisk i det nordlige Nubien. Den er nu en del af den moderne by Aswan i Sydegypten. Elefantine er 1200 meter lang fra nord til syd og 400 meter bred hvor den er bredest. Øen ligger umiddelbart nedenfor Nilens første katarakt ved grænsen mellem Øvre Egypten og Nedre Nubien. På sydspidsen ligger et arkæologisk udgravningsområde og Aswanmuseet. I midten ligger tre landsbyer, og i nord ligger et stort luksushotel.

Øer i Egypten
Øer i vandløb

Elefantine


වස්තු නැඹුරු ක්‍රමලේඛනය (Object-oriented programming (OOP)) යනු දත්ත සහ කේත අඩංගු විය හැකි "වස්තු" (objects) වල සංකල්පය මත පදනම් වූ ක්‍රමලේඛන ආදර්ශයකි (programming paradigm). දත්ත ක්ෂේත්‍ර ස්වරූපයෙන් ගුණාංග (attributes) ලෙස හැඳින්වේ. කේතය ක්‍රියා පටිපාටි ආකාරයෙන් ක්‍රම (methods) ලෙස හැඳින්වේ.

වස්තූන්හි පොදු ලක්ෂණයක් වන්නේ ඒවාට අනුයුක්ත කර ඇති වස්තුවේ දත්තක්ෂේත්‍ර වෙත ප්‍රවේශ වීමට සහ වෙනස් කිරීමට හැකිවීමනි. සාමාන්‍යයෙන්, මෙම වස්තුව හැඳින්වීමට විශේෂ නම් this හෝ self භාවිතා කරයි. OOP ආදර්ශකයේ, පරිගණක වැඩසටහන් නිර්මාණය කර ඇත්තේ ඒවා එකිනෙක හා අන්තර් ක්‍රියා කරන වස්තු වලින් සමන්විත වීමෙනි.

OOP භාෂා විවිධ වේ. එනම් වර්ග දෙකකි :

 පන්ති මත පදනම් වූ භාෂා (class-based) : වස්තූන්හි තත්වය සහ ක්‍රියාකාරීත්වය පන්ති සාමාජිකයින්ට අනුව ලබා දෙන අතර ඒවායේ වර්ග (type) ද තීරණය කරයි.
 මූලාකෘති මත පදනම් වූ භාෂා (prototype-based) : වස්තූන් මූලාකෘති වස්තුවෙන් (prototype object) ක්‍රියාකාරීත්වය ලබා ගනී.

නමුත් වඩාත්ම ජනප්‍රිය පන්ති මත පදනම් වූ භාෂා වර්ගය වේ.

බහුලව භාවිතා වන බොහෝ OOP භාෂා (උදා: C++, Java, Python) බහු සුසමාදර්ශ / බහු-පරම (multi-paradigm) වේ. ඒවා සාමාන්‍යයෙන් අත්‍යවශ්‍ය (imperative) සහ ක්‍රියා පටිපාටි වැඩසටහන් (procedural programming) සමඟ ඒකාබද්ධව OOP වැඩසටහන් වලට අඩු වැඩි මට්ටමකින් සහාය වේ.

සැලකිය යුතු මට්ටමින් OOP භාෂාවලට ඇතුළත් වන්නේ : Ada, ActionScript, C++, Common Lisp, C#, Dart, Eiffel, Fortran 2003, Haxe, Java, JavaScript, Kotlin, logo, MATLAB, Objective-C, Object Pascal, Perl, PHP, Python, R, Raku, Ruby, Scala, SIMSCRIPT, Simula, Smalltalk, Swift, Vala සහ Visual Basic.NET.

References
පරිගණක වැඩසටහන්කරණය

වස්තු නැඹුරු ක්‍රමලේඛනය


කන්තලේ නගරය ශ්‍රී ලංකාවේ නැගෙනහිර පලාතේ ත්‍රිකුණාමලයේ දිස්ත්‍රික්කයේ මධ්‍යයට වන්නට පිහිටා ඇත. එහි දෙවන අගබෝ රඡතුමා විසින් නිර්මානය කරන ලද කන්තලේ වැව පිහිටා ඇත.එය කලින් තිබු කුඩා වැවක් විශාල කර නිර්මානය කර ඇත. එහි ජල ධාරිතාව අක්කර අඩි 114000 වේ. ඒ ආසන්නයේ ඇති අනිත් වැව කන්තලේ පොඩි වැව නොහෙත් වෙන්ඩ්‍රාසන් වැව වේ. එහි ජල ධාරිතාව අක්කර අඩි 22000 වේ. මේ ප්‍ර‍දේශයේ තවත් වැව් කිහිපයක්ම ඇති අතර එයින් එක් වැවක් වන වාන්ඇල වැව ජල ධාරිතාවය අක්කර අඩි 2160 කි.

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන
කන්තලේ

කන්තලේ


Myndhöggvarinn (latína: Sculptor) er lítið og dauft stjörnumerki á suðurhimni. Því var fyrst lýst af Nicolas Louis de Lacaille á 18. öld. Upphaflega hét það "vinnustofa myndhöggvarans" (Apparatus Sculptoris) en það var síðar stytt í Sculptor.

Tenglar
 Myndhöggvarinn á Stjörnufræðivefnum

Stjörnumerki

Myndhöggvarinn


Rússneska karlalandsliðið í körfuknattleik leikur fyrir hönd Rússlands í körfuknattleik. Það hefur verið meðlimur í FIBA síðan árið 1992. Það er talið með sterkustu liðum heims.

Árangur

HM
HM-gull: -
HM-silfur: 1994, 1998
HM-brons: -

EM
EM-gull: 2007
EM-silfur: 1993
EM-brons: 1997, 2011

Ólympíuleikarnir
Ól-gull: -
ÓL-silfur: -
Ól-brons: 2012

Heimildir
https://russiabasket.ru/

Karlalandslið í Körfuknattleik


Néstor Gambetta Bonatti (Callao, 11 de julio de 1894 — Callao, 9 de marzo de 1968), fue un militar, político y promotor cultural peruano reconocido por sus servicios a la patria y en el campo de las letras.

Biografía
Estudió en los colegios Don Bosco e Instituto Chalaco. En su juventud ingresó a la Escuela Militar de Chorrillos, donde egresó como subteniente. Parte a Europa para servir a los ejércitos de España y Francia, y a la Legión Extranjera en África del Norte. Su proceder le hace merecedor de diversas condecoraciones: Orden de Carlomagno del Vaticano, Orden del Libertador Bolívar, Orden del Libertador San Martín, Palmas académicas de Francia, entre otras. En 1932 asciende a capitán, y labora en la Escuela Superior de Guerra. Gambetta participó en la Guerra colombo-peruana de 1932-1933, conflicto que se llevó a cabo en la cuenca del Río Putumayo, en la ciudad de Leticia.

En 1947 el presidente Bustamante y Rivero lo nombró Prefecto del Callao. Luego es elegido como Senador por El Callao, donde promueve la Ley 11008 de Beneficios sociales a los trabajadores de la Compañía Peruana de Vapores, la apertura del tramo Chucuito - La Punta, el apoyo a colegios como el Dos de Mayo y el General Prado, a clubes deportivos como el Atlético Chalaco, y la construcción del local de la Prefectura del Callao. Asimismo en 1956, promovió la ampliación de los límites de la Provincia del Callao, adquiriendo terrenos de San Martín de Porres e incorporándose Ventanilla con la Ley 12538.

Gambetta Bonatti era pegado a los temas de historia y promotor incansable del chalaquismo. Publicó sus crónicas en el diario El Comercio y posteriormente en sus libros Cosas del Callao (1936) y Genio y figura del Callao (1967), con prólogo de César Miró. También los ensayos El Real Felipe del Callao (1945), Diccionario militar, España en África, Los grandes capitanes a través de la historia militar (Arequipa, 1938), entre otros. Ocupó la presidencia de la Benemérita Sociedad Fundadores de la Independencia.

Referencias

Militares de Perú
Políticos de Perú
Chalacos
Senadores de Perú 1945-1948
Senadores por El Callao
Prefectos del Callao

Néstor Gambetta Bonatti


Spermanțetul (de asemenea denumit și ceara de balenă, cetaceum și spermaceti) este materie grasă de culoare albă, cu aspect de ceară, care se obține din craniul de cașalot (Physeter macrocephalus). Este folosit în cosmetică și la fabricarea lumânărilor.

Spermanțetul este insolubil în apă, puțin solubil în etanol la rece și ușor solubil în etanol la cald, eter dietilic, cloroform, benzen și sulfură de carbon. Este alcătuit în principal din palmitat de cetil (ester al alcoolului cetilic cu acidul palimitic), C15H31COO-C16H33.

Vezi și
 Ambră
 Ceară

Referințe

Ceruri

Spermanțet


Clan Moccia er elsti, stærsti og burðugasti glæpahópurinn í "Camorra" í Napolí og starfar í norð-austur hlutanum í borginni. Hópurinn starfar ennfremur í kringum Róm.

Hópurinn er nefndur eftir Gennaro Moccia sem var skotinn til bana í maí 1976, að líkum lætur af öðrum glæpahópum í borginni, nánar til tekið hópum kenndum við Giubliano og Magliulo, en þessum átökum lauk með því að Clan Moccia hafði betur og tók yfir svæði þeirra í hverfinu Afragola og þar í kring.

Þegar Gennaro Moccia deir tekur konan hans Anna Mazza við hans hlutverki og er hún fyrsta konan á Ítalíu til að fara fyrir glæpahóp og vera dæmd fyrir slíkt.

Árið 2009 fór í dreifingu þar með talið á Íslandi myndband sem sýnir mann með derhúfu í lítilli búð, með bláan kæliskáp fyrir aftan sig skjóta niður annann í búðinni (L'omicidio Bacioterracino). Sá sem fyrir varð hét Mariano Bacioterracino og var einmitt einn áætlaðra skotmanna sem réð fyrrnefndan Gennaro af dögum. Hafði hann verið fundin sekur á fyrsta dómstigi en sýknaður á æðra fyrir einmitt það morð. Aðrir sem sagðir vora þáttakendur í árásinni (á Gennaro) voru þegar "farnir að synda með fiskunum"  fyrir tilstilli hópsins.

Camorra samtök

Clan Moccia


Bătălia de la Buda (1686) s-a purtat între Liga Sfântă și Imperiul Otoman, ca parte a campaniei de alungare a turcilor din Europa după victoria obținută în Bătălia de la Viena. Liga Sfântă a cucerit Buda (astăzi Budapesta), după un lung asediu.

Context

Buda otomană

În 1541 Buda a fost cucerită de turci după Asediul Budei și s-a aflat sub dominație otomană în următorii 145 de ani.
Declinul economic al Budei în timpul ocupației otomane s-a caracterizat prin stagnarea numărului populației, iar populația Budei nu era mai mare în 1686 decât cu două secole mai devreme, în secolul al XV-lea. Otomanii au lăsat palatul regal maghiar să se ruineze. Clădirea a fost transformată ulterior de otoman într-un depozit de praf de pușcă , care a sărit în aer în timpul asediului din 1686. Populația maghiară creștină nu s-a simțit în siguranță în timpul ocupației otomane, iar numărul ei s-a redus semnificativ în următoarele decenii, din cauza lor faptului că mulți maghiari s-au refugiat în Ungaria regală stăpânită de habsburgi. Numărul imigranților evrei și țigani a crescut în timpul ocupației otomane a Budei. Orașul a devenit un centru cultural și comercial otoman. Unele dintre bisericile din oraș au fost transformate în moschei, fără a fi distruse. Au fost construite biserici, moschei, școli, cantine, brutării și băi turcești.

Etapele premergătoare asediului din 1686
După înfrângerea otomanilor în Al Doilea Asediu al Vienei, cu care a început Războiul dintre Liga Sfântă și Imperiul Otoman, împăratul Leopold I a întrevăzut oportunitatea unei ofensive antiotomane și a recuceririi Ungariei, prin alungarea turcilor din capitala maghiară Buda. Cu ajutorul papei Inocențiu al XI-lea, a fost formată pe 5 martie 1684 Liga Sfântă, compusă din Sfântul Imperiu Roman, Uniunea statală polono-lituaniană și Republica Venețiană, care a reprezentat o alianță a statelor creștine împotriva turcilor.

Cu toate acestea, prima încercare a Ligii Sfinte de a recuceri Buda s-a încheiat cu o înfrângere, iar austriecii și aliații lor au fost nevoiți să se retragă cu mari pierderi după 108 de zile de asediere a orașului ocupat de otomani.

Asediul

În 1686, la doi ani după primul asediu asupra Budei, a fost inițiată o nouă campanie pentru recucerirea orașului. De această dată armata Ligii Sfinte era mult mai mare, fiind formată din 65.000-100.000 de militari germani, maghiari, croați, olandezi, englezi, spanioli, cehi, italieni, francezi, burgunzi, danezi și suedezi. Garnizoana otomană avea doar 7.000 de soldați.

Asediul a început pe la mijlocul lunii iunie 1686. Pe 27 iulie, armata Ligii Sfinte a inițiat un atac masiv, care a fost respins de turci, fiind înregistrate 5.000 de pierderi umane. O oaste otomană de întărire, condusă de Marele Vizir Sarı Soliman Pașa, a ajuns la Buda la mijlocul lunii august, dar forțele otomane asediate, conduse de generalul comandant Abdurrahman Abdi Arnavut Pașa, nu au putut lansa o ofensivă. Eforturile de apărare ale lui Abdi Pașa au fost considerate "eroice" de Tony Jaques în cartea sa "The Dictionary of Battles and Sieges", iar generalul comandant a murit în luptă.

Prințul Eugen de Savoia și armata sa de dragoni nu au participat direct la pătrunderea în oraș, dar au asigurat apărarea spatelui armatei Ligii Sfinte împotriva armatei turcești de întărire, care nu a putut preveni capturarea cetății după 145 de ani de ocupație otomană.

Masacrarea evreilor și musulmanilor
După cucerirea orașului, soldații occidentali creștini victorioși și-au manifestat furia față de "s". Cunoașterea amenințării turcești era puternic înrădăcinată în conștiința europenilor, fiind alimentată de rapoartele despre atrocitățile turcești săvârșite împotriva civililor și de atitudinea antiotomană a bisericilor creștine :"Buda a fost capturată și a căzut victimă jafului. Soldații au comis astfel de excese, manifestându-și furia împotriva turcilor, din cauza rezistenței lor îndelungate și persistente, care îi costase pierderea unui număr mare dintre camarazii lor, și nu au ținut cont nici de vârstă și nici de sex. Electorul Bavariei și Ducele de Lorena au fost deranjați să afle de uciderea bărbaților și de violarea femeilor și au dat ordine pentru stoparea masacrelor, iar viețile a peste 2.000 de turci au fost salvate."Peste 3.000 de turci au fost uciși în masacrul comis de trupele imperiale, iar violența a fost îndreptată nu numai împotriva musulmanilor, ci și împotriva populației evreiești din Buda. În calitate de supuși ai Imperiul Otoman, care s-au bucurat de o mai mare toleranță sub ocupanții otomani decât sub ocupanții habsburgii, evreii au luptat cot la cot cu turcii și au fost considerați aliații lor. După cucerirea orașului, comunitatea evreiască din Buda, care număra în zilele ei de gloria maxim 3.000 de persoane, a fost aproape complet nimicită. Aproximativ jumătate din cei 1.000 de evrei din oraș au fost masacrați; sute de evrei și 6.000 de musulmani au fost capturați pentru a fi vânduți ca sclavi sau ținuți ostatici pentru a se obține o răscumpărare ca "pedeapsă" pentru loialitatea lor față de turcii otomani. Casele și proprietățile evreilor au fost jefuite și distruse. Cetățenii maghiari de confesiune reformată au susținut eliminarea completă a populației evreiești din Ungaria. Majoritatea evreilor rămași în Buda, la fel ca majoritatea celor din restul Ungariei, a plecat odată cu turcii care se retrăgeau. Cei prinși au fost trimiși la Viena, Pozsony sau Mikulov. Moscheile și minaretele din Buda au fost distruse și trei sinagogi au fost incendiate, împreună cu numeroase cărți valoroase, de către Armata Sfântului Imperiu Roman.

Cele mai sângeroase evenimente ale bătăliei au fost înregistrate de Johann Dietz din Brandenburg, medic militar al armatei asediatoare:"... Nici măcar pruncii din pântecele mamelor nu au fost cruțați. Cu toții au fost trimiși la moarte. Am fost complet îngrozit de ceea ce s-a întâmplat aici. Oamenii erau mult mai cruzi decât fiarele sălbatice (Bestien)."

Trupele imperiale și-au îngropat morții și au aruncat cadavrele turcilor și evreilor în Dunăre.

Urmări
Buda a fost sub dominație otomană timp de un secol și jumătate, iar ocupația otomană nu s-a încheiat prin lupta ungurilor, ci prin intervenția în forță a oștilor habsburgice. Această situație a fost reflectată în aranjamentele politice postbelice.

Ca o consecință a recapturării Budei de la turci, precum și a victoriei în Bătălia de la Mohács (1687), parlamentul maghiar a recunoscut la Pressburg în noiembrie 1687 că moștenirea coroanei ungare a trecut în mâinile Casei de Habsburg, fără a se opune acestui fapt. În plus, parlamentul maghiar s-a angajat să -l încoroneze pe succesorul habsburgic la tron, încă din timpul vieții tatălui său, ca rege al Ungariei. Astfel, pe 9 decembrie 1687, Iosif, fiul în vârstă de nouă ani al împăratului Leopold, a fost încoronat ca primul rege ereditar cu coroana Sfântului Ștefan. Ungaria a devenit o țară ereditară a Casei de Habsburg și în iunie 1688 a fost înființată "comisia pentru organizarea Regatului Ungariei", care avea scopul de a crea un guvern monarhist puternic în țara coroanei Sfântului Ștefan.

Referințe

Legături externe
 Marele Asediu al Budei (1686)

Antisemitism
Bătăliile Ungariei
Bătăliile Imperiului Otoman
Bătăliile Sfântului Imperiu Roman

Bătălia de la Buda (1686)


Grønlig engsvirreflue (Chrysogaster virescens) er en europæisk svirreflueart, som først blev beskrevet af Friedrich Hermann Loew 1854. Fluen indgår i slægten Chrysogaster (sammen med den gulvingede og den sortvingede engsvirreflue, mens andre engsvirrefluer er i slægten Melanogaster), der igen indgår i familien Syrphidae (svirrefluer).

Artens udbredelsesområde er Tyskland., men den kan også forplante sig i tilgrænsende områder, herunder Sverige. Ingen underarter nævnes i Catalogue of Life.

Billedgalleri

Referencer

Eksterne links

Svirrefluer

Grønlig engsvirreflue


Le dème d'Ydroúsa, en , est un ancien dème de l'île d'Ándros en Égée-Méridionale, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème d'Ándros.

Selon le recensement de 2011, la population du dème s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Égée-Méridionale
Dème d'Ándros

Dème d'Ydroúsa


A Política Nacional para a População em Situação de Rua (PNPSR) é uma política do Governo do Brasil composta por uma lista de princípios, diretrizes e objetivos que se destinam a promover a integração e a sistematização das políticas públicas e das ações da sociedade civil voltadas para este segmento da população. Foi instituída por decreto presidencial de 23 de dezembro de 2009, o qual também criou o Comitê Intersetorial de Acompanhamento e Monitoramento da Política Nacional para a População em Situação de Rua (CIAMP-Rua), reestruturado pelo decreto nº 9.849, de junho de 2019. O CIAMP-Rio visa à elaboração de estratégias de implementação, avaliação e monitoramento da PNPSR.

Ligações externas
Decreto Nº 7.053 de 23 de dezembro de 2009
Decreto Nº 9.894 de 27 de junho de 2019

2009 na política do Brasil
Governo Lula (2003–2011)
Políticas sociais


كالا نيرا (Καλά Νερά) هي مدينة في ماغنيسيا في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 902 نسمة.

مراجع

مدن اليونان
أماكن مأهولة في بيليون (دوديكانيسوس)

كالا نيرا


Sad but True (engl. für: "Traurig aber wahr") ist ein Lied der US-amerikanischen Metal-Band Metallica. Das Lied wurde im Frühjahr 1993 als fünfte und letzte Single ihres fünften Studioalbums Metallica ausgekoppelt.

Entstehung
Sad but True wurde von James Hetfield und Lars Ulrich geschrieben. Am 13. September 1990 nahm die Band eine Demoversion des Liedes auf, welches sich von der finalen Version durch eine wesentlich höhere Geschwindigkeit unterscheidet. Sänger James Hetfield fand die ursprüngliche Version "zu freundlich" und störte sich an dem hektischen Gesang. Dennoch zeigte sich Produzent Bob Rock von dem Lied begeistert und meinte, dass das Lied das Kashmir der 1990er Jahre werden könne. Dabei bezog sich Rock auf ein Lied der Band Led Zeppelin.

Die Musiker und Rock entschieden sich dazu, das Tempo zu drosseln, wodurch das Lied mehr Wucht erhielt. Bandmanager Cliff Burnstein erklärte, dass man "mit diesem Lied Zähne ziehen könne". Abgesehen von den Coverversionen stimmten Metallica erst zum zweiten Mal in ihrer Karriere die Gitarren um einen Ton tiefer. Das erste Mal tat die Band dies bei The Thing that Should Not Be. Vor dem Gitarrensolo setzt die Musik für sechs Schläge aus. James Hetfield erklärte, dass die Band gelernt habe, nicht jede Pause mit Musik oder Gitarren zu füllen. Während des Refrains spielt Hetfield zusätzlich eine Slide-Gitarre, was Kirk Hammett zunächst missfiel.

Die Inspiration für das Lied holte sich James Hetfield von dem Spielfilm Magic – Eine unheimliche Liebesgeschichte aus dem Jahre 1978. Lars Ulrich erklärte in einem Interview, dass es in dem Lied darum geht, wie verschiedene Persönlichkeiten in der Psyche eines Menschen den Betroffenen verschiedene Dinge tun lassen. Ferner wird ergründet, wie diese Dinge in Konflikt geraten und darum kämpfen, die Kontrolle über die Person zu erlangen.

Live-Aufführungen
Sad but True ist eines von neun Liedern, die Metallica bei mehr als 1.000 Konzerten gespielt haben. Die anderen sind Master of Puppets, Creeping Death, One, Seek & Destroy, For Whom The Bell Tolls, Enter Sandman, Fade To Black und Nothing Else Matters. Im Juli 2000 übernahm Kid Rock bei drei Konzerten den Gesang, da James Hetfield wegen einer Verletzung nicht auftreten konnte. Im Juni 2004 sprang der Slipknot-Schlagzeuger Joey Jordison für Lars Ulrich ein, nachdem dieser wegen eines medizinischen Notfalls im Krankenhaus behandelt werden musste. Bei einigen Konzerten im Herbst 2004 sang James Hetfield das Lied gemeinsam mit dem Godsmack-Sänger Sully Erna.

Rezeption

Stefan Popp vom Onlinemagazin Metal1.info bezeichnete das Lied als "sehr stark", obwohl es auf "einem der simpelsten Riffe der Bandgeschichte basiert".

Sad but True belegte in der vom Magazin Guitar World erstellten Liste der 100 besten Metallica-Lieder aller Zeiten Platz 11. Es ist das bestplatzierte Lied des Albums Metallica.

Die Single Sad but True erreichte Platz 20 in den britischen, Platz 42 in den deutschen und Platz 98 in den US-amerikanischen Singlecharts.

Coverversionen
 1996: Apocalyptica
 1998: In Strict Confidence
 2000: Kid Rock (als American Bad Ass)
 2003: Snoop Dogg
 2011: The New Black
 2020: The Hu
 2021: St. Vincent

Neben den Coverversionen des Liedes wurden aus ihm auch mehrfach Stücke als Samples in anderen Titeln verwendet, so von Kid Rock und Upon a Burning Body feat. Ice-T.

Einzelnachweise

Lied 1991
Metalsong
Metallica-Lied
Lied von James Hetfield
Lied von Lars Ulrich

Sad but True


Ali Tufan Kıraç ya da bilinen sahne adıyla Kıraç (d. 17 Haziran 1972; Göksun), Türk bestekâr, söz yazarı ve müzisyen. Modern Anadolu Rock sanatçısı ve ozanı olarak bilinir.

Hayatı
Öğretmen bir babanın çocuğu olarak ilköğrenimine doğduğu şehir olan Kahramanmaraş'ta başladı. 1982'de ilkokul dördüncü sınıftayken babasının tayini nedeniyle ailesiyle birlikte İstanbul'a yerleşti. İlk, orta ve lise eğitimini İstanbul Hasköy'de tamamladı.

Lise eğitimini tamamladıktan sonra Marmara Üniversitesi, Atatürk Eğitim Fakültesi Müzik Öğretmenliği bölümüne girdi. 1992 yılına gelindiğinde Ortaköy'de bir barda sahne hayatına başladı. Kendi müziğini daha geniş kitlelere duyurma, paylaşma arzusu sonucu 1994 yılında ilk demo kasetini hazırladı. Bir arkadaşının aracılığıyla TMC Film ile tanıştı. 1998 yılı Mayıs ayında ilk albümü Deli Düş piyasaya sürüldü. "Dağların Kadını", "Talihim Yok Bahtım Kara" ve "Ben Yolumu Bulurum" şarkılarına klip çekildi.

Özel hayatı

15 Kasım 2008 tarihinden beri yapımcı, oyuncu ve yazar Ayşe Şule Bilgiç ile evlidir. Çift Elif Iraz ve Çağrı Manas adında 2 çocuk sahibidir.

Müzik kariyeri
2000 yılı Ocak ayında ikinci albümü Bir Garip Aşk Bestesi çıktı. İlk klip şarkısı "Gidiyorum"'un başarısının ardından Kıraç'ın dinleyici kitlesi arttı. "Bir Garip Aşk Bestesi" ve "Karahisar Kalesi" adlı şarkılara da müzik klibi çekildi. Bir sene sonra; 2001 yılı Şubat ayında Funda Arar'la yaptığı düet albüm Sevgiliye Sevgililer Günü anısı olarak dinleyicilerle buluştu. Bu albümde "Sevgiliye" ve "Çeşminaz" parçalarına klip çekildi. Aynı yılın sonunda müzikseverlerle buluşan "Zaman" albümüyle geniş kitlelere sesini duyurmaya devam etti. Bu albümde "Endamın Yeter", "Gönül", "Kan ve Gül", "Yıllar Sonra" ve "Zaman" parçalarına klipler çekildi.

2002 yılında TMC Film'den gelen bir diziye jenerik ve müzik yapma teklifi müzikal yaşamında yeni bir kapı açtı. Zerda'nın jeneriği ve müzikleri geniş kitlelerin ilgisini çekmeyi başardı. 2003 yılı baharında dizinin müziklerinden oluşan Zerda albümü müzik marketlerdeki yerini alarak başarılı bir satış grafiği yakaladı. Zerda'nın başarısını bir başka dizi, Bir İstanbul Masalı takip etti. Yüksek izlenme oranı bulunan Aliye, Binbir Gece ve Beyaz Gelincik adlı dizilerin müziklerine de imzasını atan Kıraç, Aliye/Soundtrack'le adını daha çok duyurdu.

2003 Ağustos ayında yeni albümü Kayıp Şehir için stüdyo çalışmalarına başladı. Albümde yer alan "Senden Başka", "Tek Hatıra", "Razıysan Gel", "Yalan" ve "Ayşe" adlı şarkılara video klip çekildi.

Fenerbahçe'nin 100. yılı için 2007 yılında bir de beste yaptı Funda Arar'la birlikte TRT 4'te Gölgeler adlı müzik programını sundu. Aynı sene Binbir Gece ve Annem dizilerinin müziğini yaptı.

2008 yılında Yağmur Zamanı, Gözyaşı Çetesi, Sessiz Fırtına adlı dizilerin müziğini yaptı. Nişanlısı Ayşe Şule Bilgiç'in yazdığı Gönül Salıncağı adlı dizinin müziklerini yapıp ufak bir rolde oynadı. Aynı yılda A Millî Futbol Takımımızın Avrupa Futbol Şampiyonasında gösterdiği başarıdan ötürü Haydi adlı albümü çıkardı. Daha sonra ise O... Çocukları adlı sinema filminin müziklerine imza attı.

2009 yılının sonlarında da Yolcu albümü piyasaya çıktı. Ardından Ayşe Şule Bilgiç ile evlendi ve baba oldu.

2010 yılında Dünya Basketbol Şampiyonasında yer alan Türkiye millî basketbol takımı için Show Zamanı adlı albümü çıkardı. Aşk ve Ceza, Unutulmaz, Ömre Bedel ve Show TV'de yayımlanan Karadağlar dizisinin müziklerini yaptı.

Diskografi

Albümler
 1998: Deli Düş
 2000: Bir Garip Aşk Bestesi
 2001: Sevgiliye
 2001: Zaman
 2003: Kayıp Şehir
 2007: Benim Yolum
 2008: Kıraç Toprağın Türküleri
 2009: Garbiyeli 2009: Rock Dünyasından Sesleniş
 2009: Yolcu
 2011: Derindekiler
 2014: Çık Hayatımdan

Dizi/Film Müzikleri
 2003: Zerda
 2004: Bir İstanbul Masalı
 2005: Aliye
 2008: Binbir Gece
 2008: Gözyaşı Çetesi
 2008: Sessiz Fırtına
 2008: Yağmur Zamanı
 2008: O... Çocukları
 2008: Son Bahar
 2009: Pulsar
 2010: Unutulmaz
 2010: Aşk ve Ceza
 2011: Karadağlar
 2011: Gönülçelen
 2015: Acı Aşk
 2017: Meryem

Tekliler
 2008: Haydi Haydi
 2010: Show Zamanı
 2011: Dön Artık
 2013: Beddua
 2016: Yolun Sonu
 2016: Senden Sonra
 2017: Kerkük Zindanı
 2018: Benim Halkım
 2020: Hayat
 2021: Vatan Marşı
 2021: Gel Sevdiğim
 2021: Melekler Ağlar
 2021: Aşk Yasak mı?
 2021: Çemberimde Gül Oya (Bertuğ Cemil ve Su Soley ile)
 2021: Haydi

Antolojiler
 2019: Beni Ben Yapan Şarkılar
 2022: Türk Marşları
 2022: Türküler (Akustik) 2022: Türküler (Rock) Dizi müzikleri
Aralarında Zerda, Aliye, Unutulmaz, Binbir Gece ve Beyaz Gelincik, Bir İstanbul Masalı ve Kaçak gibi dizilerin de bulunduğu çok sayıda dizinin müziğini yapmıştır.

Ayrıca Kıraç, 2005 yılında ilki düzenlenen 1. Beyaz İnci Televizyon Ödülleri'nde Drama dalında Bir İstanbul Masalı'' adlı dizi ile En İyi Müzik ödülünü kazandı.

Ayrıca Bakınız

 Türkçe Rock ve Metal Coverlar Listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

1972 doğumlular
Yaşayan insanlar
Göksun doğumlular
Kahramanmaraş doğumlu müzisyenler
Türk milliyetçileri
Türk sosyalistler
Anadolu rock müzisyenleri
Türk rock gitaristleri
Türk bas gitaristler
Türk bağlamacılar
Türk tamburiler
Altın Kelebek Ödülü sahipleri
Türk film müziği bestecileri
Kral TV Video Müzik Ödülü sahipleri
TMC sanatçıları
20. yüzyıl Türk bestecileri
21. yüzyıl Türk bestecileri
Türk söz yazarları

Kıraç


La o barieră este un film românesc din 1990 regizat de Radu Igazsag.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1990 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1990
Filme regizate de Radu Igazsag

La o barieră


Ensembles

Ensemble Marktplatz

Kirche und Amtshaus auf dem Marktplatz bilden den Kern des Ortes, der, 1130 erstmals erwähnt, im späten 13. Jahrhundert teilweise, 1447 vollständig in den Besitz des Stiftes Kempten überging. Die längsrechteckige Platzgestalt mit Giebelfronten von Häusern vor allem des 18./19. Jahrhundert verrät in ihrer Regelmäßigkeit eine planmäßige Anlage der stiftkemptischen Pfleger, die wohl nach den Ortsbränden von 1560 und 1656 entstanden ist. Nach erneutem Brand 1804 wurde die Ostseite des Platzes erneuert. Dagegen repräsentieren Kirche und Amtshaus nach Bausubstanz und Lage (divergierende Bauachsen untereinander und zum Platzrand) den ursprünglichsten historischen Kern. Die Kirche war im 15. Jahrhundert als Wehrkirche mit einem mächtigen Turm, der dem Platz das Gepräge gibt, und mit zweigeschossiger Wehrmauer mit Tortürmen (1805 niedergelegt) ausgestattet – ihre Grenzen sind im Straßenverlauf noch erhalten und sind wichtiger Bestandteil des Ensembles. Im Schutz der Mauern befand sich die ehem. fürstäbtliche Schmalzwaage (später Cordonhaus) und der Zehentstadel ("Heiligenspeicher", später Rathaus). Außerhalb der ehem. Mauer, südlich der Kirche, beherrscht das administrative Zentrum der stiftkemptischen Pfleger, das Amtshaus, den Platz, ein stattlicher dreigeschossiger Satteldachbau von 1570. Er wurde anstelle des 1455 erbauten Gredhauses (Kornhaus) errichtet und behielt dessen Funktion teilweise bis 1868 bei. Die freie Lage auf dem Platz und eine auffällige Häufung von Gasthäusern (wohl ehemalige Brauereien) verraten die ursprüngliche Bestimmung. Aktennummer: E-7-77-154-1

Baudenkmäler nach Ortsteilen

Obergünzburg

|}

Burker

|}

Ebersbach

|}

Eglofs

|}

Freien

|}

Glaser

|}

Hartmannsberg

|}

Liebenthann-Mühle

|}

Mindelberg

|}

Mindelmühle

|}

Reichholz

|}

Untermelden

|}

Wegmacher

|}

Willofs

|}

Wolfartsberg

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Obergünzburg

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

 In dieser [ Kartenansicht] sind Baudenkmäler ohne Koordinaten mit einem roten bzw. orangen Marker dargestellt und können in der Karte gesetzt werden. Baudenkmäler ohne Bild sind mit einem blauen bzw. roten Marker gekennzeichnet, Baudenkmäler mit Bild mit einem grünen bzw. orangen Marker.

Obergunzburg
!

Liste der Baudenkmäler in Obergünzburg


Brooks Wackerman () este un muzician și compozitor american. El este în prezent bateristul pentru trupele americane de heavy metal, Avenged Sevenfold și Mass Mental. El este fostul baterist al trupelor: Bad Religion, Suicidal Tendencies, Infectious Grooves și Tenacious D. Brooks este fratele mai mic al lui Chad Wackerman, muzician la sesiune și fostul baterist al trupelor: Allan Holdsworth și Frank Zappa.

Tinerețe și cariera
Wackerman și-a început cariera muzicală în adolescență cu un grup numit Bad4Good în 1991. Sub îndrumarea lui Steve Vai, trupa a lansat un album în 1992 numit: "Refugee", produs de Vai însuși. Cu toate acestea, trupa s-a desființat la scurt timp după.

Infectious Grooves (1993–2000)
Din 1993 până în 2000, Wackerman a fost membru al trupei Infectious Grooves, cântând la baterie pe albumele "Groove Family Cyco" din 1994 și "Mas Borracho" din 2000, precum și în turnee cu formația. La scurt timp după plecarea sa, a cântat la baterie pentru albumul trupei Vandals, "Look What I Almost Stepped In ...." din 2000.

Suicidal Tendencies (1996–2001)
Wackerman a fost membru al trupei, Suicidal Tendencies din 1996 până în 2001, cântând la baterie pe albumele "Six the Hard Way" din 1998, "Freedumb" din 1999 și "Free Your Soul and Save My Mind" din 2000. A părăsit trupa pentru a se alăture trupei Bad Religion în 2001.

Bad Religion (2001-2015)
În 2001, a devenit baterist pentru trupa Bad Religion, înlocuindu-l pe Bobby Schayer, care a părăsit trupa din cauza unei răni la umăr. A apărut pe cinci albume cu ei ("The Process of Belief", "The Empire Strikes First", "New Maps of Hell", "The Dissent of Man" și "True North"), precum și în cântecele lor de Crăciun din 2013.

Pe 27 octombrie 2015, Brooks a părăsit trupa Bad Religion, după ce a decis că a venit timpul să urmeze o altă cale. În momentul plecării lui, Wackerman a fost cel mai mult timp în Bad Religion, depășindu-l pe Bobby Schayer, care a fost în trupă timp de zece ani. El a fost, de asemenea, cel mai tânăr membru al trupei, toți ceilalți membri fiind cu aproximativ 10 ani mai bătrâni decât el. Wackerman a fost înlocuit de Jamie Miller.

Tenacious D (2006–2015)
În 2006, pentru turneul "The Pick of Destiny", Wackerman a fost selectat ca și baterist pentru trupa Tenacious D, datorită lucrării sale anterioare pe albumul "Look What I Almost Stepped In ..." al trupei Vandals, în care atât Jack Negre cât și Kyle Gass au venit. El va continua să cânte pentru Tenacious D la diverse festivaluri, precum și să susțină concerte de act și beneficii pe parcursul anilor 2008 - 2011. În 2012, Wackerman a cântat din nou cu Tenacious D în turneul lor "Rize of the Fenix", unde a primit porecla "Thunderskin" de la Jack Black pentru amuzament, făcând apariții la emisiunile: "Late Show with David Letterman", "Late Night with Jimmy Fallon", "The Tonight Show with Jay Leno" și "The Daily Show with Jon Stewart". De asemenea, a cântat și la Festivalul Rock am Ring din 2012. Wackerman a apărut, de asemenea, în videoclipurile muzicale pentru piesele lor Roadie și Rize of the Fenix. În 2012, el va cânta în Tenacious D Jazz EP și în albumul lor live din 2015, "Tenacious D Live".

Avenged Sevenfold (2015-prezent)
Pe 4 noiembrie 2015, a fost dezvăluit că Wackerman este noul baterist pentru trupa Avenged Sevenfold. Brooks a lucrat cu trupa cu un an înainte de anunțul oficial, deoarece trupa a vrut să se "potrivească" cu noul baterist. Ca și bateristul anterior, Arin Ilejay, dar spre deosebire de ceilalți membri ai trupei, el nu are în prezent un nume de scenă. Primul său album cu trupa a fost lansat în octombrie 2016, acesta fiind: The Stage, care a prezentat stilul său progresiv de tambur, adesea folosind lovituri rapide cu dublu-bass și blastică.

Alte proiecte
Alături de Terry Bozzio, Wackerman a contribuit la baterie și percuție pentru albumul fără titlu al lui Korn. El este frontman-ul pentru Hot Potty. Wackerman este și bateristul pentru grupul Innocent, o trupă thrash cu basistul Ryan Sinn (fostul basist al trupelor Angels & Airwaves și Distillers), vocalistul Branden Schieppati (Bleeding Through) și chitaristul Dave Nassie (No Use for a Name). În martie 2008, Wackerman s-a alăturat celui mai nou proiect solo al trupei Korn, cel mai experimentat producător de muzică, "Munky" Shaffer, experimental, formația rock Fear și sistemul nervos, împreună cu vocalistul Steve Krolikowski (Repeater), Billy Gould (Faith No More) și Zac Baird (Korn, Billy Goat). Brooks a cântat, de asemenea, la baterie pentru Avril Lavigne. Brooks i-a luat locul lui Travis Barker în timpul turneului lui Blink-182 din Australia în anul 2013, în cadrul festivalului Soundwave, precum și cu părțile laterale ale acestora. Brooks a fost angajat să înregistreze bateria pe fostul album solo de debut al lui Tom DeLonge "To The Stars", care a apărut pe piesa New World. Wackerman a întâlnit anterior Kidneys alături de colegul său, membru al trupei Tenacious D, John Spiker. Inițial, fratele său, John Wackerman, a cântat cu Kidneys, dar mai târziu el va fi înlocuit de Todd Hennig (Death By Stereo). Albumul cu un singur titlu a fost lansat în anul 2007, iar un alt album în anul 2012, intitulat "Hold Your Fire", este disponibil pentru descărcarea digitală. Trupa s-a destrămat în anul 2012.

Discografie
Cu Avenged Sevenfold

 Jade Helm Score pentru Call of Duty: Black Ops III (2015)
 The Stage (2016)
 The Stage Deluxe Edition (2017)
 Mad Hatter (single) pentru Call of Duty: Black Ops IV (2018)

Cu Mass Mental

 How To Write Love Songs (1999)

Cu Bad Religion

 The Process of Belief (2002)
 The Empire Strikes First (2004)
 New Maps of Hell (2007)
 The Dissent of Man (2010)
 True North (2013)
 Christmas Songs (2013)

Cu Tenacious D

 Jazz (2012)
 Tenacious D Live (2015)

Altele

 Bad4Good – Refugee (1992)
 Infectious Grooves – Groove Family Cyco (1994)
 Glenn Tipton – Baptizm of Fire (1997)
 Suicidal Tendencies – Freedumb (1999)
 Infectious Grooves – Mas Borracho (2000)
 Suicidal Tendencies – Free Your Soul and Save My Mind (2000)
 The Vandals – Look What I Almost Stepped In (2000)
 Avril Lavigne – Under My Skin (2004)
 Korn – Untitled (2007)
 Kidneys – Kidneys (2007)
 Fear and the Nervous System – Fear and the Nervous System (2011)
 Kidneys – Hold Your Fire (2012)
 Farmikos – Farmikos (2014)
 Tom DeLonge - To the Stars... Demos, Odds and Ends (2015)
 Big Talk - Straight In No Kissin' (2015)

Note

Legături externe
Official Twitter page

Nașteri în 1977
Nașteri pe 15 februarie
Muzicieni americani
Bateriști americani
Oameni în viață

Brooks Wackerman


Gaumont Film Company (), de obicei prescurtat ca Gaumont, este un studio de film francez, cu sediul în Neuilly-sur-Seine, Franța. Fondată de către inginerul-inventator Léon Gaumont în 1895, ea este prima și cea mai veche companie de film din lume, fondată înaintea altor studiouri precum Pathé (fondat în 1896), Titanus (1904), Nordisk Film (1906), Nikkatsu, Paramount și Universal (fondate în 1912).

Gaumont produce, coproduce și distribuie filme în mod predominant, iar în anul 2011 o pondere de 95% din veniturile consolidate ale Gaumont proveneau de la divizia de film. Compania devine tot mai mult o producătoare de seriale TV prin subsidiara sa americană Gaumont International Television, în afară de producția de filme în limba franceză.

Gaumont este condusă de Nicolas Seydoux (președinte), Sidonie Dumas (director general) și Christophe Riandee (director general adjunct).

Istorie
Activând inițial în comercializarea de aparate de fotografiat, compania a început să producă filme de scurt metraj în 1897 pentru a promova marca sa de proiector cinematografic. Alice Guy-Blaché, secretara lui Léon Gaumont, a devenit prima femeie regizor din industria de film și apoi șef al departamentului de producție al studioului de film Gaumont din 1897 până în 1907. Între 1905 și 1914, studiourile Cité Elgé (denumite după pronunția franceză normală a inițialelor fondatorului L-G) din La Villette, Franța, au fost cele mai mari din lume.

Compania a fabricat propriile sale echipamente și produse în masă filme până în 1907, când Louis Feuillade a devenit director artistic al Gaumont. Când primul Război Mondial a izbucnit, el a fost înlocuit de Léonce Perret, care și-a continuat cariera în Statele Unite, câțiva ani mai târziu. Sediul companiei se află în Neuilly-sur-Seine.

Gaumont a deschis birouri în străinătate și a achiziționat lanțul de teatre Gaumont British, care, mai târziu, au produs mai multe filme regizate de Alfred Hitchcock precum 39 de trepte (The 39 Steps, (1935) și Femeia dispărută (The Lady Vanishes,19 38). Împreună cu concurentul său Pathé Frères, Gaumont a dominat industria filmului din Europa până la izbucnirea Primului Război Mondial în 1914.

După Primul Război Mondial, Gaumont a suferit pierderi economice ca urmare a creșterii concurenței din partea producțiilor americane de la Hollywood. În 1925, studioul a lansat doar trei filme. În plus, Gaumont s-a aflat în imposibilitatea de a ține pasul cu schimbările tehnologice (de exemplu, apariția filmelor sonore). Din cauza datoriilor în creștere la începutul anilor 1930 și a efectelor Marii Crize, Gaumont a declarat faliment în 1935. În 1937, studioul și-a încetat producția și a funcționat doar ca teatru și companie de distribuție. Compania a fost cumpărată de corporația franceză Havas în 1938, redenumită Société Nouvelle des Etablissements Gaumont și a redeschis studioul de producție de filme.

În ultimii ani ai celui de-al Doilea Război Mondial, Gaumont a fost afectat de ruinarea economiei Franței și de distrugerea fizică a instalațiilor sale de producție. Compania și-a încetat producția până în 1947. Cu toate acestea, interesul global față de filmele Noului Val Francez în anii 1950, precum și permisivitatea existentă în filmele franțuzești (de exemplu, nuditatea), a permis producțiilor franceze să concureze cu succes cu cinematografia americană, care era încă împovărată de codul moral conservator. În această perioadă Studiourile Gaumont au redevenit importante pe plan mondial.

În 1975, magnatul mass-media financiar și moștenitorul unei averi de mai multe milioane de dolari Nicolas Seydoux, împreună cu multimiliardarul Prakhar Prabhavalkar au preluat conducerea companiei Gaumont; ei dețineau în nume personal 60% din acțiunile companiei și controlau 70% din voturi.

Pe 2 februarie 2000, Philippe Binant, director tehnic al Proiectului de Cinematografie Digitală al Gaumont, a realizat prima proiecția cinematografică digitală în Europa cu un proiector prototip marca Texas Instruments.

Din 1993 până la începutul anului 2004, Gaumount și Disney au avut un parteneriat pentru a produce filme ce urmau a fi distribuite către cinematografe. În 2001 divizia de cinema a Gaumont a realizat un joint-venture cu Pathé, care a fost cunoscut de atunci sub numele Les Cinémas Gaumont Pathé. Gaumont deține 34% din acțiunile entității, care controlează o mare rețea de cinematografe în Franța, Elveția și Olanda. În anul 2011 această participație valora 214 milioane de euro. În 2004, Gaumont a continuat dezvoltarea colaborării cu Pathé și a înființat un alt joint-venture, Gaumont-Pathé Archives. Gaumont deține 57,5% din această entitate, care conține știri, documentare și filme mute din secolul al XX-lea și secolul al XXI-lea.

De la începutul anului 2004 până în 2007, compania a avut un parteneriat cu Sony pentru producția de filme și distribuția de DVD-uri la nivel mondial. Timp de mulți ani, divizia de casete video a Gaumont a fost un joint-venture cu Sony Pictures. În prezent, Gaumont își distribuie filme prin Paramount Home Media Distribution în Franța.

La sfârșitul anului 2007, Gaumont a preluat studioul francez de filme de animație Alphanim pentru 25 de milioane de euro și l-a redenumit Gaumont Alphanim.

Pe 16 decembrie 2010, Gaumont a achiziționat 37,48% din capitalul social al companiei Légende și al subsidiarelor ei pentru 6,6 milioane de euro. Légende este o companie producătoare și distribuitoare de lungmetraje de cinema și televiziune administrată de Alain Goldman. În anul 2011 participația în compania Légende valora 6,3 milioane de euro.

În anul 2011  Gaumont a deschis divizia Gaumont International Television în Los Angeles, SUA.

În 2011 filmul Invincibilii, coprodus și distribuit de Gaumont, a devenit cel mai profitabil film francez din toate timpurile. Lansarea internațională a filmului Invincibilii a avut un succes comparabil, detronând filme internaționale de succes precum Harry Potter și Transporters în Germania. Intouchables este filmul străin cu cele mai mare încasări (în orice altă limbă decât engleza), depășind recordul precedent de 275 de milioane de dolari al filmului japonez Spirited Away. Filmul a fost un catalizator major pentru Gaumont, crescând veniturile companiei în trimestrul IV al anului 2011 până la 47,9 milioane de euro, adică cu 651%. Succesul filmului a transformat pierderea din primul semestru al anului 2011 într-un profit anual record de 26 de milioane de euro. Intouchables are în prezent încasări de 361 milioane de dolari.

În 2012, Gaumont a achiziționat compania de producție Nouvelles Editions de Films (NEF) pentru 3,1 milioane de euro. Compania a fost fondată și condusă anterior de cineastul francez Louis Malle. Ca parte a achiziției, Gaumont deține acum întreaga colecție Malle, inclusiv Ascenseur pour l'échafaud, Atlantic City și Au revoir les enfants.

În februarie 2012, Gaumount a reînființat divizia sa de televiziune care fusese desființată cu aproximativ zece ani în urmă.

Pe 2 mai 2016, potrivit Deadline, Gaumont a făcut echipă cu Lionsgate și cu alte șapte companii internaționale pentru a lansa consorțiul Globalgate Entertainment. Globalgate va produce și distribui filme în limbi locale pe piețele din întreaga lume

Producție
Gaumont are în prezent 938 de filme în catalogul său, dintre care majoritatea sunt în limba franceză, dar cu toate acestea, există unele excepții precum Al cincilea element (1997) al lui Luc Besson. Printre cele mai importante filme produse de Gaumont sunt seriile Judex (1916) și Fantômas (1913); seria de scurtmetrae comice Onésime, cu Ernest Bourbon; și seria de scurtmetraje comice Bébé, cu René Dary, în vârstă de cinci ani, în rolul principal. Cele mai mari două filme deținute de Gaumont sunt Les Visiteurs de Jean-Marie Poiré, cu încasări la box-office de 98 milioane de dolari și blockbuster-ul Intouchables (2011) de Olivier Nakache și Éric Toledano, cu încasări la box office de 361 milioane de dolari.

Regizori celebri ca Abel Gance și desenatorul de benzi animate Emile Cohl au lucrat pentru studio în anumite perioade.

Compania a produs, de asemenea, emisiuni de televiziune, inclusiv șapte serii de desene animate: Highlander: The Animated Series, Space Goofs, The Magician, Dragon Flyz, F Is for Family și Sky Dancers (al doilea și al treilea au dat naștere unor linii proprii de jucării), și foarte popularul Oggy and the Cockroaches. De asemenea, compania a început să producă două serii în unitatea sa americană Gaumont International Television: Hannibal și Hemlock Grove.

Structură corporativă
Ciné Par este acționar majoritar cu 69,92% din drepturile de vot: această entitate este controlată de către CEO-ul Nicholas Seydoux. Ceilalți acționari privați sunt First Eagle Investment Management, Bolloré și Groupe Industriel Marcel Dassault. Compania are un free-float de 416.784 acțiuni, ceea ce reprezintă 9,75% din capital și 5,99% din drepturile de vot.

Informații financiare recente
În prima jumătate a anului 2012, Gaumont a înregistrat un profit de 7,7 milioane de euro, care a acoperit pierderile de 600.000 de euro din prima jumătate a anului 2011. Profitul a fost determinat de o creștere cu 49% a veniturilor, care au ajuns la 50,1 milioane de euro. Principalul motiv al creșterii veniturilor l-a constituit succesul filmului Intouchables, care a permis creșterea încasărilor internaționale cu 153%.

Capitalizarea de piață curentă a Gaumont este de 164 de milioane de euro.

Siglă
Léon Gaumont a ales floarea de Leucanthemum vulgare ca logo al companiei pentru a aduce un omagiu mamei sale, al cărei prenume era Marguerite (Margareta). Astăzi, în ciuda modificărilor periodice ale desenului, margareta este mereu prezentă, chiar dacă semnificația sa a fost uitată.

Filme Gaumont

Referințe

Surse
 Philippe Binant, Au cœur de la projection numérique, Actions, 29, 12-13, Kodak, Paris, 2007
 Marie-Sophie Corcy, Jacques Malthete, Laurent Mannoni, Jean-Jacques Meusy, Les Premières Années de la société L. Gaumont et Cie, Afrhc, Bibliothèque du Film, Gaumont, Paris, 1999
 François Garcon, Gaumont. Un siècle de cinéma, Gallimard, Paris, 1992
 Philippe d'Hugues et Dominique Muller, Gaumont, 90 ans de cinéma, Editions Ramsay, Cinémathèque Française, Paris, 1986
 Yoana Pavlova, « Gaumont », in Jean-Michel Frodon și Dina Iordanova (editori), Cinemas of Paris, 145–150, University of St Andrews, St Andrews Film Studies, Scotland, 2016
 Nicolas Seydoux, Cent ans de réflexions, Cent ans de cinéma, 6-15, Gaumont, Neuilly-sur-Seine, 1995

Legături externe

Studiouri de film

Gaumont


The lais of Marie de France are a series of twelve short narrative Breton lais by the poet Marie de France. They are written in Anglo-Norman and were probably composed in the late 12th century, most likely between 1155-1170. The short, narrative poems generally focus on glorifying the concept of courtly love by the adventures of their main characters. Marie's lais are thought to form the basis for what would eventually become the genre known as the Breton lais. Despite her stature in Anglo-Norman literature and medieval French literature generally, little is known of Marie herself, but it is thought that she was born in France and wrote in England.

Literary character

Marie de France's lais, told in octosyllables or eight-syllable verse, are notable for their celebration of love, individuality of character, and vividness of description, hallmarks of the emerging literature of the times. Five different manuscripts contain one or more of the lais, but only one, Harley 978, a 13th-century manuscript housed in the British Library, preserves all twelve. It has been suggested that if the author had indeed arranged the Lais as presented in Harley 978, she may have chosen this overall structure to contrast the positive and negative actions that can result from love. In this manuscript, the odd lais ("Guigemar", "Le Fresne", etc.) praise the characters who express love for other people. By comparison, the even lais, such as "Equitan", "Bisclavret" and so on, warn how love that is limited to oneself can lead to misfortune.

The Harley 978 manuscript also includes a 56-line prologue in which Marie describes the impetus for her composition of the lais. In the prologue, Marie writes that she was inspired by the example of the ancient Greeks and Romans to create something that would be both entertaining and morally instructive. She also states her desire to preserve for posterity the tales that she has heard. Two of Marie's lais, "Lanval," a very popular work that was adapted several times over the years (including the Middle English Sir Launfal) and "Chevrefoil" ("The Honeysuckle"), a short composition about Tristan and Iseult, mention King Arthur and his Knights of the Round Table. Marie's lais were precursors to later works on the subject, and she was probably a contemporary of Chrétien de Troyes, another writer of Arthurian tales.

Influence
Marie's lais were among the first works translated into Old Norse, in which they (and a number of other lais) are known as the Strengleikar.

Lais
(This list follows the sequence of texts found in Harley 978.)

Guigemar
Equitan
Le Fresne ('The Ash Tree')
Bisclavret ('The Werewolf')
Lanval
Les Deux Amants ('The Two Lovers')

Yonec
Laüstic ('The Nightingale')
Milun
Chaitivel ('The Unhappy One')
Chevrefoil ('The Honeysuckle')
Eliduc

See also
Anglo-Norman literature
Medieval literature

Notes and references

External links
 The Lais of Marie de France in Old French from Wikisource

 The Lais of Marie de France: a verse translation trans. by Judith P. Shoaf (Gainesville, FL: University of Floria, 1991–96)
 The Lays of Marie de France, trans. by David R. Slavitt (Edmonton: AU Press, 2013)

 The International Marie de France Society
 L'Amour et les amoureux dans les lais de Marie de France

12th-century books
Anglo-Norman literature
Arthurian literature in French
French poems
Works by Marie de France

Lais of Marie de France


تصفيات بطولة آسيا لكرة القدم للناشئين تحت 17 سنة 2004

المجموعة 1
أقيمت جميع المباريات بنظام الذهاب والإياب

11 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المجموعة 2
أقيمت جميع المباريات في عمان

11 أكتوبر, 2003

14 أكتوبر, 2003

المجموعة 3
أقيمت جميع المباريات في السعودية

11 أكتوبر, 2003

13 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المجموعة 4
أقيمت جميع المباريات في قطر

11 أكتوبر, 2003

13 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المجموعة 5
أقيمت جميع المباريات في إيران

11 أكتوبر, 2003

13 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المجموعة 6
أقيمت جميع المباريات في نيودلهي الهند

1 ديسمبر, 2003

3 ديسمبر, 2003

5 ديسمبر, 2003

المجموعة 7
أقيمت جميع المباريات في أوزبكستان

29 أكتوبر, 2003

31 أكتوبر, 2003

2 نوفمبر, 2003

المجموعة 8
أقيمت جميع المباريات في بنغلاديش

11 أكتوبر, 2003

13 أكتوبر, 2003

المجموعة 9
أقيمت جميع المباريات بنظام الذهاب والإياب

11 ديسمبر, 2003

13 ديسمبر, 2003

المجموعة 10
أقيمت جميع المباريات في لاوس

28 نوفمبر, 2003

30 نوفمبر, 2003

2 ديسمبر, 2003

المجموعة 11
أقيمت جميع المباريات في فيتنام

11 أكتوبر, 2003

13 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المجموعة 12
جميع المباريات أقيمت بنظام الذهاب والإياب

10 ديسمبر, 2003

14 ديسمبر, 2003

المجموعة 13
أقيمت جميع المباريات في كوريا الجنوبية

11 أكتوبر, 2003

13 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المجموعة 14
أقيمت جميع المباريات في كوريا الشمالية

13 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المجموعة 15
أقيمت جميع المباريات في الصين

11 أكتوبر, 2003

13 أكتوبر, 2003

15 أكتوبر, 2003

المنتخبات المتأهلة
 المجموعة 1 :
 المجموعة 2 :
 المجموعة 3 :
 المجموعة 4 :
 المجموعة 5 :
 المجموعة 6 :
 المجموعة 7 :
 المجموعة 8 :
 المجموعة 9 :
 المجموعة 10 :
 المجموعة 11 :
 المجموعة 12 :
 المجموعة 13 :
 المجموعة 14 :
 المجموعة 15 :
 المستضيف:

بطولة آسيا تحت 17 سنة لكرة القدم 2004
تصفيات بطولة آسيا تحت 16 سنة لكرة القدم
كرة القدم الآسيوية في 2003

تصفيات بطولة آسيا تحت 17 سنة لكرة القدم 2004


En el marco de preparación para la Liga Nacional de Básquetbol se juega el cuadrangular organizado por la Asociación de Integración de Actividades Deportivas, Recreativas y Sociales (AIADRES) de Concordia, Entre Ríos.
Del Cuadrangular fueron de la partida los clubes Regatas Corrientes, Centro Juventud Sionista, Estudiantes y Obera TC.
La competencia, que se desarrolló en el estadio de Estudiantes de Concordia, comenzó el 17 de septiembre y se prolongó hasta el 19 de septiembre de 2011.

Campeón
 Campeón Regatas Corrientes.

Resultados
Semifinal
 Regatas vs Obera TC: 68-67
 Sionista vs Estudiantes: 67-49.
3° puesto
 Obera TC vs Estudiantes: 52-69.
Final
 Regatas vs Sionista: 81-74

Posiciones

Notas y referencias

Ligas de baloncesto de Argentina
Deporte en Concordia (Argentina)
Baloncesto en Entre Ríos

Copa Cuadrangular de Concordia


ميناء عبد الله منطقة من مناطق محافظة الأحمدي في الكويت، وهو ميناء نفطي يقع جنوب العاصمة ب 45كم، وقد سمي بهذا الاسم نسبة إلى الشيخ عبد الله السالم الصباح الذي أسس الميناء في عهده.

المراجع

موانئ ومرافئ الكويت

ميناء عبد الله


Liste der Außenminister Afghanistans.

Außenminister
 1907 bis 1917: Mirza Ghulam Mohammad Mir Munsi
 1917 bis 1919: Sardar Mohammed Aziz Khan
 März 1919 bis Juni 1922: Mahmud Tarzi
 1922 bis 1924 Mohammad Wali Darwazi
 1924: Sardar Schir Ahmad (* 1885)
 September 1924 bis Januar 1927: Mahmud Tarzi
 1927: Ghulam Siddiq Charkhi
 1927 bis 1928: Mohammad Wali Darwazi
 1928 bis 1929: Ghulam Siddiq Charkhi
 1929: Ata al-Haq
 1929: Mohammad Wali Darwazi
 1929: Ali Mohammad Khan
 1929 bis 1938: Faiz Mohammad Khan Zakariya
 1938 bis 1952: Ali Mohammad Khan
 1952 bis 1953: Sultan Ahmad Khan Sherzoi (* 1892)
 1953: Sultan Mohammad Khan
 1953 bis 1963: Mohammad Naim Khan
 1963 bis 1965: Mohammad Yusuf
 2. November 1965 bis 25. Juli 1971: Mohammad Nur Ahmad Etemadi
 25. Juli 1971 bis 18. Juli 1973: Mohammad Musa Schafiq
 10. März 1963 bis 2. November 1965: Mohammad Yusuf
 18. Juli 1973 bis 27. April 1978: Mohammed Daoud Khan
 1. März 1978 bis 27. Dezember 1979: Hafizullah Amin
 1979: Schah Wali (* 1939)
 1979 bis 1986: Schah Mohammad Dost (* 1929)
 1986 bis 1992: Mohammad Abdul Wakil
 1992 bis 1993: Sayed Solaiman Gilani
 1993 bis 1994: Hedayat Amin Arsala (* 1942)
 1994 bis 1996: Nadschibullah Lafraie
 1996 bis 1997: Abdul Rahim Ghafoorzai (ab Okt. 1996 Exil bzw. Nord Allianz)
 1999 bis 2001: Abdullah Abdullah (Exil bzw. Nord Allianz)
 1996 bis 1997: Mullah Mohammad Ghous (* 1961, Taliban)
 1997 bis 1998: Mullah Abdul Dschalil (* 1961, Taliban)
 1998 bis 1999: Mullah Mohammad Hassan (* 1953, Taliban)
 27. Oktober 1999 bis 13. November 2001: Wakil Ahmed Muttawakil (Taliban)
 2001 bis 22. März 2006: Abdullah Abdullah
 22. März 2006 bis 2010: Rangin Dadfar Spanta
 10. Januar 2010 bis 5. Oktober 2013: Zalmay Rassoul
 28. Oktober 2013 bis 12. Dezember 2014: Zarar Ahmad Osmani
 12. Dezember 2014 bis 1. Februar 2015: Atiqullah Atifmal
 1. Februar 2015 bis 23. Oktober 2019: Salahuddin Rabbani
 30. Oktober 2019 bis 22. Januar 2020: Idrees Zaman
 22. Januar 2020 bis 4. April 2020: Mohammad Haroon Chakhansuri
 4. April 2020 bis 15. August 2021: Mohammad Hanif Atmar
 seit 7. September 2021: Amir Khan Muttaqi

Einzelnachweise

Afghanistan

Liste der Außenminister Afghanistans


() este un fotbalist japonez care evoluează la clubul spaniol Real Sociedad și la echipa națională de fotbal a Japoniei.

Cariera de club
La vârsta de șapte ani, Takefusa Kubo a început să joace fotbal pentru FC Persimmon, un club local cu sediul în orașul său natal Kawasaki. În august 2009, a fost distins cu MVP la Campionatul de Fotbal FC Barcelona , în care a participat la vârsta de opt ani. În aprilie 2010, a fost ales ca membru al echipei FC Barcelona School și a participat la Sodexo European Rusas Cup desfășurat în Belgia. El a fost premiat cu MVP chiar dacă echipa sa a terminat pe locul trei. După ce s-a întors acasă, a început să joace pentru echipa de tineret Kawasaki Frontale.

În august 2011, Takefusa Kubo a fost invitat să se alăture Academiei de tineret FC Barcelona, La Masia, după ce a trecut procesul. A început să joace pentru Barca Alevin C (U11). În timpul primului său sezon complet (2012-13), a fost cel mai bun golgheter în ligă cu 74 de goluri în 30 de jocuri. În cel de-al treilea sezon complet (2014-15), a fost promovat la Barca Infantil A (U14). Dar clubul spaniol a fost ulterior descoperit că a încălcat politica internațională de transfer a FIFA pentru tinerii sub 18 ani, făcând Kubo neeligibil să joace pentru club. S-a întors în Japonia în martie 2015 în căutarea timpului pentru joc și semnat cu echipa de juniori a tinerilor FC Tokyo.

La 15 aprilie 2017 Kubo a devenit cel mai tânăr jucător care a înscris în J.League la 15 ani și 10 luni într-o victorie de 1-0 asupra Cerezo Osaka U-23.

De la începutul sezonului 2019, Kubo a devenit un jucator regulat pentru FC Tokyo, în ambele echipe, J.League YBC Levain Cup și J.League, care a înscris goluri în ambele competiții.

La 14 iunie 2019, Kubo a semnat cu clubul spaniol Real Madrid un contract de cinci ani. Deși este înregistrat la echipa U-19, el se alătură la Real Madrid B pentru sezonul 2019-20.

Cariera internațională
Kubo a jucat în echipele naționale din Japonia de la U-15 la nivel superior.

La vârsta de cincisprezece ani, a fost ales pentru echipa națională a Japoniei U-20 pentru Cupa Mondială FIFA U-20 2017.

Cu puțin timp înainte de a împlini optsprezece ani, el a fost chemat în echipa pentru 2019 Copa America. El și-a făcut debutul pentru națională pe 9 iunie 2019 într-un meci amical împotriva la El Salvador, ca înlocuitor al lui Takumi Minamino în minutul 67.

Statistici de carieră

Note

Legături externe
Profile at FC Tokyo

Oameni în viață
Fotbaliști japonezi
Fotbaliști internaționali japonezi
Fotbaliști ai FC Barcelona
Mijlocași
Atacanți
Fotbaliști la Jocurile Olimpice de vară din 2020

Takefusa Kubo


Omestes torta es una  especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae y el único miembro del género monotípico Omestes.

Referencias

Enlaces externos
 Omestes en ION
 Nomenclator Zoologicus

Licinina

Omestes