John Lawrence Russell (Los Angeles, 3 de janeiro de 1921- Los Angeles, 19 de janeiro de 1991) foi um ator americano de cinema e televisão, mais conhecido por seu papel principal como Marshal Dan Troop na série de televisão de faroeste da ABC Lawman de 1958 a 1962 e seu papel principal como aventureiro internacional Tim Kelly na série de TV sindicada Soldiers of Fortune de 1955 a 1957.

Vida pregressa
Nascido em Los Angeles, filho do executivo da seguradora John Henry Russell e de sua esposa, Amy Requa, John Lawrence Russell era o mais velho de três filhos. Ele frequentou a Universidade da Califórnia como estudante atleta.

Após o início da Segunda Guerra Mundial, ele se juntou ao Corpo de Fuzileiros Navais dos Estados Unidos, embora tenha sido inicialmente rejeitado por causa de sua altura (1,91 m). Ele foi comissionado como 2º Tenente em 11 de novembro de 1942, sua divisão foi enviada para Guadalcanal, onde serviu como oficial assistente de inteligência. Ele contraiu malária e voltou para casa com alta médica.

Carreira

Russell assinou um contrato com a 20th Century Fox em 1945 e fez sua primeira aparição no cinema como guarda em A Royal Scandal. Ele desempenhou vários papéis coadjuvantes enquanto estava na Fox, atuando na comédia de Clifton Webb, Sitting Pretty (1948), bem como um piloto da marinha em Slattery's Hurricane (1949). Ele desempenhou principalmente papéis secundários, muitas vezes em filmes de faroeste, incluindo Yellow Sky de William A. Wellman, de 1948. Mais tarde, porém, ele assinou com a Republic Pictures, onde foi escalado para um papel principal ao lado de Judy Canova em Oklahoma Annie (1952).

Em 1955, apareceu como um magnata agrícola corrupto no filme de exploração de baixo orçamento da Warner Brothers, Untamed Youth. Um ano depois ele voltou para a telinha como o pistoleiro Matt Reardon, no episódio "The Empty Gun" da série de faroeste da ABC/Warners, Cheyenne, estrelado por Clint Walker. Em 1958, Russell apareceu como Saylor Hornbook em Cheyenne no episódio intitulado "Dead to Rights".

Em 1958, Russell foi escalado para seu papel mais conhecido: o impassível e taciturno marechal Dan Troop, o personagem principal de Lawman, uma série de faroeste de sucesso da ABC/Warners que durou quatro anos. Co-estrelando ao lado de Peter Brown, que interpretou o deputado Johnny McKay, e Peggie Castle como a dona do Birdcage Saloon, Lily Merrill, Russell interpretou um oficial de paz da fronteira dos EUA orientando seu compatriota mais jovem. Ao mesmo tempo em que Lawman estreou, Russell interpretou um fora da lei, junto com Edd Byrnes e Rodolfo Hoyos Jr., no episódio de estreia da temporada de 1958 de Sugarfoot, outro faroeste de sucesso da ABC/WB, com Will Hutchins no papel-título.

Russell também apareceu em outros filmes para a Warner Bros., principalmente como um chefe Sioux em Yellowstone Kelly (1959), bem como um rico e corrupto criador de gado, Nathan Burdette, no altamente bem-sucedido Howard Hawks western Rio Bravo (1959), estrelado por John Wayne.

Ao mesmo tempo, Russell estrelou um episódio da série de aventura da NBC, Northwest Passage. Em 1969, Russell apareceu em cinco episódios da série de Robert Wagner, It Takes a Thief.

Ao longo do restante de sua carreira no cinema, ele desempenhou papéis secundários em mais de 20 filmes, incluindo vários faroestes de AC Lyles e três filmes dirigidos por seu amigo Clint Eastwood, principalmente como Marshal Stockburn, o principal vilão do filme Pale Rider de Eastwood de 1985 .

Russell também apareceu na segunda temporada da série de ficção científica infantil da Filmation, Jason of Star Command . Ele interpretou o Comandante Stone, um alienígena de pele azul de Alpha Centauri. Ele substituiu James Doohan, que havia interpretado o comandante na temporada anterior, mas saiu para começar a trabalhar em Star Trek: The Motion Picture (1979).

Morte
Russell morreu de complicações de enfisema em 1991 e foi enterrado no Cemitério Nacional de Los Angeles, um cemitério do Departamento de Assuntos de Veteranos dos Estados Unidos em Los Angeles.

Casou-se com Renata Tito em 1943. Eles tiveram três filhos e se divorciaram em 1965. Ele se casou novamente em 1970 com Lavergne Warner Pearson, mas se divorciou no ano seguinte.

Filmografia completa

 A Royal Scandal (1945) – Guard (não creditado)
 A Bell for Adano (1945) – Capt. Anderson (não creditado)
 Within These Walls (1945) – Rogers
 The Dark Corner (1946) – Policeman at Tony's Apartment (não creditado)
 Somewhere in the Night (1946) – Marine Captain (não creditado)
 Three Little Girls in Blue (1946) – Young Man at Party (não creditado)
 Forever Amber (1947) – Black Jack Mallard
 Sitting Pretty (1948) – Bill Philby
 Yellow Sky (1948) – Lengthy
 Slattery's Hurricane (1949) – Lt. 'Hobbie' Hobson
 The Gal Who Took the West (1949) – Grant O'Hara
 The Story of Molly X (1949) – Cash Brady
 Undertow (1949) – Danny Morgan
 Saddle Tramp (1950) – Rocky
 Frenchie (1950) – Lance Cole
 The Fat Man (1951) – Gene Gordon
 Fighting Coast Guard (1951) – Barney Walker
 The Barefoot Mailman (1951) – Theron
 Man in the Saddle (1951) – Hugh Clagg
 Oklahoma Annie (1952) – Dan Fraser
 Hoodlum Empire (1952) – Joe Gray
 The Sun Shines Bright (1953) – Ashby Corwin
 Fair Wind to Java (1953) – Flint
 Jubilee Trail (1954) – Oliver Hale
 Hell's Outpost (1954) – Ben Hodes
 The Last Command (1955) – Lt. Dickinson
 Untamed Youth (1957) – Russ Tropp
 Hell Bound (1957) – Jordan
 The Dalton Girls (1957) – W.T. 'Illinois' Grey
 Fort Massacre (1958) – Pvt. Robert W. Travis
 Rio Bravo (1959) – Nathan Burdette
 Yellowstone Kelly (1959) – Gall
 Daniel Boone (1965) – Amos McAleer
 Apache Uprising (1965) – Vance Buckner
 Hostile Guns (1967) – Aaron Pleasant
 Fort Utah (1967) – Eli Jonas
 Buckskin (1968) – Patch
 Fireball Jungle (1968) – Nero Solitarius
 If He Hollers, Let Him Go! (1968) – Sheriff
 Noon Sunday (1970) – Darmody
 Cannon for Cordoba (1970) – John J. Pershing
 Blood Legacy (1971) – Frank Mantee
 Smoke in the Wind (1975) – Cagle Mondier
 Fugitive Lovers (1975) – Harris Alexander
 The Outlaw Josey Wales (1976) – Bloody Bill Anderson
 Where the Wind Dies (1976)
 Mission to Glory: A True Story (1977) – Capt. Solis
 Uncle Scam (1981) – Art
 Six Tickets to Hell (1981)
 Honkytonk Man (1982) – Jack Wade
 Pale Rider (1985) – Marshal Stockburn
 Under the Gun (1988) – Simon Stone (último papel em filme)

Referências

links externos

 Unofficial Lawman Western TV Series Homepage

Mortos em 1991
Nascidos em 1921
Mortes por enfisema pulmonar
Oficiais do Corpo de Fuzileiros Navais dos Estados Unidos

John Russell (ator)


Péter Zsoldos () a fost un autor maghiar  de literatură științifico-fantastică care a scris în mare parte despre teme comune în Științifico-fantasticul american/britanic, cum ar fi călătoriile în spațiu și roboții. Cea mai cunoscută lucrare a sa este, probabil, romanul Ellenpont, care se traduce Contrapunct. Cartea explorează încercările inteligenței artificiale abandonate de om de a-și descoperi originile și, în cele din urmă, pentru a redescoperi omenirea.

Este un scriitor reprezentativ al științifico-fantasticului în Ungaria, un rol similar celui deținut de Stanislaw Lem în literatura poloneză.

Biografie
Influențat de Aldous Huxley și Aleksei Nikolaevici Tolstoi, ambiția lui a fost să devină scriitor încă de la vârsta de cincisprezece ani. El a fost interesat de astronomie, geografie, geologie și mai târziu de arheologie. În ciuda tuturor acestor interese, el a obținut o diplomă în educația muzicală și a dirijat un cor în 1956. Ulterior, a devenit redactor de muzică și reporter la Radio Budapesta din 1963 până în 1967. Cariera sa în literatura SF a început în 1963. Majoritatea operelor sale sunt romane science-fiction, dar a publicat și articole despre muzică. În lucrările sale el examinează progresul relațiilor umane în condiții diferite de circumstanțele actuale. El călătorește liber printre căile posibile de viitor în care este căutată o inteligență asemănătoare celei umane și contactul cu aceasta. Acest contact poate duce la o cooperare reușită (Foc în depărtare), dar și la o tragedie involuntară (Contrapunct). În prima sa carte, Întoarcerea vikingului, prima parte a Trilogiei vikingului, el povestește despre astronauții care au aterizat pe o planetă extrasolară și au intrat în contact cu locuitorii planetei, asemănători cu oamenii din epoca timpurie a bronzului. În Sarcina, el descrie un contact mai strâns: personalitățile astronauților morți revin în creierul locuitorilor planetei îndepărtate, creând astfel o coexistență interesantă a intelectului evoluat diferit, care împărtășește un singur corp. Ulterior, Contrapunct descrie o perioadă după anihilarea civilizației umane în care roboții care se dezvoltă în mod automat încearcă să-și găsească originile, bazându-se pe amintiri slabe și pe speculații îndoielnice.

Lista lucrărilor

Romane

 A Viking visszatér  -  Întoarcerea Vikingului (1963)
 Távoli tűz - Foc în depărtare (1969)
 A feladat - Sarcina  (1971)
 Ellenpont - Contrapunct (1973)
 Portré négy ülésben (1979)
 A holtak nem vetnek árnyékot (1983)
 Az utolsó kísértés - Ultima tentație (1988)

Întoarcerea Vikingului, Foc în depărtare  și Ultima tentație sunt împreună, de asemenea, cunoscute sub numele de Trilogia Vikingului sau Trilogia Avana, deoarece romanele, în mare parte, au loc într-un oraș antic numit Avana, aflat pe o planetă îndepărtată. Avana este un oraș de coastă de pe a doua planetă din sistemul Tau Ceti. Locuitorii semănă cu oamenii de pe Terra din epoca bronzului, orașele planetei sunt slab populate; locuitorii trăiesc din agricultură, pescuit, produsele lor artizanale și materii prime, vase din lut, țesături, ulei vegetal, minereu de staniu.

Primele sale scrieri, romanele Întoarcerea Vikingului  și Foc în depărtare prezintă universuri ciudate, cu personaje modelate excelent.  Romanul A feladat (Sarcina, 1971) descrie lupta îngrozitor de dură a echipajului unei nave cosmice naufragiate.

Povestiri scurte
 "A jó testőr" (în X Magazin, 1997)
 "Severus" (în antologia Galaktika, 2007)

Fapte interesante
O asociație maghiară de science fiction, Avana este numită după un oraș fictiv, din romanul Foc în depărtare.

Trupa rock progresivă Solaris și-a numit albumul Counterpoint după cartea lui Zsoldos.

Referințe

Lectură suplimentară
 Enciclopedia Science Fiction, pagina 604

Vezi și
 Științifico-fantasticul în Ungaria

Nașteri în 1930
Decese în 1997
Scriitori maghiari de literatură științifico-fantastică

Péter Zsoldos


35357 Haraldlesch este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
35357 Haraldlesch este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Heppenheim la Observatorul Heppenheim. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,26 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 3,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 35001-36000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

35357 Haraldlesch


An organ stop is a component of a pipe organ that admits pressurized air (known as wind) to a set of organ pipes. Its name comes from the fact that stops can be used selectively by the organist; each can be "on" (admitting the passage of air to certain pipes), or "off" (stopping the passage of air to certain pipes).

The term can also refer to the control that operates this mechanism, commonly called a stop tab, stop knob, or drawknob. On electric or electronic organs that imitate a pipe organ, the same terms are often used, with the exception of the Hammond organ and clonewheel organs, which use the term "drawbar".

The term is also sometimes used as a synonym for register, referring to rank(s) of pipes controlled by a single stop.  Registration is the art of combining stops to produce a certain sound. The phrase "pull out all the stops," which once only meant to engage all of the voices on the organ, has entered general usage, for deploying all available means to pursue a goal.

Mechanics

Organ pipes are physically organized within the organ into sets according to note and timbre. A set of pipes producing the same timbre for each note is called a rank, while each key on a pipe organ controls a note which may be sounded by different ranks of pipes, alone or in combination. The use of stops enables the organist to selectively turn off ("stop") certain ranks in order to produce different combinations of sounds, as opposed to hearing all sounds simultaneously. A stop may be linked to a single or multiple ranks. While nowadays one speaks of "drawing" a stop to select a particular rank or set of ranks, the earliest organs were constructed with all ranks "on" by default.

The mechanism for operating the stops varies widely, but the principle is the same: the stop control at the console allows the organist to select which ranks of pipes will sound when a key is pressed. When the organist desires a rank to sound, they operate the corresponding control at the console, allowing wind to flow to the pipes. Likewise, the organist can deny wind to the pipes by operating the same control in the opposite direction. Common stop controls include stop knobs, which move in and out of the console, and stop tabs, which toggle back and forth in position.

Some organs, particularly smaller historical organs from England, Spain or Portugal, feature divided registers, in which there are two stop knobs for certain ranks. One stop knob will control the upper portion of the keyboard, and the other will control the lower portion of the keyboard. This arrangement allows the upper portion of the keyboard to sound a different registration than the lower portion, which lends a greater versatility to smaller organs, especially those with only one manual.

Ranks which are neither divided nor extended (see below Unification, borrowing and extension) generally contain as many pipes as there are keys on the keyboard to which they are assigned: in most cases 61 pipes for a rank assigned to a manual and 32 pipes for a rank assigned to the pedal.

Methods of actuation
Over the course of the history of the pipe organ, there have been several different designs by which stops are actuated. In the longest-standing design, known as the slider chest, there is a strip of material (typically wood) called a slider which fits underneath a given rank of pipes. The slider has small holes drilled in it, one for each pipe in the rank. When the stop is set such that pipes are inactive, the holes are misaligned with the pipes, preventing the air from flowing up into the pipes above. When the stop is set such that the pipes are active, the slider moves over, aligning the holes with the pipes, allowing air to reach them. Because the slider chest was developed before the advent of electricity, it is inherently mechanical in nature. Many organs originally built with mechanical actuators have been retrofitted with electric actuators.

Other common designs include the spring chest, the cone valve chest, and the Pitman chest.

Unification, borrowing and extension
The term unification refers to the practice of expanding the tonal resources of an organ without adding more pipes by allowing several different stops to control the same rank of pipes. For example, an 8′ Gedeckt may also be made available as a 4′ Gedeckt, either on the same or a different manual. When both of these stops are selected and a key (for example, C3) is pressed, two pipes of the same rank will sound: the pipe normally corresponding to the key played (C3), and the pipe one octave above that (C4).

Borrowing or duplexing refers to one rank being made available from multiple stop knobs, often on different manuals or pedal. Extension refers to the addition of extra pipes to the high and/or low ends of a rank in order to allow that rank to be borrowed by higher and/or lower stops. Unification and borrowing (duplexing) is mostly related to pipe organs with physical pipes; however, some (older) electronic organs also used unification and duplexing to expand the tonal resources of a limited number of synthesized virtual ranks.

While unification and extension increase the tonal resources and flexibility of the organ, greater care needs to be taken by the organist in registering the organ, particularly when the composition requires many notes to sound at the same time. In a non-unified organ, voices are scaled for their intended job. As an example, the octave (4′) diapason is generally of a smaller scale and softer than the corresponding 8′ diapason rank, whereas in unification they would be of the same strength due to using the same set of pipes. Straight reed choruses (16′, 8′ and 4′) have the luxury of ranks with different timbres, whereas a unified reed chorus has voices that are identical.

Playing with all stops out on a heavily unified/duplexed organ may result in chords that sound thinner or emphasize higher harmonics on some notes more than others, due to notes in different octaves using the same pipes instead of having their own. Part of an organist's training is to detect unification and duplexing and to create registrations that take them into account. Nonetheless, heavy unification can create issues for visiting artists with limited practice times, or those improvising compositions.

Borrowing between manuals occurs in English organs from about 1700, but extension of pipe ranks for the purpose of borrowing at different pitches is a relatively recent development. Extension and unification are heavily used in theatre organs to produce the maximum number of voices from a minimal number of pipes. It is still typical to see a significant amount of unification and duplexing in practice organs and small church organs. Traditionally, less use has been made of extension in large church organs and those designed for classical music, with authorities tending to regard borrowing in general and extension in particular as things to be avoided if possible, except in a few cases where space for pipes is limited, making extension and/or unification necessary. Borrowing 16′ manual ranks for the pedal division is more widely employed because of the expense and space requirements of 16′ stops and the versatility this allows.

Pitch and length

The pitch produced by an organ pipe is a function of its length. All else equal, longer pipes produce lower-pitched notes, and shorter pipes are higher in pitch. An organ stop uses a set (rank) of pipes of graduated lengths to produce the range of notes needed. Stops with pipes tuned to sound the pitch normally associated with the keys (i.e. the pitch of the same keys on a piano) are called "unison stops". Other stops use pipework that is longer or shorter than that of unison ranks to speak at a fixed interval above or below unison pitch ("octave pitch" or "mutation pitch").

The pitch of a rank of pipes is denoted by a number on the stop knob. A stop which speaks at unison pitch, or "native pitch", is known as an 8′ (pronounced "eight-foot") stop. This nomenclature refers to the approximate length of the longest pipe in a rank of open pipes. In a rank of stopped pipes, the lowest pipe is about 4 feet long, but because it sounds at unison pitch, it is also known as an 8′ stop.

Octaves
The octave sounded by a given pipe is inversely proportional to its length ("half the length = double the pitch"), meaning that a 4′ stop speaks exactly one octave higher than an 8′ stop. Likewise, a 2′ stop speaks one octave higher than a 4′ stop. Conversely, a 16′ stop speaks one octave below an 8' stop; and a 32′ stop speaks one octave below a 16′ stop. Octave pitch lengths used in actual organs include 64′, 32′, 16′, 8′, 4′, 2′, 1′, ′, and ′.

Example:

Mutations and resultants
Ranks that do not speak at the unison or some octave of the unison pitch are called mutation stops, or sometimes "aliquots". They are rarely used on their own; rather, they are combined with unison stops to create different tone colors. A typical and distinctive sound of the organ is the cornet, composed of a flute and ranks making up its first four overtones, sounding 8′, 4′, ′ (labeled 3′ on some German and Swedish organs), 2′, and ′ (or ′ on some German organs).

The sounding length of a mutation stop gives the answer as to what pitch the rank sounds. For example, a stop labeled ′ (or one-third of 8′) has three times the frequency; i.e., the interval of a twelfth above unison pitch.  This third harmonic (G) (twelfth, quint, qvinta, rorkvint, or nazard [nasard]) is the most-common pitch, followed by the fifth harmonic (E) (tierce [terz or ters on some organs]) (′) and sixth (G) (larigot, nasat) (′), with rarer examples from higher in the series, such as the  "septième" or "septima" (′) and "none" (′). There's also an ′ Major 7th which when C is played sounds a B below the top C of a piano.

Mutations usually sound at pitches in the harmonic series of the fundamental, and except when derived from unified ranks, are always tuned pure. Some organs contain mutations that are overtones of 16′ or 32′ to create difference tones, e.g., quint-bass ′. Such "helper ranks" that sound at the fifth just above or fourth below the fundamental (e.g., Bourdon 16′), can create the impression of a stop an octave lower than the fundamental (e.g., Bourdon 32′), saving the space and money otherwise needed for larger bass pipes; such an effect is termed a resultant.

This is a list of some mutation stops.

Mixtures
Certain stops called mixtures contain multiple ranks of pipes above unison pitch, usually octave and fifths. The number of ranks in a mixture is denoted by a Roman numeral on the stop knob; for example, a stop labeled "Mixture V" would contain five pipes for every note. So, for every key pressed, five different pipes sound (all controlled by the same stop). A mixture made of octaves and fifths is called a 'quint mixture', while a mixture made of octaves, fifths, and a major third is called a 'tierce mixture'. As a rule, the fifths and thirds of mixtures are tuned pure in relation to the fundamental. For thirds, the 14 cent discrepancy between the just and equal tempered interval is large enough to introduce noticeable beating in chords, and tierce mixtures became uncommon with the abandonment of meantone temperaments.

Mixtures have numbers that correspond to the pitch they make. For example, a mixture configured as: 18.104.22.168 contains, at its lowest note, the following ranks: ′, 2′, ′, 1′.

Mixtures usually have 'breaks' to prevent the inconvenience to the builder of making very small pipes at the top of the compass. A common configuration for the breaks is that for every octave the mixture lowers by a fifth.

Cornet
A cornet organ stop is similar to that of a mixture, but they are primarily used as solo voices, though their sound is not imitative of the orchestral cornet. A cornet will always contain the fifth and major third, and, depending on the number of ranks, may contain octaves, and more rarely the minor seventh, and ninth. Cornet pipes are made of metal and voiced as flutes; the 8′ rank is usually made of stopped metal pipes. The ranks will be justly tuned to reinforce the fundamental.

The most common configuration of ranks for an 8′ fundamental is as follows: II = 12.17; III = 12.15.17; IV = 126.96.36.199; V = 184.108.40.206.17.

Cornet stops do not usually play the full compass; they generally play from either Middle C, or Tenor C, to the top.  In British and French organs before the Victorian period, this allowed the Cornet stop to be raised up within the case relative to the other pipes of the Great organ around it for better projection; this is known as a 'Mounted Cornet' in English and 'Cornet Séparée' in French. Though used throughout Europe, the Cornet is especially associated with French organ builders, who used Cornets with particular regularity especially through the Eighteenth and Nineteenth centuries, since French chorus reed stops (Trompette, Bombarde, Clairon) are very strong in the bass (having un-weighted tongues) but, when on low wind pressures, comparatively weak further up the compass; the Cornet was therefore used to strengthen the treble ranges of these chorus reed stops.  A characteristic example of this use is the classic French registration known as the 'Grand Jeu': a combination of Trompettes, Clairons and Cornets, together with the Prestant (by contrast the 'Plein Jeu' does not include cornets).

In French organs, when an 8 ft Bourdon was used with 4′ and 2′ stops plus a Nasard and Tierce the resulting ensemble was known as a 'Cornet Décomposée' (often confused with the 'Cornet Séparée' described above) since it had the same composition as a standalone Cornet stop.

Occasionally Cornets are supplied based on a 16′ fundamental (16′, 8′, ′, 4′ and ′), though the individual ranks are more usually configured as separate stops (for example the Grande Tierce ′ and Grand Nasard ′ supplied by the Isnard brothers at St Maximin, Provence). Cornet stops in 32′ are also known, as they are able to approximate the sound of a 32′ reed stop without the using pipes of the same bulk or expense (as used for example by John Compton at Wakefield Cathedral, England).

Sesquialtera
A Sesquialtera (or Sexquialtera) is similar to a Cornet in that it always contains a fifth and major third (justly tuned), though they normally extend to the whole range of the compass. They also rarely go beyond IV ranks, the most common being found at II or III ranks. They are not necessarily as uniform in configuration as the Cornet and so the quint and tierce ranks can be placed anywhere in the configuration. For example, the configurations: 15.17.19, 17.19.22, and 19.22.24 are all equally valid as the configurations for a Sesquialtera.

Sesquialtera stops can be solo or chorus stops. The British Victorian Sesquialtera was often the only Mixture stop on a given department (usually the Great or Swell organ; rarely the Choir organ), typically starting at 17.19.22 and then breaking back to 12.15.17 further up the compass and intended to be used in the chorus to help blend reed and flue stops together. By contrast, the Dutch, German and Scandinavian Sesquialteras of the seventeenth and eighteenth century were solo stops (typically 12.17), often (though by no means exclusively) found in the Rückpositiv division, from whose gallery-edge case position they could project a solo line well into acoustic space against an accompaniment using stops in the main organ case; such Sesquialteras are therefore particularly associated with Lutheran chorale-based organ repertoire.

Sesquialteras are often distinguished from Cornet stops because whereas Cornets (especially French examples) use wide-scaled, flute-toned pipes, Sesquialteras were generally made from narrower, principal-toned pipes (though this distinction is somewhat less widely observed in 20th-century organs than earlier organs).  Sesquialteras therefore often have a sharper sound than Cornets.

Nomenclature
Pipe ranks have particular names, which depend on a number of factors ranging from the physical and tone attributes of the pipes in that rank, to the country and era in which the organ was manufactured, to the pipes' physical location within the organ. Each stop knob is labeled with the name of the rank it controls. In general, that label gives the organist two vital pieces of information about the rank of pipes in question:
 which octave of pitches the rank is natively tuned to
 which tone quality the rank possesses (principal, trumpet, flute, etc.)

This is an example of a pipe organ stoplist, showing both common stop names and conventional formatting. Within each division, flues are listed before reeds, then low to high pitch, then louder to softer stops within a pitch level. Separate celeste stops are next to their corresponding normally-tuned stops. Reed stops are often labeled in red on stop knobs or tabs 159 stops.
GREAT

Prestant 16′
Prestant 8′
Gemshorn 8′
Chimney Flute 8′
Principal 4′
Harmonic Flute 4′
Tiercina ′+′
Super Octave 2′
Mixture IV
Trumpet 8′
Clarion 4′

Tremulant

Swell to Great

SUAVE 6"

Suavial 16′
Suavial Céleste 16′
Suavial 8′
Suavial Céleste 8′
Suavial 8′
Suavial Céleste 8′
Suavial Céleste 4′
Suavial 4′
Suavial ′
Suavial 2′
Suavial ′
Suavial ′
Suavial ′
Suavial 2nd ′
Suavial ′
Suavial 2nd II 1+′
Suavial 3rd III ′
Grand Cuyba Suavial 4rd X ′
Grand Chorus Suavial 5th XIII ′
Grand Treizieme Suavial 6th Mixture III-V ′
Contra Fagotto 16′
Trompette 8′
Hautbois 8′
Vox Humana 8′

Tremulant

SWELL1

Bourdon 16′
Open Diapason 8′
Stopped Diapason 8′
Salicional 8′
Voix Céleste 8′
Octave 4′
Röhr Flute 4′
Nazard ′
Block Flute 2′
Neuvieme ′
Tierce ′
Septieme ′
Septieme ′
Onzime ′
Block Flute II 1+′
Cymbale III ′
Grand Cuyba X ′
Grand Chorus XIII ′
Grand Treizieme Mixture III-V ′
Contra Fagotto 16′
Trompette 8′
Hautbois 8′
Vox Humana 8′

Tremulant

SWELL2

Bourdon 16′
Open Diapason 8′
Stopped Diapason 8′
Salicional 8′
Voix Céleste 8′
Octave 4′
Röhr Flute 4′
Nazard ′
Block Flute 2′
Neuvieme ′
Tierce ′
Septieme ′
Septieme ′
Onzime ′
Block Flute II 1+′
Cymbale III ′
Grand Cuyba X ′
Grand Chorus XIII ′
Grand Treizieme Mixture III-V ′
Contra Fagotto 16′
Trompette 8′
Hautbois 8′
Vox Humana 8′

Tremulant

SWELL3

Bourdon 16′
Open Diapason 8′
Stopped Diapason 8′
Salicional 8′
Voix Céleste 8′
Octave 4′
Röhr Flute 4′
Nazard ′
Block Flute 2′
Neuvieme ′
Tierce ′
Septieme ′
Septieme ′
Onzime ′
Block Flute II 1+′
Cymbale III ′
Grand Cuyba X ′
Grand Chorus XIII ′
Grand Treizieme Mixture III-V ′
Contra Fagotto 16′
Trompette 8′
Hautbois 8′
Vox Humana 8′

Tremulant

GREAT SWELL 13"

Bourdon 16′
Open Diapason 8′
Stopped Diapason 8′
Salicional 8′
Voix Céleste 8′
Octave 4′
Röhr Flute 4′
Nazard ′
Block Flute 2′
Neuvieme ′
Tierce ′
Septieme ′
Septieme ′
Onzime ′
Block Flute II 1+′
Cymbale III ′
Grand Cuyba X ′
Grand Chorus XIII ′
Grand Treizieme Mixture III-V ′
Contra Fagotto 16′
Trompette 8′
Hautbois 8′
Vox Humana 8′

Tremulant

SWELL 10"

Bourdon 16′
Open Diapason 8′
Stopped Diapason 8′
Salicional 8′
Voix Céleste 8′
Octave 4′
Röhr Flute 4′
Nazard ′
Block Flute 2′
Neuvieme ′
Tierce ′
Septieme ′
Septieme ′
Onzime ′
Block Flute II 1+′
Cymbale III ′
Grand Cuyba X ′
Grand Chorus XIII ′
Grand Treizieme Mixture III-V ′
Contra Fagotto 16′
Trompette 8′
Hautbois 8′
Vox Humana 8′

Tremulant

POSITIVE5"

Bourdon 16′
Open Diapason 8′
Stopped Diapason 8′
Salicional 8′
Voix Céleste 8′
Octave 4′
Röhr Flute 4′
Nazard ′
Block Flute 2′
Neuvieme ′
Tierce ′
Septieme ′
Septieme ′
Onzime ′
Block Flute II 1+′
Cymbale III ′
Grand Cuyba X ′
Grand Chorus XIII ′
Grand Treizieme Mixture III-V ′
Contra Fagotto 16′
Trompette 8′
Hautbois 8′
Vox Humana 8′

Tremulant

PEDAL

Subbass XVI-XX 64′
Subbass X 32′
Open Diapason 16′
Subbass 16′
Lieblich Gedeckt 16′
Octave 8′
Nachtorn 2′
Choral Bass II 1+1/2′
Rausch Quinte II
Sub-Contra-Bombarde 64′
Contra-Bombarde 32′
Bombarde 16′
Bombardon 8′
Bombardon XV 4′

Great to Pedal
Swell to Pedal

Classifications of stops

Organ pipes fall into five broad categories:
Principal or Diapason
Audio  example
Principal stops are non-imitative; that is, their sound does not attempt to imitate that of a particular instrument. The Principal sound is the most characteristic sound of the pipe organ; it is the sound which comes to mind in the context of traditional church music (such as hymns). While spellings and names vary by language and era, here are some common examples:
Principal (or Diapason, Open Diapason, , )
Octave (or Prestant)
Super Octave (or Fifteenth, )
Quint (or Twelfth; sometimes in the Flute category)
Mixture (or , , , ; followed by a Roman numeral indicating the number of pipes that play simultaneously for a single note; example: Mixture III,Oberton IX or Fourniture IV–VII)
Flute
Audio example
Flute stops attempt to imitate (to one degree or another) the sound of flute-class woodwind instruments, such as the transverse flute and piccolo. Common examples:
Flute (or , )
 (or )
 (or )
Subbass (or )
Stopped Diapason (or Stopped Flute) — despite its name, the Stopped Diapason is a flute-class stop
 (or Harmonic Flute, )
Concert Flute (or )
Piccolo
 (or Chimney Flute, )
 (or )
Quintaton (or )
Nazard (or , )
 (or )

String
Audio example
String stops attempt to imitate (to one degree or another) the sound of stringed instruments, such as the violin and cello. Common examples:
Gamba (or Viola da Gamba, )

Violin (or Viola, )
Violoncello
Violone
Reed
Audio example
Reed stops attempt to imitate (to one degree or another) the sound of brass instruments such as the trumpet and tuba, reed instruments such as the clarinet and oboe, and even the human voice. Common examples:
Trumpet (or , , Clarion, )
 (or Trombone)
Oboe (or )
 (or )
Clarinet
Tuba
 (or )

Vox Humana (or )

Cornopean
Ophicleide
Hybrid
Audio example of Gemshorn (flute + string)
Hybrid stops contain one rank of pipes which attempts to combine the tone qualities of two other classifications of stops, such as Principal + String, String + Flute, or Principal + Flute. Common examples:
Combination of String + Principal:
Geigen Principal (or Violin Diapason)
Salicional
Dulciana
Combination of String + Flute
Gemshorn

Percussion stops (often referred to as "toy counters" or "toy stops"), unlike other organ stops, are not aerophones, but actual embedded percussion instruments (although they may still be actuated by the wind supplies of an organ). Both tuned and untuned percussion stops exist (for instance, marimba and snare drum, respectively). They are commonly designed to imitate orchestral or band instruments, or to imitate non-musical sounds (for instance, thunder), or to produce unique sounds (for instance, zimbelstern).  Percussion stops are particularly common in theatre organs, which were generally made to accompany silent films.

Notable examples
The loudest organ stop in the world is the Grand Ophicleide located in the Right Pedal division of the Boardwalk Hall Auditorium Organ. It stands on 100" wind pressure. A former organ curator warned the stagehands when the Grand Ophicleide was going to be used, because of the volume.
The mixture stop with the largest numbers of pipes, called Ple, can be found in Santanyí (Majorca), Spain. It has 22 ranks in the left hand and 25 in the right.
There are only two true and complete (acoustic, non-digital, going down to C−1) 64′ stops in the world: the Contra-Trombone 64′ in the Sydney Town Hall Grand Organ (click here for a sound sample), and the Diaphone-Dulzian 64′ in the Boardwalk Hall Auditorium Organ (click here for a sound sample). The lowest note of these stops has a frequency of 8 Hz. Because of the limitations of most loudspeakers and the limitations of human hearing, the listener will not be able to hear the lowest frequencies in the sample, but may "feel" them and hear the harmonics above them.
Many large organs have a 64′ stop in their stoplist, but nearly all of these are either digital, acoustic imitations (32′ combined with a ′ extension creating a 64′ resultant impression), upper pipes in the octave, or else a sound sample of a higher-pitched stop electronically altered to sound one or more octaves lower. The Boardwalk Hall Auditorium Organ is capable of creating a resultant 128′ stop by combining its 64′ and ′ stops,The SJDLSH Organ is capable of creating a resultant 256′ stop by combining its 32′ and ′ stops.

Other types of stops
Vogelgesang (also known as rosignolo), is a bird-imitating organ stop.

References

Further reading
Stevens Irwin, Dictionary of Pipe Organ Stops.
George Ashdown Audsley, Organ Stops and Their Artistic Registration.

External links

Pipe organ components
Musical instrument parts and accessories
 *

Organ stop


Helikonijevke (lat. Heliconiaceae), velika biljna porodica iz reda đumbirolike. Porodica je dobila ime po redu helikonija (Heliconia) koji ima preko 200 predstavnika u tropskim krajevima.

Vrste

 Heliconia abaloi G.Morales
 Heliconia acuminata A.Rich.
 Heliconia adflexa (Griggs) Standl.
 Heliconia aemygdiana Burle-Marx
 Heliconia albicosta (G.S.Daniels & F.G.Stiles) L.Andersson
 Heliconia angelica Abalo & G.Morales
 Heliconia angusta Vell.
 Heliconia apparicioi Barreiros
 Heliconia arrecta W.J.Kress & Betancur
 Heliconia atratensis Abalo & G.Morales
 Heliconia atropurpurea G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia aurantiaca Verschaff.
 Heliconia aurea G.Rodr.
 Heliconia auriculata Barreiros
 Heliconia badilloi Abalo & G.Morales
 Heliconia barryana W.J.Kress
 Heliconia beckneri R.R.Sm.
 Heliconia bella W.J.Kress
 Heliconia berguidoi R.Flores, C.Black & A.Ibáñez
 Heliconia berriziana Abalo & G.Morales
 Heliconia berryi Abalo & G.Morales
 Heliconia bihai (L.) L.
 Heliconia bourgaeana Petersen
 Heliconia brachyantha L.Andersson
 Heliconia brenneri Abalo & G.Morales
 Heliconia burleana Abalo & G.Morales
 Heliconia calatheiphylla G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia caquetensis Abalo & G.Morales
 Heliconia carajaensis Barreiros
 Heliconia caribaea Lam.
 Heliconia carmelae Abalo & G.Morales
 Heliconia chartacea Lane ex Barreiros
 Heliconia chrysocraspeda Abalo & G.Morales
 Heliconia clinophila R.R.Sm.
 Heliconia colgantea R.R.Sm. ex G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia collinsiana Griggs
 Heliconia combinata Abalo & G.Morales
 Heliconia cordata L.Andersson
 Heliconia crassa Griggs
 Heliconia cristata Barreiros
 Heliconia cucullata W.J.Kress & L.Andersson
 Heliconia curtispatha Petersen
 Heliconia danielsiana W.J.Kress
 Heliconia darienensis L.Andersson
 Heliconia dasyantha K.Koch & C.D.Bouché
 Heliconia densiflora Verl.
 Heliconia dielsiana Loes.
 Heliconia donstonea W.J.Kress & Betancur
 Heliconia episcopalis Vell.
 Heliconia estherae Abalo & G.Morales
 Heliconia estiletioides Abalo & G.Morales
 Heliconia excelsa L.Andersson
 Heliconia farinosa Raddi
 Heliconia faunorum W.J.Kress & L.Andersson
 Heliconia fernandezii Abalo & G.Morales
 Heliconia × flabellata Abalo & G.Morales
 Heliconia foreroi Abalo & G.Morales
 Heliconia fragilis Abalo & G.Morales
 Heliconia fredberryana W.J.Kress
 Heliconia fugax L.Andersson
 Heliconia gaiboriana Abalo & G.Morales
 Heliconia gigantea W.J.Kress & Betancur
 Heliconia gilbertiana Abalo & G.Morales
 Heliconia gloriosa Abalo & G.Morales
 Heliconia gracilis G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia griggsiana L.B.Sm.
 Heliconia harlingii L.Andersson
 Heliconia hirsuta L.f.
 Heliconia holmquistiana Abalo & G.Morales
 Heliconia huilensis Abalo & G.Morales
 Heliconia ignescens G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia imbricata (Kuntze) Baker
 Heliconia impudica Abalo & G.Morales
 Heliconia indica Lam.
 Heliconia intermedia Abalo & G.Morales
 Heliconia irrasa R.R.Sm.
 Heliconia juliani Barreiros
 Heliconia juruana Loes.
 Heliconia kautzkiana Emygdio & E.Santos
 Heliconia lanata (P.S.Green) W.J.Kress
 Heliconia lankesteri Standl.
 Heliconia lasiorachis L.Andersson
 Heliconia latispatha Benth.
 Heliconia laufao W.J.Kress
 Heliconia laxa Abalo & G.Morales
 Heliconia lentiginosa Abalo & G.Morales
 Heliconia librata Griggs
 Heliconia lingulata Ruiz & Pav.
 Heliconia litana W.J.Kress
 Heliconia longa (Griggs) H.J.P.Winkl.
 Heliconia longiflora R.R.Sm.
 Heliconia lophocarpa G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia lourteigiae Emygdio & E.Santos
 Heliconia lozanoi Abalo & G.Morales
 Heliconia luciae Barreiros
 Heliconia lutea W.J.Kress
 Heliconia lutheri W.J.Kress
 Heliconia maculata W.J.Kress
 Heliconia magnifica W.J.Kress
 Heliconia × mantenensis B.R.Silva, Senna V. & Emygdio
 Heliconia marginata (Griggs) Pittier
 Heliconia mariae Hook.f.
 Heliconia markiana Abalo & G.Morales
 Heliconia mathiasiae G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia meridensis Klotzsch
 Heliconia metallica Planch. & Linden ex Hook.
 Heliconia mincana Abalo & G.Morales
 Heliconia montana Abalo & G.Morales
 Heliconia monteverdensis G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia mooreana R.R.Sm.
 Heliconia mucilagina Abalo & G.Morales
 Heliconia mucronata Barreiros
 Heliconia mutisiana Cuatrec.
 Heliconia nariniensis Abalo & G.Morales
 Heliconia necrobracteata W.J.Kress
 Heliconia × nickeriensis Maas & de Rooij
 Heliconia nigripraefixa Dodson & A.H.Gentry
 Heliconia nitida Abalo & G.Morales
 Heliconia nubigena L.Andersson
 Heliconia nutans Woodson
 Heliconia obscura Dodson & A.H.Gentry
 Heliconia obscuroides L.Andersson
 Heliconia oleosa Abalo & G.Morales
 Heliconia orthotricha L.Andersson
 Heliconia osaensis Cufod.
 Heliconia paka A.C.Sm.
 Heliconia paludigena Abalo & G.Morales
 Heliconia papuana W.J.Kress
 Heliconia pardoi Abalo & G.Morales
 Heliconia pastazae L.Andersson
 Heliconia peckenpaughii Abalo & G.Morales
 Heliconia pendula Wawra
 Heliconia penduloides Loes.
 Heliconia peteriana Abalo & G.Morales
 Heliconia × plagiotropa Abalo & G.Morales
 Heliconia platystachys Baker
 Heliconia pogonantha Cufod.
 Heliconia pruinosa Loes.
 Heliconia pseudoaemygdiana Emygdio & E.Santos
 Heliconia psittacorum L.f.
 Heliconia ramonensis G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia × rauliniana Barreiros
 Heliconia regalis L.Andersson
 Heliconia reptans Abalo & G.Morales
 Heliconia reticulata (Griggs) H.J.P.Winkl.
 Heliconia revoluta (Griggs) Standl.
 Heliconia rhodantha Abalo & G.Morales
 Heliconia richardiana Miq.
 Heliconia rigida Abalo & G.Morales
 Heliconia riopalenquensis Dodson & A.H.Gentry
 Heliconia rivularis Emygdio & E.Santos
 Heliconia robertoi Abalo & G.Morales
 Heliconia robusta Pax
 Heliconia rodriguensis Aristeg.
 Heliconia rodriguezii F.G.Stiles
 Heliconia rostrata Ruiz & Pav.
 Heliconia samperiana W.J.Kress & Betancur
 Heliconia sanctae-theresae Abalo & G.Morales
 Heliconia santaremensis Barreiros
 Heliconia sarapiquensis G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia scarlatina Abalo & G.Morales
 Heliconia schiedeana Klotzsch
 Heliconia schumanniana Loes.
 Heliconia sclerotricha Abalo & G.Morales
 Heliconia secunda R.R.Sm.
 Heliconia sessilis W.J.Kress
 Heliconia signa-hispanica Abalo & G.Morales
 Heliconia solomonensis W.J.Kress
 Heliconia spathocircinata Aristeg.
 Heliconia spiralis Abalo & G.Morales
 Heliconia spissa Griggs
 Heliconia standleyi J.F.Macbr.
 Heliconia stella-maris Abalo & G.Morales
 Heliconia stilesii W.J.Kress
 Heliconia stricta Huber
 Heliconia subulata Ruiz & Pav.
 Heliconia sucrei Barreiros
 Heliconia tacarcunae L.Andersson
 Heliconia talamancana G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia tandayapensis Abalo & G.Morales
 Heliconia tenebrosa J.F.Macbr.
 Heliconia terciopela W.J.Kress & Betancur
 Heliconia thomasiana W.J.Kress
 Heliconia timothei L.Andersson
 Heliconia titanum W.J.Kress & Betancur
 Heliconia tortuosa Griggs
 Heliconia trichocarpa G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia triflora Barreiros
 Heliconia umbrophila G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia uxpanapensis C.Gut.Báez
 Heliconia vaginalis Benth.
 Heliconia vellerigera Poepp.
 Heliconia velutina L.Andersson
 Heliconia venusta Abalo & G.Morales
 Heliconia veracruzensis C.Gut.Báez
 Heliconia villosa Klotzsch
 Heliconia virginalis Abalo & G.Morales
 Heliconia wagneriana Petersen
 Heliconia willisiana Abalo & G.Morales
 Heliconia wilsonii G.S.Daniels & F.G.Stiles
 Heliconia xanthovillosa W.J.Kress
 Heliconia zebrina Plowman, W.J.Kress & H.Kenn.

Izvori

Đumbirolike

Helikonija


Tobias Damsgaard (født 3. august 1998) er en dansk fodboldspiller, der spiller for FC Phönix Lübeck.

Klubkarriere
Han spillede som ungdomsspiller for Aarhus Fremad, inden han i forbindelse med et efterskoleophold optråde et år for SønderjyskE. Som andetårs U/17-spiller skiftede Damsgaard til Randers FC.

Randers FC
Han fik sin debut i Superligaen for Randers FC den 19. november 2017, da han startede inde og spillede alle 90 minutter i en 1-3-sejr ude over Lyngby Boldklub.

I starten af foråret 2018 skrev Damsgaard under på en toårig fuldtidskontrakt gældende fra sommeren 2018, hvorfra han samtidig skulle være en permanent del af klubbens førstehold. Dette blev dog i slutningen af marts 2018 fremrykket, således han med øjeblikkelig virkning fra 1. april 2018 permanent blev rykket op i klubbens førsteholdstrup. Han var i perioden fra 18. marts til 22. april 2018 fast mand på højre back, da han spillede alle seks kampe i Superligaen med fuld spilletid samt 120 minutter i en pokalkamp mod Silkeborg IF. I løbet af sin tid i Randers FC nåede han at spille 20 kampe i Superligaen fordelt på 16 kampe i den ordinære turnering og fire kampe i nedrykningsspil.

Udleje og permanent skifte til Vendsyssel FF
Han blev i slutningen af januar 2020 på vintervinduets sidste dag udlejet til Vendsyssel FF frem til sommeren 2020, da det kun var blevet til tre indhop i efteråret 2019. Han nåede at spille to kampe for Vendsyssel FF, inden covid-19-nedlukningen satte sæsonen på pause i marts. Samlet set blev det 15 kampe for Damsgaard i løbet af sit lejeophold i Vendsyssel.

I maj 2020 blev det offentliggjort, at Damsgaard skiftede permanent til Vendsyssel FF. Her skrev han under på en treårig kontrakt. I kampen mod Viborg FF den 30. september 2020 skulle Damsgaard være startet, men han blev under opvarmningen skadet og blev erstattet af Dušan Jajić - en kamp som Vendyssel FF tabte 3-1 ude. Han var herefter skadet resten af efteråret.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Aarhus Fremad
Fodboldspillere fra SønderjyskE
Fodboldspillere fra Randers FC
Fodboldspillere fra Vendsyssel F.F.

Tobias Damsgaard


Bananplantage på Tenerifa er en dokumentarfilm fra 1954 instrueret af Hakon Mielche.

Handling
I bananplantagen rydder man ukrudt væk. Vandingskanalerne står fulde af spande. Hundblomsten sidder øverst i blomsterstanden; i spidsen af standen sidder hanblomsterne i en løgformet knop. En stor klase grønne bananer skæres ned og bæres til pakning. Den renses først for støv, hvorpå den polstres med papirpakker, svøbes ind i halm, og til sidst pakkes ind i stærkt karduspapir, klar til forsendelse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1954

Dokumentarfilm fra Danmark
Film fra Galathea 2

Bananplantage på Tenerifa


Saure Rolle (niederdeutsch Sur Rull) ist eine regionale Wurstspezialität der schleswig-holsteinischen Westküste, wo sie insbesondere in ihrer Herkunftsregion Eiderstedt anzutreffen ist, aber auch in Dithmarschen und in der Husumer Region. Die Wurst besteht aus sauer eingelegtem Rindfleisch in einer Pansenhülle und gilt als "friesische Variante des Saumagens". Sie wird hauptsächlich gebraten verzehrt. Zusammen mit verschiedenen Gemüse- und Sättigungsbeilagen ist Saure Rolle auch als eigenständiges, traditionelles Fleischgericht der Schleswig-Holsteiner Küche bekannt.

Ursprünglich wurde Saure Rolle aus den nach der Hausschlachtung verbleibenden Fleischresten hergestellt, die in zusammengenähten Hüllen aus Pansen gekocht und zur Verlängerung der Haltbarkeit sauer eingelegt wurden. Heute wird Saure Rolle meist von handwerklichen Fleischereibetrieben nach Art einer groben Brühwurst aus grob entsehntem, magerem und fettem sowie in kleine Streifen geschnittenem Rindfleisch hergestellt. Typische Gewürze sind Salz, Pfeffer und Nelken. Die Fleischmasse wird in Hüllen mit großem Kaliber von etwa 15 cm Durchmesser aus zugenähtem Rinder-Pansen (gereinigt und gewendet) gefüllt. Die Fleischrollen werden an den Enden verschlossen, gebrüht und dann mindestens 14 Tage in Essiglauge eingelegt.

Teils ist auch das Einlegen in Molke gebräuchlich. Eine Variante ist in Ostfriesland als Rull in Suur bekannt; dabei wird Rinderhackfleisch verwendet, das mit Salz und gehackten Zwiebeln gewürzt, in Rinderpansen gefüllt und dann in Molke gesäuert wird. Eine ähnliche Wurstzubereitung ist in den Niederlanden unter der Bezeichnung  () bekannt.

Zur Zubereitung als Gericht wird die Saure Rolle in zirka 2 cm dicke ("fingerdicke") Scheiben geschnitten, in Mehl gewendet und kurz angebraten. Als Beilagen werden dazu in Eiderstedt traditionell "gestovte Rüben" (Gemüsezubereitung aus Steckrüben-Würfeln in Butter-Mehl-Sauce) und Salzkartoffeln gereicht, die mit dem Bratfett oder zerlassener Butter übergossen werden. Die "Husumer Saure Rolle" wird hingegen meist zusammen mit Bratkartoffeln und Krautsalat angeboten. Als weitere Beilagen zur Sauren Rolle sind auch Bohnen, Erbsen und Möhren, Rotkohl, Schwarzwurzeln oder "Bratäpfel" (geschmorte Apfel- und Zwiebelscheiben) sowie Kartoffelmus und Zwiebelstippe bekannt.

Weblinks
 Saure Rolle im Fleischwaren ABC / Lexikon des  Bundesverbands der Deutschen Fleischwarenindustrie (BVDF)

Einzelnachweise

Brühwurst
Schleswig-Holsteiner Küche
Niedersächsische Küche
Wurstgericht

Saure Rolle


The history of cinema in Quebec started on June 27, 1896 when the Frenchman Louis Minier inaugurated the first movie projection in North America in a Montreal theatre room. However, it would have to wait until the 1960s before a genuine Quebec cinema industry would emerge. Approximately 620 feature-length films have been produced, or partially produced by the Quebec film industry since 1943.

Due to language and cultural differences between the predominantly francophone population of Quebec and the predominantly anglophone population of the rest of Canada, Quebec's film industry is commonly regarded as a distinct entity from its English Canadian counterpart. In addition to participating in Canada's national Genie Awards, the Quebec film industry also maintains its own awards ceremony, the Prix Iris (formerly known as Jutra). In addition, the popularity of homegrown French language films among Quebec audiences, as opposed to English Canadians' preference for Hollywood films, means that Quebec films are often more successful at the box office than English Canadian films — in fact, the top-grossing Canadian film of the year is often a French language film from Quebec.

Before the Office national du film

From 1896 to the 1960s, the Catholic clergy tried to control what movies Quebecers could see. Two methods were employed: censorship and prohibition of attendance by children under 16. In 1913, the Bureau de censure de vues animées (Office of censorship for motion pictures) began regulating the projection of movies in Quebec. In 1927, the Laurier-Palace Theatre burned down, killing 78 children. The church then almost succeeded at closing down all projection rooms in the province. However, the Parliament of Quebec passed a law preventing only children under 16 from attending movie projections. This law would be repealed only in 1961.

Nevertheless, some films were produced in Quebec during this period. Those were mostly documentaries, some of which were made by priests (Albert Tessier) and civil servants (Herménégilde Lavoie). Joseph-Arthur Homier is considered the first director of feature-length films in Quebec, and his 1922 production, Madeleine de Verchères, was based on the life of the 17th-century Quebec heroine, Madeleine de Verchères. In the 1940s and 1950s, the first commercial attempts at cinema happened. Two production houses were at the origins of all the movies of this period: Renaissance Films and Québec Productions. Most of the commercial feature films came primarily from four directors: Fyodor Otsep, Paul Gury, Jean-Yves Bigras, and René Delacroix. Notable films of this period include The Music Master (Le Père Chopin, 1945), A Man and His Sin (Un homme et son péché, 1949), The Nightingale and the Bells (Le Rossignol et les cloches, 1952), Little Aurore's Tragedy (La petite Aurore l'enfant martyre, 1952), Tit-Coq (1953), and The Promised Land (Les brûlés, 1959).

After the Office national du film

The National Film Board of Canada was established by the Parliament of Canada in 1939. Its office moved from Ottawa to Montreal in 1956.  In 1957, the new commissioner, Albert Trueman, recommended the creation of a separately funded French production wing. Minister J. W. Pickersgill rejected Trueman's recommendation as Ottawa feared that two separate organizations would develop under the same roof. This decision intensified the campaign of the Quebec French language press for an autonomous French language branch. Guy Roberge was appointed as the NFB's first francophone Commissioner in April 1957. The French branch of the National Film Board of Canada was established and the NFB became autonomous in 1959.

Direct Cinema filmmakers Michel Brault, Pierre Perrault and Gilles Groulx all made their debut at the NFB. That decade also saw the beginnings of directors Claude Jutra, Gilles Carle and Denys Arcand.

The 1960s and 1970s
Two key changes in the late 1960s paved the way for a new era in Québécois cinema. First, in 1967,  Quebec's (religious) censorship bureau was replaced by a film ratings system administered by the province. The other phenomenon was the introduction, in 1967, by the federal government, of its Canadian Film Development Corporation (CFDC, to become Telefilm Canada).  This allowed a greater number of films to reach the screen through government subsidy.

Commercial directors such as Denis Héroux became known for his films Valérie and , two comedies with erotic overtones showing popular success not seen in Quebec since Jean-Yves Bigras' La Petite Aurore l'enfant martyre (1952).

The seventies also marked a high in national filmmaking seen from an artistic perspective, an assessment supported by opinion polls such as the TIFF List of Canada's Top 10 Films of All Time, which has included several films from that decade every year that the poll was taken.  Arcand and Carle had critical (especially at Cannes) and some commercial success with films such as Gina (Arcand) and La vraie nature de Bernadette (Carle). In 1971, director Claude Jutra released one of the most critically praised Quebec film to date, Mon oncle Antoine. However, his next movie, an adaptation of Anne Hébert's Kamouraska, was a commercial and critical failure. It should be mentioned that this film suffered re-editing done to accommodate theater owners. A two-hour-long restored version, seen in 2003, shows more artistic coherence. In 1977, Jean Beaudin's J.A. Martin Photographe was selected at Cannes where Monique Mercure, the female star of the film, won Best Actress (tying with Shelley Duvall for 3 Women).

In 1971, a group of filmmakers in Montreal established the Association coopérative de productions audio-visuelles (ACPAV), which would play an important role in Quebec cinema over the next decades by funding and releasing the earliest films by many emerging Quebec directors.

The 1980s

The victory of the "no" camp in the referendum on sovereignty association was a turning point in Québécois history and culture. Denys Arcand made one of his most acclaimed picture with the NFB, Le confort et l'indifférence, about the result of the referendum. He then proceeded to direct two movies that were nominated for best foreign picture at the Academy Awards: 1986's The Decline of the American Empire (Le Déclin de l'empire américain) and 1989's Jesus of Montreal (Jésus de Montréal).

After 1980, a lot of artists felt that the struggle to build a nation that had animated early Quebec cinema was lost. Québécois filmmakers began to make movies that were no longer centred on the Québécois identity. The 1986 success, at home and abroad, of Le déclin... marked another turning point in the movie history of the province. The government-funded movie industry tried to repeat Arcand's success with international co-productions, big budget movies and so-called "mass audience movies".

Meanwhile, director Robert Morin made himself known with personal movies like Requiem for a Handsome Bastard (Requiem pour un beau sans-coeur). Claude Jutra committed suicide in the 1980s after a struggle with Alzheimer's disease, and Gilles Carle became too sick to direct.

The 1990s and 2000s

1990-2002 saw the solidification of Quebec's movie industry. Independent films such as Denis Villeneuve's Maelström, Denis Chouinard's L'Ange de goudron, and Un crabe dans la tête caught the media's attention. In 1994, Pierre Falardeau's Octobre  told a fictionalized version of the October Crisis from the point of view of the Chenier Cell, the FLQ terrorist cell who in 1970 kidnapped and executed Quebec minister and Deputy Premier Pierre Laporte.

Home-made blockbusters came in 2000s and begin to dominate their home market, putting American blockbusters in second place. Séraphin: un homme et son péché, directed by Charles Binamé, was a major success at the box office in 2002.  The next year, 2003, was called "the year of Quebec cinema's rebirth" with Denys Arcand winning the foreign film Oscar for The Barbarian Invasions (Les Invasions barbares), the sequel of The Decline of the American Empire (Le Déclin de l'empire américain), and with Gaz Bar Blues and Seducing Doctor Lewis gaining both critical and public acclaim. In 2005, C.R.A.Z.Y. was released, grossing a considerable amount in such a small market, and garnering widespread praise from critics. In 2006, the Quebec-made action-comedy Bon Cop, Bad Cop, a film with dialogue in both French and English, took over the title of most popular Canadian film at the Canadian box office. Sales for Bon Cop, Bad Cop have totalled $13 million across the country. The previous Quebec film to hold this honour was Les Boys. In 2007, Arcand's Days of Darkness (L'Âge des ténèbres) was selected as the closing film for the Cannes Film Festival.

In 2009, De père en flic  (English: Father and Guns) matched the movie Bon Cop Bad Cop to become the highest-grossing French language film in Canadian history.

The 2010s
The 2010s were marked by three consecutive Academy Award nominations for Quebecois films in the Foreign Language category, namely for Incendies (2010), Monsieur Lazhar (2011) and War Witch (2012). War Witch director Kim Nguyen proclaimed "People around the world are looking at Quebec cinema now and waiting for the next director to come out of here. This has a tremendous impact on a country's recognition outside of its borders".  University of Berlin film scholar Claudia Kotte wrote Incendies, Monsieur Lazhar, Inch'Allah (2012) and War Witch, represent a break from focus on local history to more global concerns.

In May 2016, Xavier Dolan became the first Quebec filmmaker to win the Grand Prix at the Cannes Film Festival, for It's Only the End of the World. It also later won Best Film at the inaugural Prix Iris, which replaced the Jutra Awards for Quebec films, with new categories for Casting, Visual Effects, Revelation of the Year and Documentary Editing and Cinematography, and a Public Prix, chosen by viewers' votes.

Bibliography

Books
Fradet, Pierre-Alexandre and Olivier Ducharme, Une vie sans bon sens. Regard philosophique sur Pierre Perrault, foreword by Jean-Daniel Lafond, Montréal, Nota bene, 2016.

Evans, Gary. John Grierson and the National Film Board: The Politics of Wartime Propaganda. Toronto: University of Toronto Press, 1984.

Evans, Gary. In the National Interest: A Chronicle of the National Film Board of Canada from 1949 to 1989. Toronto: University of Toronto Press, 1991.
Pallister, Janis L. The Cinema of Québec: Masters in Their Own House. Madison, NJ: Fairleigh Dickinson University Press, 1995.

Issues
 Sylvano Santini and Pierre-Alexandre Fradet, "Au film de la pensée : un Québec philosophe", issue "Cinéma et philosophie", in Nouvelles Vues, #17, winter-spring 2016 : https://web.archive.org/web/20161102065003/http://www.nouvellesvues.ulaval.ca/no-17-hiver-2016-cinema-et-philosophie-par-s-santini-et-p-a-fradet/presentation/au-film-de-la-pensee-un-quebec-philosophe-par-sylvano-santini-et-pierre-alexandre-fradet/

Films
 From NFB to Box-Office'',   2009 documentary by Denys Desjardins about the development of Quebec cinema, from the founding of the National Film Board of Canada to the creation of the Canadian Film Development Corporation in 1968

See also
 Cinema of the world
 Culture of Quebec
 List of Quebec actors
 List of Quebec film directors
 List of Quebec films
 Prix Albert-Tessier
 Quebec film pioneer Léo-Ernest Ouimet

References

External links
 AQCC: Association Québécoises des Critiques de Cinéma
 ARRQ: Association des Réalisateurs et Réalisatrices du Québec
 La Bibliothèque: Arts: Cinéma
 "Le cinéma québécois à l'ombre de Duplessis"
 La Cinémathèque Québécoise
 Festival international du Nouveau Cinéma
 Régie du cinéma du Québec
 Cinéma du Québec.com a website with pioneers of Quebec cinema

Audiovisual introductions in 1896

Cinema of Quebec


Vratislav Lokvenc (n. 27 septembrie 1973) este un fost fotbalist ceh, care a jucat pe postul atacant. După ce a jucat fotbal la echipele de tineret ale lui Náchod și Hradec Králové, și-a început cariera de fotbalist profesionist la Hradec. După ce s-a transferat la Sparta Praga, a câștigat cinci titluri de campionat și o cupă, precum și premiul pentru cel mai bun marcator din 1999-2000. Ulterior, a jucat în străinătate, în țări europene precum Germania, Austria și Elveția pentru 1. FC Kaiserslautern, VfL Bochum, Red Bull Salzburg, FC Basel și FC Ingolstadt 04. S-a retras în 2009.

Lokvenc a jucat 74 de meciuri pentru echipa națională a Cehiei, pentru care a marcat 14 goluri. A jucat la Cupa Confederațiilor FIFA din 1997 înainte de a participa la trei competiții majore. El și-a făcut trei apariții ca rezervă la Euro 2000 și a jucat într-un meci de la Euro 2004. Ultimul său turneu internațional a fost Campionatul Mondial din 2006, la care a jucat în primele două meciuri din grupe, ratându-l pe al treilea din cauza unei suspendări. Cehia nu s-a calificat pentru următoarea rundă a competiției, iar Lokvenc s-a retras de la națională în 2006.

Cariera pe echipe

Primul succes
Lokvenc s-a născut într-o familie de fotbalști; tatăl său, numit și Vratislav Lokvenc, a jucat fotbal la FK Ústí nad Labem din a doua ligă de fotbal a Cehoslovaciei și la Náchod. Născut în 1973, Lokvenc și-a început cariera de fotbalist profesionist în timpul sezonului 1992-1993 cu Hradec Králové, ajungând la Sparta Praga în octombrie 1994. El a jucat în Cupa UEFA pentru Sparta, în sezonul 1995-1996, marcând primul gol și oferind o pasă decisivă pentru al doilea din victoria cu 2-1 împotriva clubului danez Silkeborg IF, în urma căruia Sparta s-a calificat mulțumită regulii golului marcat în deplasare în turul doi. A înscris un gol la scurt timp după ce a intrat pe teren într-un meci din primul tur al Cupei Cupelor din sezonul 1996-1997 împotriva lui Sturm Graz din Austria; meciul s-a terminat cu scorul de 2-2.

Lokvenc a petrecut șase sezoane la Sparta Praga, cu care a câștigat cinci titluri în campionat și Cupa Cehiei 1995-1996. În martie 2000, într-un meci împotriva lui České Budějovice, Lokvenc a marcat de patru ori pentru Sparta, în meciul care s-a terminat cu 4-1. Astfel a devenit al treilea jucător din campionatul ceh care a înscris de patru ori în același meci, după Josef Obajdin și Robert Vágner. Lokvenc a marcat de două ori în derby-ul Pragăi împotriva lui Slavia Praga în mai 2000, într-o victorie de 5-1, în urma căreia Sparta a obținut titlul. El a fost cel mai bun marcator al Primei Ligi din Cehia în sezonul 1999-2000 cu 22 de goluri, egalând recordul din acel moment din campionat, care a rămas până când David Lafata a înscris 25 de goluri în sezonul 2011-2012.

Germania
Lokvenc s-a alăturat echipei 1. FC Kaiserslautern din Bundesliga germană în 2000, cu care a semnat un contract înainte de Campionatul European din 2000. În aceeași perioadă, una din fiicele sale s-a născut la Lokvenc în mai 2000. El a înscris șase goluri într-un meci amical scor 11-1 împotriva unei echipe de amatori înainte de începerea sezonului. În decembrie 2000, Lokvenc a înscris în Cupa UEFA împotriva lui Rangers, ajutându-și echipa să se califice pentru optimile competiției. În următoarea rundă Kaiserslautern a picat cu Slavia Praga; după ce primul meci s-a terminat fără goluri, Lokvenc a marcat singurul gol din dubla manșă în urma căreia Slavia a fost eliminată. A marcat un hat-trick în sfertul de finală al DFB-Pokal din 2002-2003 împotriva lui Bochum, într-un meci care s-a terminat cu scorul de 3-3, dar care a fost câștigat de Kaiserslautern după loviturile de departajare. Lokvenc a jucat în finala competiției la sfârșitul lunii mai 2003, dar echipa sa a fost învinsă cu 3-1 de către câștigătoarea campionatului, Bayern München, care a reușit să câștige dubla în acel sezon.

Kaiserslautern a anunțat faptul că Lokvenc va fi vândut în aprilie 2004, din cauza faptului că clubul nu îi putea oferi salariul dorit. A ajuns la VfL Bochum din Bundesliga în vara anului 2004, fiind de acord cu transferul înaintea Campionatului European. Bochum a retrogradat de Bundesliga după 33 de meciuri din 34 de meciuri, iar Lokvenc a înscris cel de-al zecelea gol al  sezonului într-o victorie cu 2-0 obținută în fața echipei situate pe locul al treilea, Stuttgart.

Ultimii ani din cariera de fotbalist
Lokvenc a semnat cu Red Bull Salzburg în vara anului 2005, respingând ofertele venite din partea lui Portsmouth și Hertha Berlin. El a descris mutarea sa în Salzburg drept "cel mai bun transfer al vieții mele" fiind adus de echipă alături de jucătorii Thomas Linke și Alexander Zickler care jucau pentru Germania. Lokvenc a jucat în doar patru meciuri de campionat în primul său sezon la Red Bull Salzburg, suferind o intervenție chirurgicală în urma unei accidentări a genunchiului drept în noiembrie. S-a întors în echipă în mai 2006, jucând pentru prima dată într-un meci din iulie 2005, intrând pe teren în înfrângerea cu 2-1 împotriva lui Pasching. Clubul a terminat sezonul în clasament în urma Austriei Viena.

Lokvenc a marcat primul gol al Bundesligii din Austria 2006-2007 într-un meci din decembrie împotriva lui Altach, marcând scorul egalizator care a dus meciul la 1-1. Red Bull a câștigat campionatul în aprilie 2007, cu cinci meciuri înainte de terminarea campionatului.

În octombrie 2007, Lokvenc a marcat singurul gol din prima semifinală a Cupei UEFA de la Salzburg împotriva lui AEK Atena. Acest gol nu a fost însă suficient pentru ca echipa sa să avanseze, după ce a pierdut cu 3-0 în prima manșă. Lokvenc a jucat mai puțin pentru Salzburg în sezonul 2007-2008 lucru care l-a nemulțumit și l-a făcut să fie împrumutat la Basel din Superliga Elvețiană pentru restul sezonului. A marcat în victoria din semi-finala Cupei Elveției cu 1-0 de la Basel împotriva lui Thun. Echipa sa a câștigat titlul de campioană în 2008 și Cupa Elveției din 2008.

Lokvenc s-a întors în Germania în vara anului 2008, alăturându-se Ingolstadtului din 2. Bundesliga.

După ce și-a terminat cariera de fotbalist profesionist, Lokvenc a lucrat ca scouter în Cehia și Slovacia pentru fosta sa echipă, Basel. A jucat, de asemenea, fotbal în divizia a patra a Cehiei pentru Unirea Čelákovice. A continuat să fie activ fizic după ce și-a terminat cariera de fotbalist, participând la în Semimaratonul de la Praga din 2010 alături de fostul său coechipier de la naționala Cehiei, Pavel Nedvěd. El a fost din nou prezent la aceeași întrecere în 2015, participând într-o echipă de ștafetă alături de Nedvěd, fotbalistul Tomáš Hübschman și de Miss Republica Cehă, Tereza Skoumalová.

La națională
Lokvenc și-a reprezentat țara la categoria sub 21 de ani, marcând șapte goluri în 13 meciuri între 1993 și 1995. El a jucat pentru prima oară la echipa națională a Cehiei în 1995. Lokvenc a făcut parte din echipa Cehiei care a participat la Cupa Confederațiilor FIFA din 1997 din Arabia Saudită. El a intrat din postura de rezervă în meciul din grupe împotriva Emiratelor Arabe Unite și a început ca titular în cel de-al treilea meci din play-off cu Uruguay, pe care Cehia l-a câștigat și în urma căruia a terminat turneul pe locul trei.

Euro 2000
La Euro 2000, Lokvenc a intrat ca rezervă în primul meci din grupe jucat de Ceha împotriva Țărilor de Jos, înlocuindu-l pe Pavel Nedvěd în minutul 89, partidă pierdută cu scorul de 1-0 El l-a înlocuit pe Radek Bejbl în al doilea meci al grupei, împotriva Franței, în minutul 49 al înfrângerii cu 2-1. Lokvenc a jucat și în al treilea meci din grupe împotriva Danemarcei, deși, datorită faptului că ambele echipe care și-au pierdut ambele meciuri anterioare, niciuna din aceste două nu a avansat în următoarea rundă a competiției. El a intrat în minutul 79, înlocuindu-l pe Vladimír Šmicer într-o victorie cu 2-0 pentru națiunea sa.

Euro 2004
Lokvenc a marcat de două ori intrând pe teren din postura de rezervă într-un meci de calificare din iunie 2003 împotriva Moldovei, marcând ambele goluri cu capul într-o victorie de 5-0 pentru țara sa. A jucat într-un meci la Euro 2004. El a început ca titular în meciul din grupă împotriva Germaniei, făcând parte dintr-un grup de jucători trimis pe teren care a fost descris de BBC drept "o a doua echipă a Cehiei", dar nu a marcat niciun gol și a fost înlocuit de Milan Baroš după 59 de minute. Cehia a câștigat meciul cu 2-1.

Campionatul Mondial din 2006
În timpul meciurilor de calificare la Campionatul Mondial, Lokvenc a marcat cinci goluri pentru țara sa. Într-un meci din noiembrie 2004, din deplasare cu Macedonia, a intrat pe teren în minutul 76 ca înlocuitor al lui Zdeněk Grygera într-o remiză albă. El a marcat primul gol al meciului cu capul, înainte ca Jan Koller să ducă scorul la 2-0 pentru a câștiga meciul. În martie 2005, Lokvenc a marcat din nou golul decisiv, de data aceasta împotriva Finlandei la Teplice. Într-un meci în care cehii au condus cu 3-1, Finlanda a marcat de două ori ducând scorul la 3-3, însă Lokvenc a făcut 4-3, cu trei minute rămase până la final. Patru zile mai târziu, Lokvenc a marcat un alt gol, dintr-o centrare venită de la Baroš, într-o victorie cu 4-0 împotriva Andorrei. În luna iunie a aceluiași an, Lokvenc a marcat primul și ultimul gol al victoriei de acasă cu 8-1, tot împotriva Andorrei.

La Campionatul Mondial din 2006, Lokvenc a intrat în locul lui Jan Koller care s-a accidentat în primul meci din grupe, împotriva Statelor Unite. El nu a înscris, dar a primit un cartonaș galben, iar Cehia a câștigat partida cu 3-0. A început ca titular în al doilea meci în grupe, împotriva Ghanei, în lipsa celorlalți atacanți, Koller și Baroš, care erau accidentați. El a primit un alt cartonaș galben în acest meci, pe care Ghana l-a câștigat cu 2-0. Datorită faptului că a primit două cartonașe galbene, a fost suspendat pentru ultimul meci din grupe pentru țara sa, împotriva Italiei. Cehia a pierdut în fața Italiei și, prin urmare, nu a reușit să treacă de grupe. Lokvenc și-a anunțat retragerea de la națională în septembrie 2006, devenind al treilea jucător care s-a retras după Campionatul Mondial, după Karel Poborský și Pavel Nedvěd. A marcat în total 14 goluri în 74 de meciuri pentru Cehia.

Stil de joc
Lokvenc a fost remarcat în special pentru înălțimea sa, fiind considerat drept un "atacant pivotant", reușind să creeze panică în duelurile aeriene așa cum o făcea și coechipierul său  Jan Koller. Puterea lui a fost de asemenea unul din punctele sale forte.

Referințe

Legături externe

Atacanți
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2006
Fotbaliști internaționali cehi
Fotbaliști ai FC Ingolstadt 04
Fotbaliști ai 1. FC Kaiserslautern
Fotbaliști cehi
Oameni în viață
Nașteri în 1973

Vratislav Lokvenc


An Pleea tenuifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni André Michaux. An Pleea tenuifolia in nahilalakip ha genus nga Pleea, ngan familia nga Tofieldiaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleea

Pleea tenuifolia


Dezastrele regelui Arthur (engleză King Arthur's Disasters) este un serial de animație britanic difuzat pentru prima oară pe CITV pe data de 11 aprilie 2005. Este co-creat de Paul Parkes și Will Ashurst și urmărește încercările Regele Arthur, asistat de vrăjitorul Merlin, să o seducă pe auto-obsedata prințesă Guinevere. Datorită popularității serialului, s-a lansat un al doilea sezon ce și-a început transmisia pe CITV din 6 noiembrie 2005. Genevieve Dexter servește ca producător executiv al serialului.

Serialul a fost cel mai bine cotat al canalului CITV în timpul primăverii lui 2005. A obținut în mod regulat o audiență de peste 20% de copii și și-a câștigat poziția împotriva lui CBBC. În 2006 a fost nominalizat pentru un premiu ABAFT pentru Cea mai bună animație, deși a pierdut în fața Incredibililor frați Adrenalini. În mod curent serialul se difuzează pe POP în Marea Britanie.

Serialul s-a difuzat și în România pe Boomerang, dar în limba engleză, din 2008 până în 2011.

Rezumat
Prințesa Guinevere dorește un anume obiect, animal sau ființă care îl vrea cu disperare sau de care are cu adevărat nevoie. Arthur acceptă acest lucru, astfel acesta putându-se în schimb mărita cu ea. Arthur, deobicei alături de Merlin, va porni într-o aventură care uneori include și alți oameni pentru a obține elementul necesar. El va fi asaltat de nenumărate pericole înainte de a-și îndeplini scopul într-un final, dar întotdeauna ceva va strica totul și Guinevere nu va fi niciodată mulțumită, sau dacă este, se va mânia mai încolo. Dușmanii regelui sunt cavalerii săi rebeli, Sir Lancelot și Sir Martyn, care se ceartă între ei în continuu dar îl au pe rege ca dușman comun.

Episoade

Sezonul 1
 "Splinters In The Knight"
 "The Yodelling Dolphin of Kirkwall"
 "The Parchment of Arusella"
 "The Labyrinth Of Lost Souls"
 "The Surprise Quest"
 "The Glass Rose"
 "The Viking Venture"
 "Mission Implausible"
 "The Fountain Of Youth"
 "Circus Calamity"
 "The Bear Necessities"
 "The Peacocks of Penzance"
 "The Ice Palace"

Sezonul 2
 "The Forest Of Dark Forces"
 "King Of The Moon"
 "King Guinevere"
 "The Quest For The Orange Orange"
 "Worms of Regret"
 "A Tower With A View"
 "The Salmon Of Knowledge"
 "The Rocket Man"
 "Baa Baa Green Goat"
 "Double Double Wizzard Trouble"
 "A Dope On A Rope"
 "Donkey Kong King"
 "Tournament Of Terror"

Difuzări în lumea întreagă

Legături externe

Boomerang
Seriale de animație
Seriale de televiziune din 2005
Seriale britanice de televiziune

Dezastrele regelui Arthur


Treinta y seis vistas del monte Fuji ( Japón :富士三十六景; Fuji Sanju-Rokkei ) es el título de dos series de grabados en madera (ukiyo-e)  por el artista japonés Ando Hiroshige, que representa el Monte Fuji en condiciones climáticas y de temporada diferentes, y de una variedad de diferentes lugares y distancias. La serie 1852 está en posición horizontal, la serie 1858 tienen orientación vertical. El mismo tema había sido tratado por Hokusai en dos de su propia serie, Treinta y seis vistas del monte Fuji y Cien vistas del monte Fuji.

Referencias

Enlaces externos

 Hiroshige.org article on "36 Views" 1852
 Hiroshige.org article on "36 Views" 1858

Ukiyo-e
Cuadros de Utagawa Hiroshige
Series de cuadros

Treinta y seis vistas del monte Fuji (Hiroshige)


Tiberiu Ionuț Căpușă ()

Viața personală
Tiberiu Căpușă este fiul lui Giani Căpușă, fost jucător la FC Bacău, Politehnica Iași, Foresta Fălticeni și FC Vaslui.

Note

Legături externe

 Tiberiu Căpușă  la lpf.ro

Nașteri în 1998
Fotbaliști români
Fundași
Fotbaliști ai Universității Cluj
Fotbaliști ai FC Viitorul
Fotbaliști ai FCM Bacău
Sportivi români în viață
Băcăuani
Nașteri pe 6 aprilie

Tiberiu Căpușă


El monasterio de Sumela (en turco: Sümela Manastırı; griego: Μονή Παναγίας Σουμελά, es decir el monasterio de la Panagia («Toda Santa», el nombre georgiano de la Virgen María) en el monte Melá) es un monasterio Georgiano ortodoxo, a los pies de un acantilado frente al valle de Altındere, en la región de Maçka en la provincia de Trebisonda, actual Turquía. Situada a una altitud de aproximadamente 1200 metros, es una importante atracción turística del parque nacional de Altındere.

Historia

Fue fundado en el año 386 d. C. durante el reinado del emperador Teodosio I (375-395), la leyenda cuenta que dos sacerdotes emprendieron la fundación del monasterio en el sitio después de haber descubierto un icono milagroso de la Virgen María en una cueva en la montaña.

Durante su larga historia, el monasterio cayó en ruina en varias ocasiones y fue restaurada por varios emperadores. Durante el , fue restaurado y ampliado por el general Belisario por orden de Justiniano.

Llegó a su actual forma en el  después de ganar importancia durante el reinado de Alejo III (1349-1390) del Imperio de Trebisonda (establecido en 1204). En ese momento, el monasterio fue concedido con un monto anual de los fondos imperiales. Durante la época de Manuel III, el hijo de Alejo III, y durante los reinados de los príncipes posteriores, Sumela adquirió aún más riqueza con las donaciones imperiales. Después de la conquista por el sultán otomano Mehmed II en 1461, se le concedió la protección por orden del sultán y los derechos y privilegios que fueron renovados por los sultanes siguientes. Los monjes y viajeros continuaron viajando allí a través de los años, el monasterio fue muy popular hasta el .

En 1682 y desde hace algunas décadas albergó la escuela de Trebisonda, una conocida institución educativa griega de la región.

El monasterio fue capturado por el Imperio ruso durante la ocupación de Trebisonda en la años 1916-1918. El sitio fue finalmente abandonado en 1923, después de un intercambio forzoso de población entre Grecia y Turquía. A los deportados monjes no se les permitió tomar una propiedad con ellos, por lo que enterraron un famoso icono de Sumela bajo el suelo de la capilla de Santa Bárbara. En 1930 un monje volvió secretamente a Sumela y recuperó el icono, transfiriéndolo al nuevo Monasterio de Panagia de Soumela, en las laderas del Monte Vermion, cerca de la ciudad de Naousa, en Macedonia, Grecia.

Hoy la principal función del monasterio es de una atracción turística. Su sitio con vistas a bosques y arroyos debajo, hacen que sea muy popular por su atractivo estético, así como por su significado cultural y religioso. En la actualidad los trabajos de restauración financiado por el gobierno turco se están llevando a cabo. Actualmente está disfrutando de un renacimiento en peregrinación de Grecia y Rusia.

Referencias

Enlaces externos

 Sümela Monastery
 Turkish Government's website
 The History of the icon of Panagia Soumela
 Panoramic Tour for Panagia Soumela
 VR Photography Inside of Panagia Soumela
 VR Photography Outside of Panagia Soumela

Yacimientos arqueológicos de Turquía
Imperio de Trebisonda
Museos religiosos de Turquía
Arquitectura de Turquía del siglo IV
Provincia de Trebisonda
Bienes inscritos en la Lista Indicativa de Turquía
Sumela
Edificios y estructuras terminadas en el siglo IV
Cristianismo ortodoxo en Turquía

Monasterio de Sumela


34. hrvatska udarna divizija NOVJ-a formirana je naredbom Glavnog štaba NOV i PO za Hrvatsku od 30. siječnja 1944. godine na području Žumberka, Pokuplja i Turopolja od omladinske brigade "Joža Vlahović", brigade "Franjo Ogulinac Seljo", Žumberačkog i Turopoljsko-posavskog NOP odreda, jačine 3363 borca naoružanih sa 2378 pušaka, 77 automata, 105 puškomitraljeza, 49 mitraljeza, 22 minobacača, 3 protutenkovska topa i 1 topom. Bila je u sastavu Četvrtog korpusa NOVJ-a i operirala na području Žumberka, Pokuplja, Turopolja i u sjevernim dijelovima Korduna i Banije.

Borbeni put divizije
Odmah poslije formiranja, braneći slobodni teritorij Žumberka i Pokuplja, divizija je vodila oštre borbe protiv postrojbi njemačke Prve kozačke konjičke divizije, ustaša i domobrana, a u veljači i ožujku razbila neprijatelja u Odri (3. veljače), u Brezovici, Golom Bregu i Horvatima (5. ožujka), Draganiću (19./20. ožujka) kod Gornje Kupčine, Hudovskog Brega, Svete Margarete (23. ožujka), Hrženika, Strmca, Donjeg Pribića i Gornje Kupčine (28. ožujka). U travnju je težište operacija divizije bilo u Pokuplju. Postrojbe divizije su 6. travnja odbile napad dijelova njemačke Prve kozačke konjičke divizije i Zagrebačkog posadnog zdruga kod Kravarskog, Čakaneca i Gornjeg Hruševca, 9. travnja porušile prugu između Turopolja i Lekenika, 12. travnja prugu Zagreb—Sisak i poslije osmosatne borbe odbile napad ustaša kod Plešivice, a 20. travnja u području Pribića, Sorževa i Hutina. Iz sastava divizije izašla je 1. svibnja 1944. omladinska brigada "Joža Vlahović", a ušla Karlovačka brigada.

Od 26. do 28. travnja, postrojbe divizije vodile su žestoke borbe protiv ustaško-domobranskih i njemačkih snaga na Žumberku, pa su bile prisiljene povući se u Sloveniju. Poslije povratka na Žumberak, 14./15. svibnja napale su Gornje i Donje Izimje i Stančake, a 31. svibnja zauzele su Ponikve. Sa prelaskom Osme divizije NOVJ-a na operativno područje 34. divizije 15. lipnja oslobođen je Buševec, 17./18. lipnja Blatnica, 21./22. i 24./25. lipnja porušili su željezničku prugu Zagreb—Karlovac i odbijali 22. lipnja na području Svete Jane a od 27. lipnja do 2. srpnja i od 10. do 16. srpnja napade njemačkih, ustaških i domobranskih snaga na slobodni teritorij Žumberka. Poslije povratka Osme divizije na Kordun, 34. divizija bila je angažirana u mobilizaciji, izvođenju diverzija na komunikacijama Zagreb–Karlovac i Zagreb—Sisak, i u prebacivanju hrane iz Posavine za Pokuplje. U srpnju je u sastav divizije ušao Karlovački partizanski odred, 27. kolovoza od Žumberačkog NOP odreda formirana je Žumberačka brigada, a sredinom rujna 1944. formiran je i Samoborsko-jaskanski partizanski odred.

Postrojbe 34. divizije su od 1. do 8. rujna porušile prugu Zagreb—Karlovac. Dijelovi divizije sudjelovali su od 26. do 29. rujna u neuspjelom napadu četvrtog korpusa na Sunju; početkom listopada zajedno s postrojbama Osme kordunaške divizije vodila je oštre borbe protiv njemačkih i ustaško-domobranskih snaga; 2. listopada zauzele su ustaška uporišta u selima Živaja, Gornjim i Donjim Cerovljanima, 3./4. listopada Mavračiće, 13./14. listopada napale su ustaška i domobranska uporišta Mala Mlaka, Sv. Klara i Žažina, nanijevši neprijatelju gubitke od 77 poginulih, 79 ranjenih i 59 zarobljenih. Do kraja 1944., divizija je operirala odvojeno po brigadama i partizanskim odredima duž komunikacija Zagreb—Karlovac, Karlovac—Metlika i Zagreb—Sisak. Sudjelovala je u oslobođenju Peščanice i Lekenika 22./23. studenog, u borbama kod sela Babica (blizu Podsuseda) 10. prosinca gdje je zarobljeno 206 neprijateljskih vojnika i zaplijenjeno 12 minobacača, sa 1956 mina, 7 mitraljeza, 15 puškomitraljeza, 218 pušaka, 10 pištolja, 8 automata, 55 000 metaka, 400 bombi i ostalog materijala; 20. prosinca ponovno su zauzele Draganiće, 24. prosinca Domagović i Lazinu gdje je bio zaplijenjen jedan top sa 71 granatom, 4 minobacača sa 707 mina, 7 mitraljeza, 3 puškomitraljeza i 53 puške. Naredbom Glavnog štaba NOV i PO za Hrvatsku od 31. prosinca 1944. godine, divizija je proglašena udarnom. U njezin sastav ušao je 22. veljače 1945. i Posavski partizanski odred Desetog korpusa NOVJ-a.

Od siječnja do sredine svibnja 1945. divizija je operirala na svom operativnom području. Sudjelovala je u završnim borbama za oslobođenje Pokuplja i Žumberka; 15./16. siječnja oslobodila je Luku i Rečicu, 28. siječnja Zažinu, 1. veljače kod sela Jamničke Kiselice njeni dijelovi pretrpjeli su znatne gubitke protiv postrojbi njemačkog Prvog rezervnog lovačkog puka, 5. veljače odbila napade ustaša kod Petrovca i Jazvenika, 25./26. veljače oslobodila Odru i porušila prugu Zagreb—Sisak na 32 mjesta, 2. ožujka napala iz zasjede u području Mrakovo—Starjak njemačku kolonu i nanijela joj znatne gubitke, 18. ožujka kod Hasan-Brega, Žeravice, Velike i Bratine odbila napad Nijemaca i ustaša, 23. ožujka oslobodila Budrovce, a 26./27. marta Zdenčinu. Od 25. ožujka do 2. travnja njezini dijelovi odbili su napad ustaša i domobrana kod Petrinje i Gline. U travnju je sudjelovala u borbama na Kordunu pri oslobođenju Kamenice i Skradnika i sudjelovala Trinaestoj diviziji pri oslobođenju Tounja i Zdenca, a od 1. do 7. svibnja 1945. u sastavu Karlovačke operativne grupe divizija u oslobođenju Karlovca.

Krajem travnja 1945. rasformirani su Posavski, Karlovački i Turopoljsko-posavski NOP odred, pa je divizija u svom sastavu imala Žumberačku, Karlovačku i brigadu "Franjo Ogulinac Seljo", s ukupno 6544 borca.

Izvori

Vanjske poveznice
 34. udarna divizija NOV i PO – Vladimir Hlaić

34
Divizije NOVJ-a

34. hrvatska divizija NOVJ-a


Jemadia es un género de lepidópteros ditrisios de la subfamilia Pyrginae  dentro de la familia Hesperiidae.

Especies

Jemadia brevipennis
Jemadia fallax
Jemadia gnetus
Jemadia hewitsonii
Jemadia hospita
Jemadia menechmus
Jemadia pater
Jemadia pseudognetus
Jemadia scomber
Jemadia sosia

Referencias
Funet
Natural History Museum Lepidoptera genus database

Enlaces externos

 http://www.tolweb.org/Jemadia/94287

Erynnini

Jemadia


معركة الحدث وقعت بين سيف الدولة والبيزنطيين عام 343 هـ، وهي المعركة التي كان يقود الجيش البيزنطي فيها برداس نفسه، وأسر فيها صهر القائد البيزنطي وابن ابنته.

في شهر ربيع الأول غزا سيف الدولة بن حمدان بلاد الروم فقتل وأسر وسبى وغنم وكان فيمن قتل قسطنطين بن الدمستق فعظم الأمر على الروم وعظم الأمر على الدمستق فجمع عساكره من الروم والروس والبلغار وغيرهم وقصد الثغور فسار إليه سيف الدولة بن حمدان فالتقوا عند الحدث في شعبان فاشتد القتال بينهم وتقاتل الفريقان ثم إن الله تعالى نصر المسلمين فانهزم الروم وقتل منهم وممن معهم خلق عظيم وأسر صهر الدمستق وابن ابنته وكثير من بطارقته وعاد الدمستق مهزوما مسلولا.

تفاصيل أخرى
تُعَد هذه المعركة من أشهر وقائع سيف الدولة الحمداني مع الروم، فقد كانت له خلال مدة ولايته على حلب وما حولها أربعون موقعةً كبيرة، انتصر في بعضها في بعضها الآخر، وقد سدَّ سيف الدولة هذا الثغرَ العظيم أمام قوة الروم المتزايدة ضد المسلمين، في وقت شُغل فيه بقية العالم الإسلامي من شرقه إلى غربه بفتن داخلية، وظهور دعوات باطنية كثيرة، وانحراف كبير عن منهج الإسلام، وكان مَلِك الروم الذي يسمى الدُّمُسْتُق، وهو - كما يروي ابن الأثير - لقبٌ لكل مَن حكم الولايات الروميَّة الواقعة شرق القسطنطينية، وقد سمَّاه صاحب تاريخ الإسلام الدكتور حسن إبراهيم حسن «فردس»، وسماه ابن الأثير «نقفور» الذي أصبح ملك الروم فيما بعد.

وكان سببها: أن سيف الدولة أغار على «زبطرة» و«ملطية» فقتل وسبى، ثم رجع إلى درب «موزار»، فوجد عليه قسطنطين بن الدمستق، فأوقع به وقتل صناديد رجاله، ثم عبر الفرات الأعلى، وأوغل في بلاد الروم، والتقى بجيش الدمستق، فهزَمه وقتَل رؤوس قادته، وأسر قسطنطين بن الدمستق بعد أن أصيب بجراح في وجهه؛ فقال أبو فراس الحمداني يمدح سيف الدولة:

فآبَ بِقُسْطَنْطِينَ وَهْوَ مُكَبَّلٌ *** تَحُفُّ بَطَارِيقٌ بِهِ وَزرازرُ

وهنا قوي سيف الدولة وأراد بناء قلعة عظيمة في موقع مُتقدِّم في الثغور، فاشتدَّ ذلك على مَلِك الروم، فجمع جيشًا كبيرًا من عظماء مملكته ومن البلغار والروس، وقصد الثغور بهذا الجيش الجرار، ولم يكن مع سيف الدولة سوى جيش صغير، فهاب اللقاء أولًا ثم عزم مع جنده وقادته على لقاء العدو، وصبروا في القتال وأنزل الله نصره على المسلمين، وطلب سيف الدولة الدمستق فولَّى هاربًا منكسرًا، وقُتل من الروم خلق كثير، ووقع منهم في الأسر خلق كثير، وكان من جملة الأسرى صهر الدمستق وابن بنته وكثير من القادة، وبُنيت قلعة الحدث، وأصبحت شوكة في حلوق الروم، فقال أبو الطيِّب يَصِف معركة الحدث:

بَناها فَأَعْلَى والقَنا تَقْرَعُ القَنا ** وَمَوْجُ المَنايا حَوْلها مُتلاطِمُ

نَثَرْتَهُمُ فوقَ الأُحَيْدِبِ نَثْرَةً ** كَما نُثِرَتْ فَوْقَ العَرُوسِ الدَّراهِمُ

مراجع

معارك الفتوحات الإسلامية

الحدث (معركة)


Recital în grădina cu pitici este un film românesc din 1987 regizat de Cristiana Nicolae. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mirela Sînzeana Popa, Rodica Mandache, Victoria Șerban Cociaș.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 957.812 spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1987 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1987
Filme regizate de Cristiana Nicolae

Recital în grădina cu pitici


Takácsi ist eine Gemeinde im Kleingebiet Pápa, das im Komitat Veszprém im Nordwesten Ungarns liegt. Sie hat 818 Einwohner (Stand 1. Januar 2011; zum Vergleich: 1. Januar 1980: 1011) und befindet sich an der Landesstraße 83 in 8 km Entfernung von Pápa. Die Gemeinde liegt am Ufer des Flusses Gerence. Urkundlich erwähnt wurde Takácsi im Jahre 1270, doch schon während der späten Bronzezeit war die Region besiedelt.

Im Ort gibt es je eine katholische, reformierte und lutherische Kirche. Am 19. Mai 1930 brannten mehr als ein Drittel der Häuser des Dorfes aus ungeklärter Ursache ab, möglicherweise infolge Brandstiftung.

Einzelnachweise

Weblinks
 Takácsi, in: A Pallas Nagy Lexikona (ungarisch)

Ort im Komitat Veszprém

Takácsi


Kinolin (kin[in] + lat. oleum: ulje) je tercijarna organska baza, C9H7N, građena od aneliranih (združenih) prstenova benzena i piridina (benzopiridin), bezbojna uljasta tekućina karakteristična mirisa. Sintetski se dobiva od piridina i glicerola, a tehnički ekstrakcijom iz teškouljne frakcije nakon destilacije katrana kamenog ugljena. Kinolin je osnovni sastojak nekih kinolinskih alkaloida (kinin, kinidin i drugo), važna je sirovina u proizvodnji lijekova, kinolinskih bojila i otapala, sastojak fungicida i sredstava protiv korozije.

Kinolinsko žutilo

Kinolinsko žutilo, kinolinsko žuto ili kinolinska žuta je umjetno žuto bojilo (indeks boje C.I. 47005), natrijeva sol disulfonske kiseline, dodatak hrani ili prehrambeni aditiv označen E-brojem E104. Istraživanja su pokazala da može izazvati alergiju i dermatitis, a na njegovo djelovanje posebno su osjetljive osobe koje boluju od alergija i astme. U kombinaciji s benzojevom kiselinom (E210) može uzrokovati sindrom hiperaktivnosti kod djece. Odlukom Europskog parlamenta koja je od godine 2010. obvezujuća za sve zemlje članice Europske unije, na deklaraciji namirnica kojima je dodano jedno od sljedećih bojila: E102, E104,E110, E122, E124, E129, mora stajati upozorenje: "Može uzrokovati poremećaj aktivnosti i pažnje djece". Izbjegavati! Zabranjeno je u Japanu, Australiji, Norveškoj i u SAD-u.

Izvori

Vanjske poveznice

Pigmenti

Kinolin


An Lepanthes purpurata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Louis Otho Otto Williams. An Lepanthes purpurata in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Haiti. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepanthes

Lepanthes purpurata


Emma Clara Idun Klingenström (fædd 21. febrúar árið 1995 í Visby) er  sænsk söngkona .

Viðhengi
YouTube

Sænskir söngvarar

Clara Klingenström


Mihăilă Moldovan () a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Născut în satul Balda, comuna Sărmaș la data de 15 noiembrie 1884, el urmează cursurile celor patru clase primare și se stabilește în comuna Cămăraș unde îndeplinește funcția de cantor la biserică funcție pe lângă care se ocupă și cu agricultura sat în care Moldovan își află și obștescul sfârșit în ziua de 16 decembrie 1975.

Activitatea politică
Mihăilă Moldovan a fost ales ca delegat supleant al Cercului electoral Cojocna pentru Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din data de 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Daniela Comșa,Eugenia Glodariu, Maria M.Jude Clujenii și Marea Unire, Cluj-Napoca, 1998

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1884
Decese în 1975
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Transilvăneni
Români din Austro-Ungaria
Economiști români

Mihăilă Moldovan


الورم الغاستريني  هو من الأورام المرتبطة باضطراب الجِهازِ المعوي النادر المعروف متلازمة زولينجَر-إيليسون. يحدث عادة في البنكرياس والاثني عشر وتفرز كميات كبيرة من هرمون الغاسترين مسبباً لأرتفاع حموضة المعدة، قد تكون خبيثة أو حميدة (القرحة)، يكون في الجزء العلوى من القناة الهضميه، يحدث زيادات كبيرة في افراز المعدة للحمض فيها، والأورام للجزيرة في خلايا المعثكلة. الأورام تنتج كميات كبيرة من الغاسترين المسؤولة عن خصائص متلازمة أليسون زولينغر وهو مرض القرحة الحادة. ورغم أنه عادة تحدث داخل المعثكلة، الانها قد تحدث في الاجهزه الأخرى.

حوالى نصف المرضى الذين يعانون من متلازمة زولينجَر-إيليسون لديهم اورام غاسترينِية متعددة، ويمكن ان تختلف في الحجم من 1-20 ملم. الورم الغاستريني موجود في المعثكلة عادة ما تكون أكبر بكثير من الورم الغاستريني الموجود في الاثني عشر. نحو ثلثي الأوَراَمٌ الغاسترينِية خبيثه. وهذه عادة ما تنمو ببطء، ولكن بعض المواقع المحيطة بها قد تغزو بسرعة وتنتقل على نطاق واسع. في بعض الأحيان، لا يوجد الوَرَمٌ الغاسترينِيّ إلا في العقد اللمفيه، وانه ليس من المؤكد ما إذا كانت هذه الأورام الخبيثه نشأت في العقد اللمفيه أو من ورم غير مرئي في المعثكلة أو الاثني عشر.

إن معظم الأشخاص الذين يعانون من الورم الغاستريني الإفرازات المعوية الحمضية تكون عندهم عالية، في سياق المرض تظهر الاعراض النمطيه للقرحة الهضمية، وبمجرد تثبيت المرض تصبح الأعراض أكثر اصراراً وتصبح الاستجابة ضعيفة للعلاج القياسى المضاد للقرحة. الم البطن هو الغالب من اعراض مرض القرحة. نحو 40 ٪ من مرضى يعانون من الإسهال أيضا، وفي بعض المرضى، يكون الإسهال هي العراض الأولي. الأشخاص الذين يعانون من الورم الغاستريني يعانون مثل الأشخاص الذين يعانون من أعراض القرحات.من مستويات حمض المعدة المرتفعة التي عادة ما تكون أكبر بكثير من تلك الموجودة في مرض القرحة. ويتم تشخيص الورم الغاستريني عادة بفحص الدم الذي يقيس مستوى الغاسترين في الدم، الذي هوأعلى من 4-10، من الصعب جراحيا تحديد مكان الورم الغاستريني، ولذلك، غالبا ما تكون جراحة استكشافيه لمحاولة تحديد مكانه، إن تقنيات التصوير التشخيصي تساعد على تحديد موقع الورم الغاستريني، الأكثر تطورا للفحص بالاشعه السينيه يسمى اختبار تفريس الأكتريد للنوويدات المشعة. علاج الورم الغاستريني ينبغي أن يكون مقاساً على المريض، حيث ان المرضى يكون لهم درجات متفاوتة من شدة المرض واعراضه، العلاج يهدف إلى القضاء على الإفراط في افراز الحمض المعوي وازالة الغاسترين المنتجة للأورام.

قد لا يكون من السهل معالجتها الورم الغاستريني بالأدوية القياسية المضادة للقرحة. العلاج الطبي المفضل هو مثبطات مضخة البروتون مثل الأوميبرازول أو اللانوبرازول، يوميا. هذه الادوية هي مثبطات قوية لحمض المعدة. هذه الادوية يجب أن تستمر إلى الأبد. العلاج الجراحي واستئصال الورم قد يساعد في تخفيف الأعراض ولكن صعوبة الاهتداء إلى الورم وتحديد مكانه يجعل الجراحة صعبة.

التهاب المعدة

التهاب المعدة الحاد: التهاب حاد في الغشاء المخاطي في المعدة سببها ارتفاع الحموضة في المعدة
التهاب المعدة الحاد غالبا ما يتطور نتيجة اتحاد المهيجات الكيميائية في المعدة، أو تناول الأدوية، قد يحدث التهاب المعدة الحاد على خلفية من الأمراض الشائعة الأخرى، في كثير من الأحيان بسبب الالتهابات الحادة أو الاضطرابات النفسية الشديدة.

مراجع

أورام
أورام الغدد الصماء

ورم غاستريني


مسلسل علاش ياولدي؟ دراما تلفزيونية مغربية للفنان محمد حسن الجندي من إنتاج قناة الأولى 2006. تم عرض الحلقات سنة 2008.

عدد الحلقات: 21 حلقة
تاليف وإخراج: محمد حسن الجندي

بطولة: أحمد العلوي، ربيع القاطي، فضيلة بنموسى، عبد القادر مطاع.

المخرج المنفذ: حليمة الجندي
تنفيذ الإنتاج: JFPA

مسلسلات تلفزيونية بدأ عرضها في 2006
مسلسلات تلفزيونية مغربية

علاش يا ولدي (مسلسل)


French Cancan es una película musical francesa escrita y dirigida por Jean Renoir en 1954, y protagonizada por Jean Gabin y María Félix.

Argumento

Henri Danglard (Jean Gabin) es un hombre licencioso de la vida nocturna de Paris, propietario de una sala de espectáculos, en la que actúa Lola de Castro (María Félix), bailarina de la danza del vientre. Como el negocio no es rentable, Henri decide probar con un baile pasado de moda, el cancán, inaugurando un nuevo establecimiento, el Moulin Rouge. Mientras recluta a un grupo de bailarinas, Danglard se enamora de Nini (Françoise Arnoul), una dulce muchacha que trabaja como lavandera y ella, que tenía novio celoso, aún más de Danglard. Pero el príncipe de una pequeña nación también se enamora de Niní, tanto que, al no ser correspondido, intenta sin éxito suicidarse. Los apuros económicos de Danglard se terminan cuando el príncipe compra Moulin Rouge a nombre de este y entrega la escritura a Niní, tras lo cual vuelve a su país por grave enfermedad de su padre. La rivalidad estalla entre Nini y Lola, y una serie de eventos se desencadenan en los días previos a la inauguración del famoso cabaré que, luego, continúa con éxito.

Elenco
 Jean Gabin .... Henri Danglard
 Francoise Arnoul .... Nini
 María Félix .... Lola de Castro
 Giani Esposito .... Príncipe Alexandre
 Michel Piccoli .... Capitán Valorgueil
 Édith Piaf .... Eugenie Buffet
 Patachou .... Yvette Guilbert

Comentarios

Evocación nostálgica del ambiente artístico parisino finisecular, French Cancan supuso para Renoir la ocasión de hacer una película de intención popular, acercarse nuevamente al universo paterno mediante el uso experimental del color y reencontrarse con el actor Jean Gabin:

Pintoresca estampa de época cuidadosamente reconstruida en función de la pictórica característica del famoso impresionista Auguste Renoir. Se presentan con desenfado la vida y costumbres licenciosas de la época. El color está empleado con sentido específicamente pictórico. La interpretación y los encuadres fotográficos son los valores estéticos fundamentales de la película.

Referencias

Véase también
 Cancán
 Moulin Rouge

Enlaces externos
 «French Cancan» en FilmAffinity (en español)
 «French Cancan» en IMDb (en inglés)

Películas dirigidas por Jean Renoir
Películas de 1954
Películas de Francia
Películas musicales
Películas de María Félix

French Cancan


Clark Gregg (født 2. april 1962) er en amerikansk skuespiller.

Gregg havde i 90'erne mindre roller i The Usual Suspects (1995) og Magnolia (1999). I 2002 fik han rollen som Tom Metsker i Mel Gibson-filmen We Were Soldiers, og efter det har han spillet i blandt andet In Good Company (2004), When a Stranger Calls (2006) og The Air I Breathe (2007). Han har også medvirket i TV-serien The New Adventures of Old Christine, hvor han spillede Richard Campbell fra 2006 til 2010.

Men det er imidlertid rollen som Agent Phil Coulson i Iron Man (2008), Iron Man 2 (2010) og Thor, og The Avengers (2012) og tv-serien Agents of S.H.I.E.L.D. som virkelig har gjort ham kendt blandt publikum. Han ses også i roller i film som (500) Days of Summer (2009) og Poppers pingviner (2011).

Filmografi
 Captain Marvel (2019)
 Labor Day (2013)
 The To Do List (2013)
 Much Ado About Nothing (2012)
 The Avengers (2012)
 Poppers pingviner (2011)
 Thor (2011)
 Iron Man 2 (2010)
 (500) Days of Summer (2009)
 Iron Man (2008)
 The Air I Breathe (2007)
 When a Stranger Calls (2006)
 In Good Company (2004)
 U-Boat (2004)
 State and Main (2001)
 Bag facaden (2000)
 The Spanish Prisoner (1997)

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra Boston

Clark Gregg