Prima expediție care a ajuns la Polul Sud geografic a fost condusă de exploratorul norvegian Roald Amundsen. El și alți patru au ajuns la pol la , cu cinci săptămâni înaintea unui grup britanic condus de Robert Falcon Scott, ca parte a expediției Terra Nova. Amundsen și echipa sa s-au întors în siguranță la baza lor și au aflat ulterior că Scott și cei patru tovarăși ai lui au murit în călătoria lor de întoarcere.

Planurile inițiale ale lui Amundsen s-au axat pe Arctica și cucerirea Polului Nord cu ajutorul unei derive extinse a unui vas prins în banchiza de gheață. A obținut utilizarea navei de explorare polară Fram a lui Fridtjof Nansen și a întreprins o amplă campanie de strângere de fonduri. Pregătirile pentru această expediție au fost perturbate când, în 1909, exploratorii americani  și Robert E. Peary au afirmat fiecare că ar fi ajuns la Polul Nord. Amundsen și-a schimbat apoi planul și a început să se pregătească pentru o cucerire a Polului Sud; nesigur de măsura în care publicul și susținătorii săi îl vor sprijini, a păstrat secret acest obiectiv revizuit. Când a pornit în iunie 1910, chiar și pe echipajul său l-a făcut să creadă că se îmbarcă într-o derivă arctică și și-a dezvăluit adevărata destinație antarctică abia când Fram părăsea ultimul port de apel, Madeira.

Amundsen și-a făcut baza Antarctică, pe care a numit-o "Framheim", în  din . După câteva luni de pregătire, depozitare și un start fals care era să se încheie cu un dezastru, el și expediția sa au pornit spre pol în octombrie 1911. Pe parcursul călătoriei lor, au descoperit , care le-a asigurat traseul spre  și în cele din urmă până la Polul Sud. Stăpânirea de către grup a utilizării schiurilor și expertiza lor cu  au asigurat o călătorie rapidă și relativ lipsită de probleme. Printre alte realizări ale expediției s-au numărat prima explorare a Țării Regele Edward VII-lea și o amplă croazieră oceanografică.

Succesul expediției a fost larg aplaudat, deși povestea eșecului eroic al lui Scott a umbrit această realizare în Regatul Unit. Decizia lui Amundsen de a-și păstra adevăratele planuri în secret până în ultimul moment a fost și ea criticată. Istoricii polari recenți recunosc mai pe deplin îndemânarea și curajul expediției lui Amundsen; baza științifică permanentă de la pol poartă numele acestuia, împreună cu cel al lui Scott.

Context

Amundsen s-a născut în Fredrikstad (în jur de  de Christiania (astăzi, Oslo)), Norvegia, în 1872, fiul unui armator. În 1893, și-a abandonat studiile medicale la Universitatea din Christiania și s-a înrolat ca marinar la bordul  Magdalena pentru o călătorie în Arctica. După mai multe călătorii s-a calificat ca secund; când nu era pe mare, și-a dezvoltat abilitățile de schi fond în mediul dur al platoului  din Norvegia. În 1896, inspirat de exploatările polare ale conaționalului său Fridtjof Nansen, Amundsen s-a alăturat expediției antarctice belgiene în calitate de marinar, la bordul vasului Belgica, comandat de Adrien de Gerlache. La începutul anului 1898, nava a rămas prinsă în  din Marea Bellinghausen și a fost ținută repede aproape un an. Expediția a devenit astfel, involuntar, prima care a petrecut o iarnă completă în apele Antarcticii, o perioadă marcată de depresie, înfometare, nebunie și scorbut în rândul echipajului. Amundsen a rămas calm, consemnând totul și folosind experiența pentru a trage învățăminte în toate aspectele tehnicilor de explorare polară, în special ajutoare, îmbrăcăminte și regim alimentar.

Călătoria vasului Belgica a marcat începutul a ceea ce a devenit cunoscut sub numele de , și a fost urmată rapid de expediții din Regatul Unit, Suedia, Germania și Franța. Cu toate acestea, la întoarcerea în Norvegia în 1899, Amundsen și-a îndreptat atenția spre nord. Încrezător în abilitățile sale de a conduce o expediție, el a pus la cale o traversare a Pasajului de Nord-Vest, traseul maritim pe atunci necartografiat între Atlantic și Pacific, prin labirintul insulelor din nordul Canadei. După ce și-a dobândit , Amundsen a achiziționat un mic sloop, , pe care l-a adaptat pentru călătorii în Arctica. El și-a asigurat patronajul regelui Oscar al Suediei și Norvegiei, sprijinul lui Nansen și suficient sprijin financiar pentru a porni în iunie 1903 cu un echipaj format din șase oameni. Călătoria a durat până în 1906 și a fost un succes deplin; Pasajul de Nord-Vest, care îi învinsese pe marinari timp de secole, a fost în sfârșit cucerit. La 34 de ani, Amundsen a devenit un erou național, și un explorator polar de prim rang.

În noiembrie 1906, americanul Robert Peary s-a întors din ultima lui încercare nereușită de a ajunge la Polul Nord, revendicând un record de  cu 87° 6′—record contestat de istoricii ulteriori. A început imediat să strângă fonduri pentru o nouă tentativă. În iulie 1907, , un fost tovarăș de vas al lui Amundsen pe Belgica, a pornit spre nord în ceea ce el spunea că este doar o expediție de vânătoare, dar despre care se zvonea că ar fi o încercare de a ajunge la Polul Nord. O lună mai târziu,  a lui Ernest Shackleton a pornit spre Antarctica, în vreme ce Robert Falcon Scott se pregătea de o nouă expediție în caz că Shackleton va da greș. Amundsen considera că nu sunt motive să cedeze britanicilor prioritatea în sud, și a vorbit public despre perspectiva de a conduce o expediție antarctică—deși obiectivul lui preferat rămânea Polul Nord.

Pregătiri

Nansen și Fram

În 1893, Nansen își condusese nava Fram în banchiza arctică de gheață de pe coasta nordică a Siberiei și a lăsat-o să meargă în derivă spre Groenlanda, în speranța că această rută va traversa Polul Nord. În realitate, deriva nu s-a apropiat de pol, și încercarea lui Nansen și  de a ajunge acolo pe jos nu a reușit. Cu toate acestea, strategia lui Nansen a devenit baza propriilor planuri arctice ale lui Amundsen. El s-a gândit că, dacă ar intra în Oceanul Arctic prin strâmtoarea Bering, chiar la est de punctul de plecare al lui Nansen, nava sa va realiza o derivă mai la nord și va trece în apropiere de pol sau chiar prin el.

Amundsen l-a consultat pe Nansen, care a insistat că Fram este singura navă potrivită pentru o astfel de întreprindere. Fram a fost proiectată și construită în 1891–93 de , principalul constructor naval și arhitect naval din Norvegia, în conformitate cu specificațiile exacte ale lui Nansen, ca navă care să reziste expunerii prelungite la cele mai dure condiții arctice. Cea mai distinctivă caracteristică a navei era carena rotunjită care, potrivit lui Nansen, permitea navei "să alunece ca un țipar din îmbrățișarea gheții". Pentru o rezistență suplimentară, carena a fost învelită în  din America de Sud, lemnul cel mai dur disponibil, iar grinzile și bretelele au fost montate pe toată lungimea. Lățimea de  a navei, foarte mare în raport cu lungimea totală de  îi conferea un aspect îndesat. Această formă îi îmbunătățea rezistența în gheață, dar afecta performanțele sale în marea liberă, unde se mișca lent și tindea să se balanseze lateral foarte incomod. Cu toate acestea, aspectul, viteza și calitățile sale de navigare erau secundare pe lângă asigurarea unui adăpost sigur și cald pentru echipaj în timpul unui voiaj care se putea prelungi pe câțiva ani.

Fram ieșise practic neatinsă din expediția lui Nansen după aproape trei ani în gheața polară. La întoarcere, a fost reamenajată, înainte de a petrece patru ani sub comanda lui , cartografiind și explorând  de teritoriu nelocuit din insulele din nordul Canadei. După ce călătoria lui Sverdrup s-a încheiat în 1902, Fram a fost ancorată în Christiania. Deși nava era, din punct de vedere tehnic, proprietatea statului, ea recunoscut tacit faptul că Nansen are primul cuvânt asupra ei. După întoarcerea din Arctica, în 1896, el își dorea să meargă cu Fram într-o expediție în Antarctica, dar până în 1907, astfel de speranțe au dispărut. La sfârșitul lunii septembrie a acelui an, Amundsen a fost chemat la Nansen acasă și i s-a spus că poate avea nava.

Pași inițiali
Amundsen și-a făcut publice planurile la , la o ședință a . El urma să ocolească cu Fram Capul Horn spre Oceanul Pacific; după aprovizionare în San Francisco, nava urma să continue spre nord, prin Strâmtoarea Bering până la . De acolo, urma să stabilească un curs direct spre gheață pentru a începe o derivă care urma să se extindă pe patru sau cinci ani. Știința urma să fie la fel de importantă ca și explorarea geografică; Amundsen spera că observațiile continue vor ajuta la explicarea mai multor probleme nerezolvate. Planul a fost primit cu entuziasm, și a doua zi regele Haakon a deschis o listă de subscripție pentru un dar de 20.000 de coroane. La , Parlamentul Norvegian a aprobat un grant de 75.000 de coroane pentru dotarea navei. Strângerea de fonduri și managementul afacerilor expediției au fost puse în sarcina fratelui lui Amundsen, Leon, pentru ca exploratorul să se poată concentra pe aspectele mai practice de organizare.

În  s-a anunțat că Shackleton a ajuns la 88° 23′ latitudine sudică — la 97 de mile marine () de Polul Sud—înainte de a face cale întoarsă; astfel, după cum observa Amundsen, în sud "mai rămâne[a] numai un colțișor". El a lăudat fără rezerve realizarea lui Shackleton, scriind că acesta este echivalentul în sud al lui Nansen în nord. După această aventură aproape reușită, Scott și-a confirmat imediat intenția de a conduce o expediție (viitoarea expediție Terra Nova) care să cuprindă și "colțișorul" și să revendice obiectivul în numele Imperiului Britanic.

Personal

Amundsen a ales trei locotenenți de marină ca ofițeri ai expediției sale: , un navigator care avea să fie secund; Hjalmar Fredrik Gjertsen și .  În ciuda faptului că nu avea pregătire medicală, Gjertsen a fost numit medic al expediției și a fost trimis la un "curs-fulger" de chirurgie și stomatologie. Tunarul de marină  a fost acceptat la recomandarea lui Prestrud, deoarece se putea ocupa de majoritatea sarcinilor. Deși avea puțină experiență anterioară cu câinii de sanie, Amundsen a scris că Wisting a dezvoltat "o tehnică proprie" cu ei și a devenit un util veterinar amator.

De la început, pentru expediție a fost selectat , un schior campion care era și tâmplar priceput și producător de schiuri. Bjaaland era din  în provincia Telemark din Norvegia, o regiune renumită pentru priceperea schiorilor săi și ca loc de origine al pionierului tehnicilor moderne, . Amundsen împărtășea credința lui Nansen că schiurile și câinii de sanie ofereau de departe cea mai eficientă metodă de transport în zona arctică și era hotărât să recruteze cei mai pricepuți conducători de câini. , care și-a dovedit valoarea în expediția Gjøa, a acceptat să călătorească din nou cu Amundsen. Mai târziu, i s-a alăturat , un expert în câini, și veteran al călătoriei din 1898–1902 a lui Fram, condusă de Sverdrup, și care intenționa să călătorească cu Amundsen numai până la San Francisco. Conștient de valoarea unui bucătar competent, Amundsen și-a asigurat serviciile lui , un alt veteran de sub Sverdrup care fusese bucătar la bordul lui Gjøa.

Din experiențele sale la bordul lui Belgica și Gjøa, Amundsen a învățat importanța unor însoțitori stabili și compatibili în călătoriile lungi, și cu acest personal cu experiență, simțea că are nucleul expediției sale. El a continuat să recruteze tot anul 1909; În cele din urmă, echipajul lui Fram a totalizat 19 persoane. Toate acestea, cu excepția unuia, au fost alegerile personale ale lui Amundsen; excepția a fost Hjalmar Johansen, care a fost adus la cererea lui Nansen. De la marșul său epic cu Nansen, Johansen nu reușise să se liniștească. În ciuda eforturilor lui Nansen și ale altora de a-l ajuta, viața sa devenise o spirală de alcoolism și datorii. Nansen dorea să-i ofere fostului său tovarăș o ultimă șansă pentru a arăta că el este încă un muncitor capabil în domeniu; simțind că nu poate refuza dorințele lui Nansen, Amundsen l-a acceptat cu reticență pe Johansen. Echipa conținea doi străini: tânărul oceanograf rus , discipol al lui  și un inginer suedez, Knut Sundbeck.

Schimbarea de plan
În , ziarele scriau știrile că Cook și Peary ajunseseră amândoi la Polul Nord, Cook în  și Peary un an mai târziu. Rugat să comenteze, Amundsen a evitat să laude direct vreunul dintre exploratori, dar a spus că "probabil va mai rămâne ceva de făcut". Deși a evitat controversa pe margina afirmațiilor rivalilor, a înțeles imediat că propriile lui planuri aveau să fie grav afectate. Fără promisiunea performanței cuceririi polului, ar fi avut mari greutăți să întrețină interesul public și sursele de finanțare. "Dacă era să fie salvată expediția ... nu-mi mai rămânea decât să încerc să rezolv ultima mare problemă—Polul Sud". Astfel, Amundsen s-a hotărât să meargă în sud; deriva arctică putea să mai aștepte "un an sau doi" până după cucerirea Polului Sud.

Amundsen nu și-a făcut publică schimbarea de plan. După cum subliniază biograful lui Scott, David Crane, finanțarea publică și privată a expediției a fost alocată activității științifice în Arctica; nu exista nicio garanție că susținătorii vor înțelege sau vor fi de acord cu întoarcerea la 180 de grade propusă. Mai mult, obiectivul modificat îl putea determina pe Nansen să revoce drepturile de utilizare a lui Fram, și pe Parlament să oprească expediția de teamă să nu-l submineze pe Scott și să-i ofenseze pe britanici. Amundsen și-a ascuns intențiile de toată lumea, cu excepția fratelui său Leon și a secundului său, Nilsen. Acest secret a dus la unele probleme etice; Scott îi trimisese lui Amundsen instrumente care să-i permită cele două expediții, la capetele opuse ale pământului, pentru date comparative. Când Scott, venit în Norvegia, pentru a-și testa saniile cu motor, a telefonat acasă la Amundsen pentru a discuta cooperarea, norvegianul nu a primit apelul.

Programul de expediție revizuit în secret impunea ca Fram să părăsească Norvegia în  și să navigheze spre Madeira în Atlantic, singurul său port de apel. De acolo, nava avea să meargă direct spre Marea Ross în Antarctica, îndreptându-se spre , un intrând în  (cunoscută atunci drept "Marea Barieră de Gheață"), unde Amundsen intenționa să-și facă tabăra de bază. Golful Balenelor era punctul cel mai sudic al Mării Ross, până la care o navă putea să pătrundă, cu 60 de mile marine () mai aproape de Pol decât baza prevăzută de Scott în . În 1907–09, Shackleton considera că gheața din Golful Balenelor este instabilă, dar din ce a studiat în însemnările lui Shackleton, Amundsen a hotărât că Bariera de aici se sprijină pe bancuri de nisip sau  și că va susține o bază sigură. După debarcarea expediției pe țărm, Fram urma să efectueze activități oceanografice în Atlantic înainte de a prelua expediția de pe uscat de pe mal la începutul anului următor.

Transport, echipamente și provizii

Amundsen nu a înțeles aparenta aversiune a exploratorilor britanici față de câini: "Poate câinele nu și-a înțeles stăpânul? Sau stăpânul nu a înțeles câinele?" scria el mai târziu. În urma deciziei sale de a pleca spre sud, a comandat 100 de   cei mai puternici și mai buni disponibili.

Cizmele de schi ale expediției, special concepute de Amundsen, au fost produsul unei perfecționări prin testare și modificare pe durata a doi ani. Îmbrăcămintea polară a grupului cuprindea costume de piele de focă din Groenlanda de Nord și haine modelate după stilul , din piele de ren, piele de lup, pânză de Burberry și . Saniile au fost construite din frasin norvegian, cu tălpi cu schelet de oțel și din  american. Schiurile tot din lemn de hicori erau mult mai lungi pentru a reduce probabilitatea de alunecare în crevase. Corturile "cele mai trainice și mai practice care au fost folosite vreodată" aveau pardoseli încorporate și necesitau un singur pilon. Pentru gătit în marș, Amundsen a ales  suedeză în locul aragazului special conceput de Nansen, pentru că a considerat că acesta din urmă ocupă prea mult spațiu.

Din experiențele sale pe Belgica, Amundsen era conștientă de pericolele scorbutului. Deși adevărata cauză a bolii, deficiența de vitamina C, nu a fost înțeleasă la vremea respectivă, în general, se știa că boala poate fi combătută prin consumul de carne proaspătă. Pentru a neutraliza pericolul, Amundsen plănuia să completeze rațiile din timpul marșului pe sanie cu porții regulate de . El a comandat și un fel special de  care cuprinde legume și făină de ovăz: "o mâncare mai stimulantă, mai hrănitoare și mai apetisantă ar fi imposibil de găsit". Expediția a fost bine aprovizionată cu vinuri și băuturi spirtoase, pentru utilizare ca medicament și în ocazii festive sau sociale. Conștient de scăderea moralului pe Belgica, Amundsen a adus pentru timpul liber o bibliotecă de aproximativ 3.000 de cărți, un gramofon, o cantitate mare de înregistrări și o serie de instrumente muzicale.

Plecarea

În lunile dinaintea plecării, fondurile pentru expediție au devenit mai greu de obținut. Din cauza interesului public limitat, contractele de reclamă în ziare au fost anulate, iar parlamentul a refuzat o cerere pentru încă 25.000 de coroane. Amundsen și-a ipotecat casa pentru a ține expediția în funcțiune; greu îndatorat, ajunsese să depindă acum întru totul de succesul expediției pentru a evita ruina financiară personală.

După o croazieră de încercare de o lună în nordul Atlanticului, Fram a navigat spre Kristiansand la sfârșitul lui  să ia câinii la bord și să facă ultimele pregătiri pentru plecare. În timp ce se afla la Kristiansand, Amundsen a primit o ofertă de ajutor de la Peter "Don Pedro" Christophersen, un expat norvegian al cărui frate era ministrul Norvegiei la Buenos Aires. Christophersen urma să furnizeze combustibil și alte provizii pentru Fram fie la Montevideo, fie la Buenos Aires, ofertă pe care Amundsen a acceptat-o cu recunoștință. Chiar înainte ca Fram să navigheze pe , Amundsen a dezvăluit adevărata destinație a expediției celor doi ofițeri juniori, Prestrud și Gjertsen. În timpul călătoriei de patru săptămâni spre Funchal din Madeira, s-a dezvoltat o stare de incertitudine în rândul echipajului, care nu putea înțelege unele dintre pregătiri și ale căror întrebări au fost întâmpinate cu răspunsuri evazive din partea ofițerilor. Acest lucru, spune biograful lui Amundsen, , a fost "suficient pentru a genera suspiciune și moral scăzut".

Fram a ajuns la Funchal pe . Trei zile mai târziu, Amundsen a informat echipajul despre planul revizuit. El le-a spus că intenționează să facă "o ocolire" către Polul Sud în drumul spre Polul Nord, care era încă destinația sa finală, dar că va trebui să aștepte o perioadă. După ce Amundsen a prezentat noile sale propuneri, fiecare om a fost întrebat dacă este dispus să continue, și toți au răspuns pozitiv. Amundsen a scris o lungă scrisoare de explicații lui Nansen, subliniind modul în care revendicările de cucerire a Polului Nord de către Cook și Peary au dat o "lovitură de moarte" planurilor sale inițiale. El s-a simțit forțat de necesități să acționeze în acest sens, și-a cerut iertare și și-a exprimat speranța că realizările sale vor ispăși în cele din urmă orice rău făcut.

Înainte de plecarea din Funchal la , Amundsen i-a trimis o telegramă lui Scott, pentru a-l informa și pe el de schimbarea de plan. Nava  a lui Scott plecase din Cardiff cu mult tam-tam la , and urma să ajungă în Australia la începutul lui octombrie. La Melbourne a trimis Amundsen telegrama, cu informațiile minimale că se îndreaptă spre sud. Nu se oferea nicio indicație despre planurile norvegianului sau despre destinația lui din Antarctica; Scott a scris secretarului de la Royal Geographical Society (RGS), : "Vom ști la vremea potrivită, presupun". Vestea schimbării de plan a lui Amundsen a ajuns în Norvegia la începutul lui octombrie și a provocat un răspuns în general ostil. Deși Nansen și-a dat susținerea și aprobarea cu căldură, acțiunile lui Amundsen au fost, cu câteva excepții, condamnate de presă și public, iar finanțarea a secătuit aproape complet. În Regatul Unit, reacțiile au fost, desigur, nefavorabile; la început vestea nu a fost crezută inclusiv de Keltie, dar aceasta a lăsat apoi loc furiei și indignării. "I-am transmis lui Scot toate detaliile conduitei prefăcute a lui Amundsen ... dacă aș fi în locul lui Scott, nu i-aș lăsa să debarce", scria , influentul fost președinte al RGS. Fără a ști de reacțiile lumii, Fram a navigat spre sud vreme de patru luni. Primele iceberguri au fost văzute în prima zi a lui 1911; bariera de gheață a fost reperată la  și la  Fram se afla în Golful Balenelor.

Primul sezon, 1910–11

Framheim

După ce Fram a ancorat în gheață într-un golfuleț din colțul de sud-est al Golfului, Amundsen a ales un loc pentru cabana principală a expediției, la 2,2 mile marine () de navă. Șase echipaje de câini au fost folosite pentru a muta proviziile în acel loc, în timp ce începeau lucrările pentru ridicarea colibei. Bjaaland și Stubberud au înfipt adânc fundația în gheață, nivelând solul înclinat. Deoarece vânturile predominante veneau dinspre est, coliba a fost ridicată pe o axă est-vest, cu ușa orientată spre vest; în acest fel vântul nu prindea decât peretele estic mai scurt.  Acoperișul a fost pus pe poziție în  și, șase zile mai târziu, coliba era ridicată. Până atunci, s-a acumulat o mare provizie de carne inclusiv 200 de foci la bază, pentru a fi utilizate de expediția de pe uscat și pentru a fi pusă la păstrare înainte de călătoria spre pol. Baza a fost poreclită , "casa lui Fram".

În zorii zilei de , Terra Nova a sosit pe neașteptate în Golful Balenelor.Ea ridicase ancora din Noua Zeelandă la  și sosise în McMurdo Sound la începutul lui ianuarie. După ce i-a debarcat pe Scott și pe grupul său principal, Terra Nova luase un grup de șase oameni, în frunte cu , către est spre Țara Regele Edward al VII-lea. Acest grup intenționa să exploreze acest teritoriu pe atunci necunoscut, dar fusese împiedicat de banchiză să se apropie de țărm. Nava se deplasa spre vest de-a lungul marginii Barierei în căutarea unui posibil loc de debarcare când s-a întâlnit cu Fram. Scott speculase anterior că Amundsen și-ar putea pune baza în zona Mării Weddell, pe partea opusă a continentului; această dovadă a faptului că norvegienii urmau să pornească cursa către pol cu un avantaj de 60 de mile marine era o perspectivă alarmantă pentru britanici. Cele două grupuri s-au comportat civilizat unul cu celălalt; Campbell și ofițerii lui,  și , au servit micul dejun la bordul lui Fram, și i-au primit pe gazdele lor de dimineață la prânz pe Terra Nova. Amundsen a aflat cu ușurare că Terra Nova nu avea stație radio, întrucât aceasta i-ar fi pus în pericol strategia de a fi primul cu vestea victoriei polare. L-a îngrijorat însă o remarcă a lui Campbell, care a sugerat că săniile motorizate ale lui Scott funcționau bine. Cu toate acestea, el a oferit expediției britanice un loc de campare alături de Framheim ca bază pentru explorarea Țării Regele Edward al VII-lea. Campbell a refuzat oferta, și s-a îndreptat spre McMurdo Sound pentru a-l informa pe Scott de locația lui Amundsen.

Călătoriile de aprovizionare

La începutul lui februarie, Amundsen a început să organizeze deplasările pentru aprovizionare pe Barieră, în pregătirea asaltului spre pol din vara următoare. Puncte de aprovizionare poziționate dinainte la intervale regulate pe ruta proiectată urmau să limiteze cantitatea de hrană și combustibil pe care urma să o transporte grupul ce urma să atace Polul Sud. Călătoriile de aprovizionare urmau să fie primele teste adevărate ale echipamentelor, câinilor și oamenilor. Pentru prima călătorie, ce urma să înceapă la , Amundsen i-a ales pe Prestrud, Helmer Hanssen și Johansen să-l însoțească; 18 câini urmau să tragă săniile. Înainte de a pleca, Amundsen a lăsat instrucțiuni lui Nilsen în ce-l privește pe Fram. Nava urma să ridice ancora spre Buenos Aires pentru reaprovizionare, înainte de a începe un program de activități oceanografice în Oceanul Antarctic și, apoi, de a se întoarce la Barieră cât mai puțin după începutul lui 1912.

Când cei patru și-au început drumul spre sud, singurele informații pe care le aveau  despre Barieră proveneau din cărțile publicate de exploratorii dinaintea lor, și anticipau condiții dificile de deplasare. Spre surprinderea lor, au constatat că suprafața Barierei se asemăna destul de mult cu un ghețar convențional; în prima zi, au parcurs  . Amundsen a observat cât de bine se comportă câinii lui în aceste condiții, și s-a întrebat de unde aversiunea englezilor față de folosirea câinilor pe Barieră. Grupul a ajuns la 80° latitudine sudică la  și, după ce a amenajat depozitul de provizii, s-a îndreptat spre casă, ajungând la Framheim în .

A doua incursiune pentru aprovizionare a plecat din Framheim la , cu opt oameni, șapte sănii și patruzeci și doi de câini. Condițiile de pe Barieră se  deterioraseră brusc; temperaturile medii scăzuseră cu 9 °C, și troiene de zăpadă se formaseră pe suprafața de gheață, anterior netedă. În temperaturi ce coborau uneori până la , la  grupul a ajuns la 81° latitudine sudică, unde au amenajat un al doilea depozit de provizii. Amundsen, Helmer Hanssen, Prestrud, Johansen și Wisting au continuat apoi cu cei mai puternici câini, în speranța de a ajunge la paralela de 83° dar, din cauza condițiilor dificile, s-au oprit la 82° latitudine sudică la . Amundsen vedea că câinii sunt epuizați; grupul s-a întors spre tabăra de bază și, cu săniile ușurate, s-au deplasat rapid și au ajuns la Framheim la . Amundsen dorea să fie duse mai multe provizii spre sud înainte ca  să facă deplasarea imposibilă, și la  un grup de șapte oameni în frunte cu Johansen au plecat din Framheim către depozitul de provizii de la 80° latitudine sudică cu șase foci omorâte— de carne. Grupul s-a întors la —trei zile mai târziu decât se aștepta—după ce se rătăciseră într-un câmp de crevase.

Per ansamblu, deplasările de aprovizionare au format trei depozite ce conțineau  de provizii, din care  de carne de focă și  de ulei de parafină. Amundsen a învățat multe din aceste deplasări, mai ales din a doua, când câinii au avut dificultăți cu săniile prea grele. El a hotărât să crească numărul de câini pentru călătoria polară, dacă este nevoie, în detrimentul numărului de oameni. Deplasările au scos la iveală discordii între oameni, în special între Johansen și Amundsen. În timpul celei de a doua călătorii de aprovizionare, Johansen s-a plăns deschis despre natura nesatisfăcătoare a echipamentului; Amundsen considera că autoritatea lui fusese contestată.

Iarna

Soarele a apus peste Framheim la , și nu urma să mai apară timp de patru luni. Amundsen știa despre plictiseala și pierderea de moral de care suferise expediția Belgica pe timpul iernii petrecute între ghețuri, și deși nu se putea merge cu sania, s-a asigurat că grupul de uscat rămânea alert. O treabă urgentă a fost îmbunătățirea săniilor care nu funcționaseră bine pe durata drumurilor de aprovizionare. Pe lângă acelea ce fuseseră alese anume pentru expediție, Amundsen mai adusese și câteva sănii din expediția lui Sverdrup din 1898–1902 cu Fram, despre care acum credea că vor fi mai bune pentru treaba ce va urma. Bjaaland a redus greutatea acestor sănii mai vechi cu aproape o treime cu , și a construit și trei sănii din lemn de . Săniile adaptate urmau a fi folosite pentru traversarea Barierei, în timp ce setul cel nou făcut de Bjaaland urma să fie folosit în etapele finale ale călătoriei, peste  propriu-zis.  Johansen a pregătit rațiile de sanie (,  de pemican și circa  de ciocolată), în timp ce alți oameni au lucrat la îmbunătățirea ghetelor, echipamentului de gătit, ochelarilor, schiurilor și corturilor. Pentru a combate pericolele scorbutului, ei mâncau de două ori pe zi carne de focă strânsă și congelată în cantități suficiente înainte de căderea iernii. Bucătarul, Lindstrøm, a suplimentat aportul de vitamina C cu mure pitice și  la conserve, și a furnizat pâine integrală cu drojdie proaspătă, bogată în vitaminele B.

Deși era încrezător în oamenii și echipamentele sale, Amundsen era, după cum consemna Hassel, chinuit de gândurile la săniile motorizate ale lui Scott și de teama că acestea vor duce grupul britanic la succes. Având în vedere acest lucru, Amundsen a planificat să înceapă călătoria polară imediat ce soarele răsare la sfârșitul lunii august, deși Johansen a avertizat că va fi prea frig pe Barieră atât de devreme. Amundsen a trecut peste sfatul lui, și la răsăritul soarelui, la  au fost pregătite șapte sănii. Îngrijorarea lui Johansen părea justificată, întrucât condițiile dure din următoarele două săptămâni temperaturi scăzute până la  i-au împiedicat pe oameni să plece. Pe , când temperatura a crescut la , Amundsen a hotărât că nu mai poate aștepta, și grupul celor opt a pornit; Lindstrøm a rămas singur la Framheim.

Al doilea sezon, 1911–12

Start fals
Grupul a făcut progrese bune la început, înaintând circa  (). Câinii au alergat atât de repede încât câțiva din cele mai puternice echipe au fost detașați de la hamuri și legați în urma săniilor ca balast. În hainele lor de piele de lup și de ren, oamenii rezistau la temperaturile de îngheț cât rămâneau în mișcare, dar sufereau când se opreau, și nu puteau să doarmă bine noaptea. Câinilor începeau să le degere labele. La , cu temperaturile scăzute la , grupul s-a oprit după alte  () și și-a construit igluuri pentru adăpost. Amundsen a recunoscut acum că porniseră prea devreme în marș, și a hotărât să se întoarcă la Framheim. Nu voia să riște viețile oamenilor și câinilor doar din încăpățânare. Johansen a scris în jurnalul său despre nesăbuirea pornirii premature într-o astfel de călătorie istorică și lungă, și de pericolele obsesiei de a termina înaintea englezilor.

La , la întoarcerea de la Framheim, ei și-au lăsat cea mai mare parte a echipamentelor la depozitul de provizii de la 80° latitudine sudică, pentru a ușura săniile. A doua zi, pe temperaturi sub zero și cu vânt puternic din față, câțiva câini au murit de frig, iar alții, prea slăbiți pentru a continua, au fost puși pe sănii. La , la  () de Framheim, Amundsen a ordonat oamenilor săi să înainteze cât mai repede cu putință spre casă. Ne având o sanie a lui, a urcat pe a lui Wisting și a plecat înainte cu Helmer Hanssen și echipa lui, lăsându-i pe ceilalți în urmă. Cei trei au sosit la Framheim după nouă ore, urmați de Stubberud și Bjaaland două ore mai târziu și Hassel la scurt timp după. Johansen și Prestrud erau încă pe gheață, fără hrană sau combustibil; câinii lui Prestrud fuseseră pierduți, și lui îi degeraseră călcâiele. Au ajuns la Framheim după miezul nopții, la peste șaptesprezece ore după ce se întorseseră spre casă.

A doua zi, Amundsen l-a întrebat pe Johansen de ce el și Prestrud au întârziat atât de mult. Johansen a răspuns furios că s-au simțit abandonați și i-au reproșat liderului că și-a lăsat oamenii în urmă. Amundsen avea să-l informeze ulterior pe Nansen că Johansen a fost de o "nesupunere violentă"; ca urmare, el a fost exclus din grupul polar, pe care Amundsen l-a redus acum la cinci oameni. Johansen a fost pus sub comanda lui Prestrud, care avea o experiență mult mai mică de explorator, într-un grup care urma să exploreze Țara Regele Edward al VII-lea. Stubberud a fost convins să li se alăture, lăsându-i pe Amundsen, Helmer Hanssen, Bjaaland, Hassel și Wisting în grupul revizuit de atac al Polului Sud.

Călătoria la Polul Sud

Bariera și munții

Deși era nerăbdător să pornească din nou, Amundsen a așteptat până la jumătatea lui octombrie să apară primele semne de primăvară. El era gata de plecare la , dar a fost reținut de vremea rea timp de încă câteva zile. La , cei cinci, cu patru sănii și cincizeci și doi de câini, a început călătoria. Vremea s-a înrăutățit rapid și, pe ceață deasă, grupul s-a rătăcit în câmpul de crevase pe care îl descoperise grupul de aprovizionare al lui Johansen în toamna precedentă. Wisting și amintit ulterior cum sania lui, cu Amundsen la bord, era să cadă într-o crevasă după ce puntea de zăpadă s-a rupt sub ea.

În ciuda acestei probleme, ei înaintau câte peste  () pe zi, și au ajuns la depozitul de provizii de la 82° latitudine sudică la . Ei și-au marcat drumul printr-un șir de tumuli din blocuri de zăpadă, la intervale de trei mile. La  au ajuns la marginea Barierei, față în față cu Munții Transantarctici. Spre deosebire de Scott, care avea să urmeze ruta de pe  deschisă de Shackleton, Amundsen a trebuit să-și găsească un drum al lui prin munți. După ce a sondat dealurile timp de câteva zile și a urcat până la circa , grupul a găsit ceea ce părea o rută directă, un ghețar abrupt de  () lungime ce ducea în sus pe . Amundsen l-a botezat , după unul dintre principalii săi finanțatori. A fost o urcare mai grea decât anticipase echipa, prelungită de necesitatea de a face ocoluri, și de zăpada adâncă și moale. După trei zile de urcuș greu, grupul a ajuns în vârful ghețarului. Amundsen era plin de laude pentru câinii lui, și disprețuia ideea cum că ei n-ar putea funcționa în asemenea condiții; la  grupul călătorise  și urcase .

Marșul spre pol

După ce a ajuns la  în vârful ghețarului, la 85° 36′ latitudine sudică, Amundsen s-a pregătit pentru ultima etapă a călătoriei. Din cei 45 de câini care făcuseră urcarea (7 muriseră pe Barieră), doar 18 aveau să meargă înainte; restul urmau să fie omorâți pentru mâncare. Fiecare conducător de sanie a omorât câini din echipa lui, i-a jupuit, și a împărțit carnea între câini și oameni. "Am botezat locul acela Măcelăria", își amintea Amundsen. "era tristețe și depresie în atmosferă; ne atașasem de câini noștri". Regretele nu au împiedicat echipa să se bucure de hrana abundentă; Wisting s-a dovedit deosebit de priceput la prepararea și prezentarea cărnii.

Grupul a încărcat trei sănii cu provizii pentru un marș de 60 de zile, lăsând restul proviziilor și cadavrelor de câine într-un depozit. Vremea rea i-a împiedicat să plece mai departe până la , când au pornit cu grijă pe teren necunoscut pe o ceață persistentă. Se deplasau pe o suprafață acoperită cu gheață întreruptă de crevase dese care, împreună cu vizibilitatea slabă, le-au încetinit înaintarea. Amundsen a numit această zonă "Ghețarul Diavolului". La  au ajuns într-o zonă unde crevasele erau ascunse sub straturi de zăpadă și gheață cu spațiu între ele, care dădeau ceea ce Amundsen a numit un sunet "neplăcut de gol" când grupul trecea peste ele. Această zonă a botezat-o el "Sala de Dans a Diavolului". Când au ajuns spre sfârșitul zilei pe un sol mai solid, erau la 87° latitudine sudică.

La , norvegienii au depășit recordul lui Shackleton de latitudine, 88° 23′. Apropiindu-se de pol, ei căutau orice element din peisaj care ar putea indica că o altă expediție ajunsese acolo înaintea lor. Când stăteau în tabără la , au fost scurt timp alarmați de un obiect negru ce se profila la orizont, dar acela s-a dovedit a fi fecalele câinilor, aflate departe și mărite de un miraj. A doua zi au campat la 89° 45′ latitudine sudică, la  () de pol. A doua zi, la , cu acordul tovarășilor lui, Amundsen a mers în fața săniilor și, pe la ora 3 după-amiaza, grupul a ajuns în apropierea Polului Sud. Ei au înfipt drapelul norvegian și au botezat platoul polar "Platoul Regele Haakon al VII-lea". Amundsen avea ulterior să se gândească la ironia acestei realizări: "Niciodată nu a realizat vreodată cineva ceva atât de diametral opus dorințelor lui. Zona din jurul Polului Nord—diavolul s-o ia—m-a fascinat din copilărie, și iată-mă la Polul Sud. Există nebunie mai mare?"

Timp de următoarele trei zile, oamenii au muncit să repereze poziția exactă a polului; după pretențiile conflictuale și contestate ale lui Cook și Peary din nord, Amundsen a dorit să-i lase lui Scott marcaje inconfundabile. După ce au efectuat mai multe măsurători cu sextantul în diferite momente ale zilei, Bjaaland, Wisting și Hassel au schiat în direcții diferite pentru a "încadra" polul; Amundsen a gândit că, împreună, ei vor înconjura punctul exact. În cele din urmă, grupul a ridicat un cort, pe care l-a numit , cât mai aproape de polul real pe care l-au putut calcula prin observațiile lor. În cort, Amundsen a lăsat echipament pentru Scott și o scrisoare adresată regelui Haakon, pe care i-a cerut lui Scott să o livreze.

Întoarcerea la Framheim
La , grupul a început călătoria înapoi la Framheim. Amundsen era hotărât să se întoarcă la civilizație înaintea lui Scott și să fie primul cu vestea. Cu toate acestea, el și-a limitat distanțele zilnice la , pentru a păstra puterea câinilor și a oamenilor. Lumina zilei ținea 24 de ore, așa că grupul se deplasa de-a lungul a ceea ce în mod normal era considerat noapte, pentru a menține soarele în spate și a reduce astfel pericolul . Ghidați de tumulii de zăpadă construiți la dus, în ziua de  au ajuns la Măcelărie și și-au început coborârea spre Barieră. Oamenii pe schiuri "s-au dus vâjăind", dar pentru conducătorii de sanie Helmer Hanssen și Wisting coborârea era grea; săniile erau greu de manevrat și le-au fost adăugate frâne la tălpi pentru a permite oprirea rapidă atunci când se întâlneau fisuri.

La , grupul a ajuns la primul dintre depozitele de provizii din Barieră. Amundsen a simțit acum că ritmul poate fi crescut, iar oamenii au adoptat o rutină de a călători  (), făcând pauze de șase ore, apoi reluând marșul. În acest fel, ei parcurgeau aproximativ  () pe zi, iar pe , la ora 4 dimineața, au ajuns la Framheim. Din cei 52 de câini care au început în octombrie, 11 supraviețuiseră, trăgând 2 sănii. Călătoria spre pol și înapoi durase 99 de zile cu 10 mai puține decât se estimase și însemnase parcurgerea a  ().

Informarea lumii
La întoarcerea la Framheim, Amundsen s-a grăbit să încheie expediția. După o cină de rămas bun în colibă, grupul a încărcat câinii supraviețuitori și echipamentul mai valoros la bordul lui Fram, care a plecat spre Golful Balenelor în seara zilei de . Destinația era Hobart, în Tasmania. În timpul călătoriei de cinci săptămâni, Amundsen și-a pregătit telegramele și a elaborat primul comunicat pe care avea să-l dea presei. La , Fram a ajuns la Hobart, unde Amundsen a aflat rapid că nu există încă nicio veste de la Scott. El a trimis imediat telegrame fratelui său Leon, lui Nansen și regelui Haakon, informându-i succint despre succesul său. A doua zi, el a transmis primul raport complet la  din Londra, ziar căruia îi vânduse drepturile exclusive. Fram a rămas în Hobart două săptămâni; acolo, i s-a alăturat , nava lui , care era în slujba . Amundsen le-a oferit cadou cei 11 câini supraviețuitori ai săi.

Alte realizări ale expediției

Grupul estic
La , Prestrud, Stubberud și Johansen plecaseră în Țara Regele Edward al VII-lea. Căutarea punctului în care Bariera de Gheață ce acoperea oceanul se transforma în gheață pe uscat s-a dovedit dificilă. La  grupul a observat pentru prima oară ceea ce era fără îndoială uscat, un nunatak ce fusese consemnat de Scott în timpul expediției Discovery din 1902. Ajunși în acest punct, ei au strâns specimene geologice și eșantioane de mușchi, și au explorat puțin împrejurimile înainte de a se întoarce la Framheim la . Ei au fost primii oameni care au pus piciorul în Țara Regele Edward al VII-lea.

Fram și Kainan Maru
După ce a plecat din Golful Balenelor la , Fram s-a îndreptat spre Buenos Aires, unde a ajuns la 17 aprilie. Aici, Nilsen a aflat că fondurile expediției erau epuizate; suma care fusese, chipurile, pusă deoparte pentru nevoile navei nu s-a concretizat. Din fericire, prietenul lui Amundsen, Don Pedro Christopherson, a fost prezent și și-a îndeplinit promisiunile anterioare de a furniza provizii și combustibil. Fram a plecat în iunie într-o croazieră oceanografică între America de Sud și Africa, care a ținut următoarele trei luni. Nava s-a întors la Buenos Aires în septembrie pentru ultimele reparații și reaprovizionare, înainte de a naviga spre sud la . Vânturile puternice și mările furtunoase au prelungit călătoria, dar nava a ajuns în Golful Balenelor la . La 17 ianuarie, oamenii din Framheim au fost surprinși de apariția unei a doua nave; era Kainan Maru, care transporta  condusă de . Comunicarea dintre cele două expediții a fost limitată de dificultățile lingvistice, deși norvegienii au înțeles că japonezii se îndreptau către Țara Regele Eduard al VII-lea.  Kainan Maru a plecat a doua zi, și pe  a lăsat o expediție pe Țara Regele Edward al VII-lea. Aceasta a fost prima debarcare pe acest țărm de pe mare; încercările lui  (1902),  (1908) și Terra Nova (1911) dăduseră greș.

Urmări

Reacțiile contemporane

În Hobart, Amundsen a primit telegrame de felicitare, printre alții, de la fostul președinte american Theodore Roosevelt și de la regele George al V-lea al Regatului Unit. Regele și-a exprimat deosebita plăcere că primul port de întoarcere al lui Amundsen la întoarcerea sa a fost pe pământul Imperiului Britanic. În Norvegia, care doar cu șase ani anterior devenise o țară independentă după 500 de ani de dominație daneză și suedeză, vestea a fost proclamată cu titluri pe prima pagină a ziarelor, și în toată țara s-a arborat drapelul național. Toți participanții la expediție au primit medalia norvegiană a Polului Sud (Sydpolsmedaljen), înființată de regele Haakon special pentru a comemora expediția. Cu toate acestea, biograful lui Amundsen, Roland Huntford, menționează "frisoana de sub urale"; un reziduu de neliniște rămas de pe urma tacticii lui Amundsen. Un ziar norvegian și-a exprimat ușurarea că Amundsen a găsit o nouă rută și că nu a mers pe drumul lui Scott din McMurdo Sound.

În Marea Britanie, reacția presei la victoria lui Amundsen a fost reținută, dar în general pozitivă. În afară de comunicatele entuziaste din Daily Chronicle și Illustrated London News care aveau fiecare un interes financiar în succesul lui Amundsen Manchester Guardian a remarcat că orice motiv de reproș a fost șters de curajul și hotărârea norvegienilor. Cititorii revistei  au fost îndemnați să nu îi poarte pică "curajosului nordic" pentru onoarea pe care o obținuse, iar  a sugerat ca orice băiat britanic să citească relatarea expediției lui Amundsen. Corespondentul The Times l-a mustrat moderat pe Amundsen pentru că nu l-a informat pe Scott decât când a fost prea târziu ca acesta din urmă să mai răspundă, "cu atât mai inutil, cu cât nimeni nu ar fi salutat cooperarea în activitatea de explorare a Polului Sud mai mult decât căpitanul Scott ... Totuși, nimeni care îl cunoaște pe căpitanul Amundsen nu poate avea nicio îndoială cu privire la integritatea sa și, din moment ce el afirmă că a ajuns la Pol, suntem obligați să-l credem".

Figurile de seamă din RGS au exprimat sentimente mai ostile, cel puțin în privat. Pentru ei, realizarea lui Amundsen a fost rezultatul "unui truc murdar". Markham a sugerat că afirmația lui Amundsen ar putea fi frauduloasă: "trebuie să așteptăm adevărul până la întoarcerea vasului Terra Nova". Când, mai târziu, în 1912, Amundsen s-a adresat RGS, s-a simțit lezat după ce Lord Curzon, președintele societății, a cerut în glumă "trei urale pentru câini". Shackleton nu s-a alăturat în denigrarea victoriei lui Amundsen și l-a numit "poate cel mai mare explorator polar al zilei de astăzi". Înainte de a afla vestea morții soțului ei,  a recunoscut că călătoria lui Amundsen "a fost o faptă foarte măreață ... în ciuda iritării, trebuie să-l admirăm".

Tragedia lui Scott

Amundsen a părăsit Hobartul pentru a efectua un turneu de prelegeri în Australia și Noua Zeelandă. A plecat apoi la Buenos Aires, unde a terminat de scris povestea expediției. În Norvegia, a supravegheat publicarea cărții, apoi a vizitat Marea Britanie înainte de a începe un lung turneu de prelegeri în Statele Unite. În februarie 1913, în timp ce se afla la Madison, Wisconsin, a primit vestea că Scott și cei patru tovarăși ai săi au ajuns la pol la , dar că toți au murit la , în timpul călătoriei de întoarcere. Trupurile lui Scott, Wilson și  fuseseră descoperite în noiembrie 1912, după sfârșitul iernii antarctice. La primirea veștii, Amundsen a reacționat spunând "oribil, oribil". A urmat un omagiu mai formal: "Căpitanul Scott a lăsat în urmă dovezi de onestitate, de sinceritate, de curaj, de tot ce face un bărbat".

Conform lui Huntford, vestea morții lui Scott însemna că "Amundsen învingătorul a fost eclipsat ... de Scott martirul". În Regatul Unit s-a dezvoltat rapid un mit în care Scott apărea ca cel care s-a purtat nobil și a jucat jocul corect. El fusese învins deoarece, dimpotrivă, Amundsen era doar un căutător de glorie care își ascunsese intențiile adevărate, folosise câini în locul  și omorâse apoi aceiași câini pentru hrană. Mai mult, el era considerat un "profesionist" care, în mentalitatea aristocrației britanice a vremii, cumva reducea din meritele a orice ar fi realizat el. Această narațiune a fost întărită puternic de publicarea jurnalelor lui Scott și a "Mesaj[ului] către public" al acestuia. Huntford remarca că "talentul literar [al lui Scott] a fost atuul lui. Părea că ridicase glasul din cortul lui îngropat și că se răzbunase." Chiar și așa, printre exploratori, numele lui Amundsen a continuat să fie respectat. În relatarea expediției Terra Nova de după câțiva ani, tovarășul lui Scott, Apsley Cherry-Garrard scria că motivul principal pentru succesul lui Amundsen era "foarte remarcabilele calități ale acestui om", anume curajul de a alege să descopere o rută nouă decât să urmeze calea cunoscută.

Perspectiva istorică

Izbucnirea Primului Război Mondial în 1914 a amânat începutul derivei polare nordice a lui Amundsen—pentru care expediția de la Polul Sud urma să fie preliminară—până în iulie 1918. El a pornit apoi într-o navă construită special, , care a rămas în apele arctice următorii șapte ani. Nava nu a fost dusă în derivă peste Polul Nord, deși în cursul expediției a devenit a doua navă care a traversat . Amundsen a părăsit expediția în 1923; în restul vieții sale, el s-a dedicat mai ales explorării polare pe calea aerului. La , la bordul dirijabilului Norge, cu  și , Amundsen a zburat peste Polul Nord. El și Wisting, care se afla și el în dirijabil, au fost primii oameni care au văzut ambii poli. În 1928, încercând să salveze o altă expediție a lui Nobile, Amundsen a dispărut cu avionul în mările dintre Norvegia și Spitsbergen.

Cei patru omeni care au ajuns la pol cu Amundsen au fost invitați cu toții să-și însoțească liderul în deriva lui Maud. Bjaaland și Hassel au refuzat; niciunul nu a mai participat la alte proiecte polare. Helmer Hanssen și Wisting au primit și au urcat pe Maud; acesta din urmă a preluat conducerea când Amundsen a părăsit expediția. În 1936, Wisting a fost căpitan al lui Fram în ultimul voiaj al navei spre Oslo, unde a devenit muzeu. Johansen, care nu a reușit să se obișnuiască cu viața normală nici la întoarcerea din Antarctica, a devenit retras și necomunicativ. El a refuzat să discute despre experiențele sale sau despre disputa sa cu Amundsen și s-a retras într-o viață de depresie și sărăcie. La , s-a împușcat în casa sa din Oslo.

Mitul lui Scott a ținut până în ultimul sfert al secolului al XX-lea, când a fost înlocuit de altul care îl caracteriza drept un "improvizator eroic" al cărui eșec a fost mai ales rezultatul propriilor greșeli. Această imagine, afirmă istorica Stephanie Barczewski, este la fel de falsă ca cea anterioară în care el nu putea fi criticat. La începutul secolului al XXI-lea, alți autor au sugerat explicații mai raționale despre tragedia lui Scott decât incompetența, și reputația lui a fost parțial reabilitată. Revenirea lui Scott în prim plan a adus în lumină și realizările lui Amundsen: Barczewski scrie că "Amundsen și oamenii lui au ajuns la pol printr-o combinație de planificare superbă, îndelungată experiență cu câinii de sanie și cu schiurile, și impresionantă rezistență fizică". În relatarea expediției lui Scott,  este la fel de atentă cu identificarea bazelor succesului lui Amundsen. El s-a concentrat pe obiectivul unic de a ajunge la pol, pe când Scott a trebuit să împace obiectivele concurente de explorare geografică și cunoaștere științifică. "Profesionist practic și experimentat, [Amundsen] a planificat cu grijă și a pus în aplicare toate lecțiile pe care le învățase în Arctica ... s-a bazat exclusiv pe mijloace încercate de transport și a le-a exploatat fără sentiment potențialul de hrană. A fost la fel de eficient și nesentimental și în tratarea oamenilor lui". Baza științifică a Statelor Unite de la Polul Sud, fondată în 1957, se numește Stația de la Polul Sud Amundsen–Scott, în cinstea memoriei ambilor pionieri polari.

Cercetări moderne
Într-un articol publicat la 100 de ani după expediția lui Amundsen, cercetătorii au afirmat că cortul și steagurile sunt îngropate sub  de gheață la circa un minut de latitudine distanță de Polul Sud, sau circa o milă marină. Grupul lui Scott a fost  ultimul care a văzut cortul, pe care l-au găsit la .  a făcut o fotografie a cortului, dar a murit pe drumul de întoarcere de la Pol.

Note și referințe
Note de completare

Note bibliografice

Surse

Cărți

  Publicat pentru prima dată în 1912 de John Murray, Londra.

  Publicat pentru prima dată în 1922 de Chatto and Windus, Londra.

Online

  (în norvegiană)
      (în norvegiană)

   (în norvegiană)

Legături externe

 Harta călătoriilor lui Amundsen și a lui Scott la Polul Sud  de la Muzeul Fram (Frammuseet) (link de arhivă)
 Polul Sud: O relatare a expediției antarctice norvegiene cu Fram pe Internet Archive și Google Books (cărți scanate, ediții originale ilustrate color)
 Roald Amundsens dagbok fra hans Sørpolen-ekspedisjon (Jurnalul lui Roald Amundsen din expediția sa la Polul Sud ) la Sorpolen 1911-2011 (în norvegiană)

Amundsen
Anii 1910
Registrul Memoria Lumii

Expediția lui Amundsen la Polul Sud


Oaonui  est une localité de l'ouest de la région de Taranaki, située dans l'ouest de l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Situation
Elle est localisée sur le trajet de la route , à  au nord de la ville d'Opunake.

Toponymie
Le  de la Nouvelle-Zélande a donné la translation du nom Maori par "emplacement de nombreux nuage " pour le terme de Ōaonui.

Installations
Le marae de «Te Pōtaka et la maison» de rencontre de «Te Pōtaka» sont localisés dans le secteur de la ville de Oaonui.
Le marae est un terrain de rassemblement pour l'iwi des  de l' hapū des ,  et .

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Ville en Nouvelle-Zélande
District de South Taranaki
Taranaki

Oaonui


Takeo Yano, foi um judoca japonês que ajudou no estabelecimento do jiu-jitsu no Brasil.

Biografia
Takeo Yano nasceu no Japão, em 1909 e estudou judô no Dai Nippon Butoku Kai em Kyoto, com Hajime Isogai.

Yano chegou ao Brasil na década de 1930. Ele trabalhou com os irmãos Ono, Yasuichi e Naoichi, ensinando judô no Norte do Brasil. Ele também ensinou em São Paulo, Rio de Janeiro e Minas Gerais.

Em 1937, Yano lutou contra Hélio Gracie e empatou. No mesmo ano, voltou a enfrentar outro membro da família Gracie, George Gracie, que venceu o japonês com um estrangulamento. Em 1938, Yano enfrentou George novamente e perdeu com uma chave de perna. Em 1940, Yano e George voltaram a se enfrentar, dessa vez o resultado foi um empate. Como lutador, ele assumiu o nome de ″Demônio Oriental″. Ele também lutou contra Waldemar Santana e o derrotou com uma chave de braço no quarto round.

Seus primeiros faixas-pretas incluíam José Jurandir Moura, a quem ensinou em Fortaleza, Cisando Lima, e Francisco Sá. Em Belo Horizonte teve como discípulo José Senador Rosa.

Acredita-se que Yano tenha introduzido a chave de calcanhar no jiu-jitsu brasileiro.

Em 1976, tornou-se membro fundador da Federação Mineira de Jiu-Jitsu.

Faleceu em 1988, em Belo Horizonte.

Referências

Mestres de jiu-jitsu

Takeo Yano


Lanjarón, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin en çok nüfusa sahip olan ve güney sınırında bulunan, Endülüs otonom bölgesine bağlı sekiz eyaletinden Akdeniz'e kıyısı bulanan Granada'ya bağlı 170 belediyeden biridir. Lanjarón belediyesinin nüfusu 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 3757 kişidir.

Granada'nın belediyeleri
İspanya'daki kaplıcalar

Lanjarón


හිමාලය කඳු වැටිය යනු ඉන්දියානු උප මහාද්වීපයත් ටිබෙට් සානුවත් වෙන් කරමින් ආසියාවේ පිහිටි කඳු පංතියකි. සංස්කෘත බසින් හිමාලය යන්නෙහි තේරුම "හිම විමානය" යන්නයි.මහා හිමාලය වැටියට කාරකෝරම් කදු වැටි අයත් වේ.

එවරස්ට් කන්ද, කාන්චෙන්ජුන්ගා  වැනි ලොව උසම කඳු පිහිටි හිමාල කඳු වැටිය, කඳු වැටි අතරින් ද ලොව උසම එක වෙයි. ගංගා, ඉන්දු, බ්‍රහ්මපුත්‍ර, යැංසි, කහ ගඟ වැනි ලොව ප්‍රධානතම ගංගා රාශියක් ඇරඹෙන්නේ හිමාලයෙනි. ඉන්දියාව, චීනය ඇතුළු ඒ අවට රටවල් රාශියක බිලියන 3ක් පමණ ජනතාව, එනම් ලෝක ජනගහණයෙන් අඩක් පමණ, මෙසේ හිමාලයෙන් ඇරඹෙන ගංගා ආශ්‍රිතව ජීවත් වෙති.හිමාලයා කදුකරයෙ මොන්ගොලොයිඩ් ජන වර්ගයට අයත් බුටියා,කසා,දරඩ්,ලෙප්ව,
ෂෙර්පා  යන ජන කොටස් ජිවත් වෙති.

ලෝකයේ උසම කන්ද මෙන්ම ලොව උසම කඳු මුදුන් පහ පිහිටා ඇත්තේද හිමාලය කඳු වැටියේය. ලොව උසම කන්ද වන එවරස්ට් හැරුණු විට, කාන්චෙන්ජුන්ගා, ලහන්සේ සහ මකාලූ යන කඳු මුදුන් ද හිමාලය කඳුවැටියේ පිහිටා ඇත. ඒවා පිලිවෙලින් ලොව දෙවන, තෙවන, සිව්වන සහ පස්වන උසම කඳු මුදුන් වෙයි.

හිමාල කඳු වැටියේ පිහිටි කඳු මුදුන්

ලැයිස්තුව

එවරස්ට්

ආසියා මහද්වීපයේ හිමාලය නම් වූ කඳු වැටියේ එවරස්ට් කන්ද පිහිටා තිබේ. ලෝකයේ පියස්ස ලෙස හැඳින්වෙන එවරස්ට් කන්ද රටවල් දෙකකට මායිම්ව පිහිටා තිබේ. මෙම රටවල් වන්නේ නේපාලය සහ ටිබෙට් දේශයයි. ටිබෙට් භාෂාවෙන් එවරස්ට් කන්ද හැඳින්වෙන්නේ 'වොමො ලුන්ග්මා' (ලොව මවු දෙවඟන) නමිනුයි. මෙහි උස මුහුදු මට්ටමේ සිට අඩි 29,028 (මීටර් 8840) ක් වේ. ටිබෙට් සානුවේ සිට එවරස්ට් කන්ද විහිදී යන්නේ අඩි 12,000 ක් පමණ උසක සිටයි.

k-2

කාන්චෙන්ජුන්ගා

ලහන්සේ

මකාලූ

නම් කිරීම්
එවරස්ට් කන්දට එම නම ලැබීම සහ එහි උස මිනුම් කිරීම අතර මනා සම්බන්ධතාවක් පවතී. ඉන්දියාවේ මිනුම්පතිවරයාව සිටි සර් ජෝර්ජ් එවරස්ට්, කන්ද මැනීමේ නියමුවා ලෙසට පිළිගැනෙන නිසා ඔහු සිහිවීම පිණිස 1865 දී මෙම කන්දට එවරස්ට් යන නම තබා තිබේ.

k-2 කඳුමුදුන, ගෝඩ්වින් ඔස්ටින් කඳුමුදුන ලෙස ද හැඳින්වේ. එසේ නම් කොට ඇත්තේ එහි මිනුම් කටයුතු කල ගොඩ්වින් ඔස්ටින් සිහිවීම පිණිසයි.

කඳු නැගීම
හිමාල කඳු තරණය බිහිසුණුය. කෙතරම් බිහිසුණු වුවත් කඳු නගින්නන් එවරස්ට් තරණයට දක්වන්නේ අසීමිත ආශාවකි. මුලින්ම එවරස්ට් තරණය කල පුද්ගලයා ලෙස හැඳින්වෙන්නේ නවසිලන්ත ජාතික එඩ්මන්ඩ් හිලරි ය.

k-2 කඳු මුදුන ප්‍රථම වරට තරණය කොට ඇත්තේ 1954 දී ඇවිලේ කොම්පැන්ග්ති සහ ලිනෝ ලැසිඩෙලි නම් විද්‍යාඥයන් දෙදෙනායි.

කාන්චෙන්ජුන්ගා කඳු මුදුන ප්‍රථම වරට තරණය කොට ඇත්තේ 1955 දී ඉංග්‍රීසි ජාතික චාල්ස් එවන්ස් විසිනුයි.

වර්ෂ 1956 දී ස්විස් ජාතික ත්‍රිමාස් ලුවිසින්ගර් සහ අර්නස්ටිරිස් යන දෙදෙනා විසින් ලහන්සේ කඳු මුදුන ප්‍රථම වරට තරණය කොට ඇත.

උස නිර්ණය කිරීම

හිමාල කඳු වැටිය


نيكولاس بويديبويس  (28 فبراير 1981 في برون) لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الثانية نيم الفرنسي في مركز حارس مرمى .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو ستراسبورغ
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم للشباب
لاعبو نيم
مواليد 1981
أشخاص من برون
لاعبو كرة قدم من أوفيرني-رون ألب

نيكولاس بويديبويس


İçimdeki Deniz (İspanyolca özgün adıyla Mar adentro), yönetmenliğini Alejandro Amenábar'ın üstlendiği, dram türündeki 2004 yapımı İspanyol filmi. Senaryosunu  Mateo Gil ve Alejandro Amenábar'ın birlikte yazdığı film, 28 yıl önce geçirdiği kaza sonucu tetraplejik durumda olan Ramón Sampedro adlı eski bir gemi makinistinin ötanazi isteğini ve hayatının son dönemlerini konu almaktadır.

Filmin ana karakteri tamamen Sampedro'yu oynayan Javier Bardem bu rolü ile Venedik Film Festivali'nde En İyi Erkek Oyuncu ödülünü; film ise 77. Akademi Ödülleri ve 62. Altın Küre Ödülleri'nde En İyi Yabancı Film ödülleri ile Goya Ödülleri'nde ise 14 farklı dalda ödül kazanmıştır.

Konusu
Ramon Sampedro, denize ve yüzmeye tutkuyla bağlı genç bir adamken geçirdiği bir kaza sonucu yıllardır boyundan aşağısı felçli olarak yatağa mahkûm bir yaşam sürdürmektedir. Bu şekilde yaşamın bir işkence olduğunu düşündüğünden ötanazi istemektedir. Ona göre ölmek, bu durumdaki biri için yeniden özgür olmanın tek yoludur. Oysa, ülkesinin yasaları ötanaziye karşıdır. Sampedro'ya âşık olan Rosa, sevdiği adama istediği özgürlüğü verecektir.

Film, insanın yaşam hakkı kadar ölüm hakkına da sahip olması gerektiği üzerinde durur.

"Biçimsiz ve bozulmuş bir bedenin bekçisi olan bir insan için, yani benim için, saygınlık nedir? Ben, hayatı, özgürlüğü seven çoğu insan gibi, yaşamanın bir hak olduğuna, ama bir mecburiyet olmadığına inanıyorum."

Oyuncular
 Javier Bardem - Ramón Sampedro
 Celso Bugallo - José Sampedro
 Mabel Rivera - Manuela
 Tamar Novas - Javier Sampedro
 Joan Dalmau - Joaquín Sampedro
 Belén Rueda - Julia
 Alberto Jiménez - Germán
 Lola Dueñas - Rosa
 Nicolás Fernández Luna - Cristian
 Raúl Lavisier - Samuel
 Clara Segura - Gené
 Francesc Garrido - Marc
 José María Pou - Peder Francisco
 Alberto Amarilla - Hermano Andrés
 Andrea Occhipinti - Santiago

Ödüller
 2005 Altın Küre - En İyi Yabancı Film
 2005 BFCA Award - En İyi Yabancı Film
 2005 Bangkok Film Festival - En İyi Film & En İyi Aktör
 2004 Venice Film Festival- Jüri Büyük Ödülü - Gümüş Aslan
 2004 Venice Film Festival - En İyi Yabancı Film Ödülü
 2004 Venice Film Festival - En İyi Erkek Oyuncu Ödülü
 Volpi Cup - En İyi Aktör (Javier Bardem)
 Young Cinema Award (En İyi Uluslararası Film)
 2004 European Film Award - En İyi Aktör & En İyi Yönetmen
 2004 NBR Award - En İyi Yabancı Film
 2004 Hollywood Film Festival - En İyi Avrupa Filmi
 2004 ONDAS-Cinemania Award - En İyi Yönetmen
 2004 SDFCS Award - En İyi Yabancı Film

Ayrıca bakınız
 Patolojik ölüm

Dış bağlantılar

Alejandro Amenábar'ın yönettiği filmler
İspanya dramatik filmleri
Engellilik ile ilgili filmler
Alejandro Amenábar'ın müziğini yaptığı filmler
Alejandro Amenábar'ın senaryosunu yazdığı filmler
En İyi Uluslararası Film Akademi Ödülü kazanan filmler
Kurguda 1990'lar
Barselona'da çekilmiş filmler
Madrid'de çekilmiş filmler
Konusu İspanya'da geçen filmler
Ötanazi ile ilgili filmler
Yabancı Dilde En İyi Film Altın Küre Ödülü sahipleri
En İyi Yabancı Film Bağımsız Ruh Ödülü sahipleri
En İyi Film Goya Ödülü sahipleri
2004 çıkışlı dramatik filmler
2000'lerde İspanyolca filmler

İçimdeki Deniz


Para el uso de este término en deporte, véase Carta de libertad (deporte).

La Carta de la Libertad (inglés Freedom Charter, afrikáans Vryheidsmanifes'') fue una declaración de principios básicos elaborada por la Alianza de Congresos Sudafricanos, consistente en el Congreso Nacional Africano y sus aliados el Congreso Indio Sudafricano, el Congreso Sudafricano de los demócratas y el Congreso del Pueblo de Color. Se caracteriza por su abierta demanda de que "el pueblo gobernará"

En 1955, el CNA envió cincuenta mil voluntarios a las ciudades y al campo para recoger "las demandas de libertad" del pueblo de Sudáfrica. Este sistema fue diseñado para dar a todos los sudafricanos la igualdad de derechos. Demandas tales como "la tierra que debe darse a todas las personas sin ella", "un salario digno y la reducción de la jornada de trabajo", "La educación gratuita y obligatoria, independientemente de su color, raza o nacionalidad" fueron sintetizados en el documento final de los líderes del CNA como Z.K. Mathews y Lionel 'Rusty' Bernstein. La Carta fue adoptada oficialmente el 26 de junio de 1955, en el Congreso del Pueblo en Kliptown. A la reunión asistieron aproximadamente tres mil delegados, pero fue interrumpida por la policía en el segundo día, aunque para entonces la carta ya había sido leída en su totalidad. La multitud había gritado su aprobación de cada sección con gritos de "¡África!" y "Mayibuye!". En aquel momento Nelson Mandela sólo pudo escapar de la policía gracias a un disfraz de lechero.

El documento es notable por cómo presenta una demanda y compromiso con una Sudáfrica sin distinciones raciales, esto se ha mantenido como la plataforma del CNA. Varios miembros del CNA con puntos de vista africanista disidentes dejaron el grupo después de que se adoptó la Carta y formaron el Congreso Panafricanista. La carta también presenta la demanda por democracia, derechos humanos, reforma agraria, derechos laborales, y la nacionalización. Después de que el Congreso fuera denunciado por traición a la patria, el gobierno sudafricano prohibió el CNA y arrestó a 156 activistas, entre ellos Mandela, que fue encarcelado en 1962. Sin embargo, la carta continuó circulando clandestinamente inspirado a una nueva generación de jóvenes militantes en la década de 1980.

El 11 de febrero de 1990, Mandela fue liberado finalmente y el CNA llegó al poder poco después en mayo de 1994. La nueva "Constitución de Sudáfrica" incluyó en su texto muchas de las demandas que se pedían en la Carta de Libertad. Casi todos los problemas enumerados en materia de igualdad de raza y lengua se consagraron en la constitución, aunque el documento no incluía nada para el efecto de la nacionalización de la industria o la redistribución de la tierra, los cuales se incluyeron específicamente en la carta.

Referencias

Enlaces externos
 Carta de Libertad (en inglés)
 Carta de la Libertad (en español) en Descontexto.

Apartheid
Historia de Sudáfrica

Carta de Libertad


Građani za europski razvoj Bugarske (bug. Граждани за европейско развитие на България), skraćeno GERB, politička stranka desnoga centra u Bugarskoj osnovana 2006. godine, koja se na vlasti nalazi od 2009. godine.
Njezin vođa i osnivač je Bojko Borisov, koji od 2009. obnaša dužnost premijera. Godine 2016. njezin je kandidat Rumen Radev izabran za predsjednika države.

GERB je član Europske pučke stranke.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena stranica
 GERB's page on the European People's Party website

Političke stranke
Politika Bugarske

Građani za europski razvoj Bugarske


Wildflowers is the second solo studio album by American musician Tom Petty, released on November 1, 1994. The album was the first released by Petty after signing a contract with Warner Bros. Records (where he had recorded as part of the Traveling Wilburys) and the first of three albums produced by Rick Rubin. The album was certified 3× platinum in the United States by the Recording Industry Association of America.

In 2020, the album was ranked at number 214 on Rolling Stones Greatest Albums of All Time list.

 Production
Wildflowers was credited only to Petty and not to his usual band, Tom Petty and the Heartbreakers because, in Petty's words, "Rick [Rubin] and I both wanted more freedom than to be strapped into five guys." Nonetheless, the Heartbreakers predominantly served as the musicians on the album. The album features all the band's members with the exception of drummer Stan Lynch. Petty auditioned numerous drummers for the album, and eventually chose Steve Ferrone. Petty fired Lynch from the Heartbreakers just before the album's release, and Ferrone officially joined the touring band the following year, and later became a full band member. (Lynch did play on one outtake from Wildflowers, "Something Could Happen").

Petty wrote and recorded numerous songs for the album, and the original plan was to have Wildflowers be a double album, with 25 songs in total. However, Lenny Waronker of Warner Bros. Records felt that the album was too long, and it was decided to reduce the album to 15 tracks. Of the 10 tracks left out, one, "Leave Virginia Alone", notably became a hit single the following year when it was recorded by Rod Stewart, while another four were included, in modified form, in Tom Petty and the Heartbreakers' next album, the soundtrack album to the 1996 film She's the One. All ten songs, in their original form, were finally released in the 2020 re-released edition of Wildflowers, Wildflowers & All the Rest.

Outtakes
"Girl on LSD" was released as the B-side of the "You Don't Know How It Feels" single (1994).
"Leave Virginia Alone" was another song written and recorded during the sessions and left off the finished album. It was given to Rod Stewart for his album A Spanner in the Works (1995).
The songs "California", "Hope You Never", "Hung Up and Overdue", and "Climb That Hill" were all included on the She's the One soundtrack album (1996), with various edits across the first three tracks, while "Climb That Hill" was a complete remake.
 In 2018, outtake "Lonesome Dave," recorded July 23, 1993, was released on Petty's posthumous box set An American Treasure.
 In 2021, a cover of J.J. Cale's "Thirteen Days," recorded July 22, 1993, was released on the reimagined version of She's the One soundtrack album, Angel Dream.

 Release and reception

Four singles were released from the album between 1994 and 1995, the most successful of which, "You Don't Know How It Feels", reached No. 13 on the Billboard Hot 100 and topped the Album Rock Tracks chart for one week. It was followed by "You Wreck Me", "It's Good to Be King" and "A Higher Place" which reached Nos. 2, 6, and 12 respectively on the Mainstream Rock chart. The title track, while not released as a single, charted at #16 on the Billboard Hot Rock Songs chart and at #3 on the Billboard Lyric Find. and became one of Petty's most streamed and popular songs.

Rolling Stone placed Wildflowers at number 12 on their list of the best albums of the 1990s. Guitar World placed the album at number 49 in their "Superunknown: 50 Iconic Albums That Defined 1994" list.

In April 2015, when Petty's back catalog was released in high-resolution audio, this was one of only two albums not included in the series (Songs and Music from "She's the One" was the other one), but a hi-res version was available on Pono Music.

The title of the 2020 book Somewhere You Feel Free: Tom Petty and Los Angeles comes from a lyric in the album's title song "Wildflowers".

 Wildflowers & All the Rest
Petty's family and bandmates arranged a 2020 re-release of the album that includes deleted songs, demos, and live tracks, entitled Wildflowers & All the Rest. Disc four, Wildflowers Live consists of fourteen previously unreleased tracks, two of which had only been distributed to Fan Club members. These live tracks were recorded on various tours from 1995 to 2017. The super deluxe edition of the box set included a fifth disc of alternate versions of the Wildflowers tracks, called Finding Wildflowers. In April 2021, Finding Wildflowers was released individually.

 Documentary
The making of Wildflowers is the subject of the 2021 documentary film Tom Petty: Somewhere You Feel Free - The Making of Wildflowers, directed by Mary Wharton. The documentary includes a significant amount of archival footage from the recording sessions, recorded by Martyn Atkins, which had only recently been unearthed following Petty's death; as well as new interviews with many of the producers and musicians who had been involved with the album. The film was released in November 2021 on YouTube.

Track listing

Personnel
 Tom Petty – vocals (all tracks), acoustic guitar (1, 2, 6, 8, 9, 11, 12, 16-19, 20, 21, 23, 25), electric guitar (2-5, 7, 10, 13, 14, 20, 22, 24), harmonica (2, 12, 20, 21), bass guitar (2, 12, 20), harmony vocals (2, 5, 14, 20-22, 24), Hammond organ (14), piano (15), percussion (16), harpsichord (22)
 Mike Campbell – electric guitar (tracks 2, 4, 5, 7, 9–14, 16, 17, 19, 20, 22-25), bass guitar (1, 3, 5, 6, 12, 13–15, 20, 23, 24), slide guitar (3, 25), acoustic guitar (8), coral sitar (11), harpsichord (1), piano (20), Hammond organ (23), drums (23)
 Benmont Tench – piano (tracks 1, 3–7, 9, 10, 12–14, 16, 17,  25), grand piano (2), electric piano (2, 24), Hammond organ (4, 6, 9, 12, 14, 22), Mellotron (6, 14, 25), tack piano (11), harmonium (1, 6, 12, 16, 17, 19), zenon (11), orchestron (12)
 Howie Epstein – harmony vocals (tracks 2, 4, 5, 13, 14,  16, 17, 19, 24), bass guitar (4, 7, 10, 16, 19, 22, 25), backing vocals (7)
 Steve Ferrone – drums (tracks 1-7, 9, 10, 12–15, 17, 19, 20, 22, 24)Additional musicians Lenny Castro – percussion (tracks 1, 2, 5, 7, 9, 11, 12, 14, 25)
 Brandon Fields – saxophone (track 13)
 Greg Herbig – saxophone (track 13)
 Jim Horn – saxophone (track 13)
 Kim Hutchcroft – saxophone (track 13)
 Phil Jones – percussion (tracks 4, 10, 20, 22)
 Michael Kamen – orchestration, conductor (tracks 1, 3, 5, 12, 15)
 Stan Lynch – drums (track 16)
 John Pierce – bass guitar (track 9)
 Marty Rifkin – pedal steel guitar (track 13)
 Ringo Starr – drums (tracks 11, 25)
 Carl Wilson – backing vocals (tracks 7, 25)Production'

 Joe Barresi – assistant engineer
 David Bianco – engineer
 Mike Campbell – producer
 Richard Dodd – engineer, mixer
 Steve Holyrod – assistant engineer
 Kenji Nasai – assistant mixer
 Tom Petty – producer
 Rick Rubin – producer
 Jim Scott – engineer
 Jeff Sheehan – assistant engineer

Charts

Certifications

References

External links

Tom Petty albums
1994 albums
Albums produced by Rick Rubin
Albums produced by Tom Petty
Warner Records albums
Albums recorded at Sound City Studios
Albums produced by Mike Campbell (musician)
Grammy Award for Best Engineered Album, Non-Classical

Wildflowers (Tom Petty album)


Agardhiella, rod crvenih algi iz porodice Solieriaceae, dio reda Gigartinales. Postoji pet priznatih vrsta, od kojih je tipična Agardhiella subulata.

Sve vrste ovog roda su morske.

Vrste
 Agardhiella coulteri (Harvey) Setchell
 Agardhiella floridana (Kylin) P.W.Gabrielsen ex Guimarães & Oliviera
 Agardhiella mexicana E.Y.Dawson
 Agardhiella ramosissima (Harvey) Kylin
 Agardhiella subulata (C.Agardh) Kraft & M.J.Wynne

Izvori

Gigartinales

Agardhiella


النَيْسَرِيّة البُنِّيّة  هي  من البكتيريا تتبع  النيسرية من  نظيرات النيسرية. وهي بكتيريا سلبية الغرام ذات شكل كلوي ومزدوجة التكور، وتسبب مرض السيلان.

وأول من وصف النيسرية البنية هو ألبيرت نيسر عام 1879.

وصف البكتريا
النيسرية بكتريا مرهفة غير مقاومة للعوامل الخارجية كالجفاف والبرودة لها احتياجات تغذوية واستزراعية معقدة، وهي تنمو على غراء الشكولاتة مع ثاني أكسيد الكربون بشكل خاص. والمكورات النيسيرية هي بكتريا مزدوجة داخل خلوية.

عادة ما يتم عزل النيسرية على غراء ثاير-مارتن وهو عبارة عن أغار يحتوي على ثلاث أنواع مختلفة من المضادات الحيوية ومواد مغذية، وتعمل المضاد الحيوية على تثبيط نمو بكتريا موجبة الغرام والفطريات. وتحتوي كل أنواع النيسرية على إنزيم الأوكسيداز ويتم التفريق بين الأنواع عن طريق اختبار الكربوهيدرات والذي يشمل على الجلوكوز والمالتوز والسكروز حيث النيسرية البنية تأكسد الجلوكوز فقط.

النيسرية البنية قادرة على سحب أجسام تفوق وزنها ب100,000 مرة ويعتقد أن شعيرات النيسرية هي أقوى محرك بيولوجي معروف.

الأمراض

أعراض العدوى بالنيسرية البنية تختلف باختلاف مكان الإصابة. التهاب الأعضاء التناسلية يؤدي إلى خروج إفرازات قيحية كريهة الرائحة من الأعضاء التناسلية. كما قد يصاحب ذلك إحمرار الأعضاء التناسلية وانتفاخها والشعور بحرقة أثناء التبول. التهاب الأعضاء التناسلية للمرأة قد يسبب مرض الالتهاب الحوضي والذي -عن عدم معالجته- قد يؤدي للعقم. كما تسبب النيسرية البنية التهاب الملتحمة والتهاب البلعوم والتهاب المستقيم والتهاب الإحليل والتهاب البروستاتة والتهاب الخصية.

التهاب الملتحمة الناتج من النيسرية شائع لدى حديثي الولادة وعادة ما يتم استخدام المضادات الحيوية أو نترات الفضة للوقاية منها. وتنتقل العدوى للطفل أثناء مروره في مجرى الولادة، وقد يؤدي التهاب الملتحمة إلى تندب أو ثقب القرنية. انتشار البكتريا داخل الجسم قد يؤدي إلى التهاب الشغاف أو التهاب السحايا أو متلازمة التهاب الجلد والمفاصل النيسرية.

العلاج والوقاية
إذا كانت النيسرية البنية مقاومة للبنسيلين يستخدم الجيل الثالث من سيفالوسبورين مثل سيفترياكسون، كما يجب معالجة الشريك الجنسي واختبار الشريكان للأمراض المنقولة جنسياً كداء المتدثرات.

يمكن الوقاية من المرض عن طريق استخدام عازل ذكري والحد من عدد الشركاء الجنسيين.

انظر أيضًا
 نيسرية سحائية
 النيسرية

المراجع

وصلات خارجية
 Todar's Online Textbook of Bacteriology
 eMedicine: Gonococcal Infections

سيلان
أسباب معدية للسرطان
نيسرية بنية
بكتيريا سلبية الغرام
بكتيريا ممرضة
نيسرية بنية
حالات جلدية مرتبطة ببكتيريا
عداوى يسود عليها الانتقال جنسيا
نيسرية بنية
نيسرية بنية

نيسرية بنية


Nothogenia, rod crvenih algi iz porodice Scinaiaceae ograničen na intertidalne zone Južne Afrike, Australiju, Novi Zeland, Južnu Ameriku i subantarktičke otoke.

Postoji deset priznatih vrsta, tipična je N. variolosa (Montagne) Montagne.

Vrste
 Nothogenia chilensis (J.Agardh) Montagne
 Nothogenia erinacea (Turner) P.G.Parkinson
 Nothogenia fastigiata (Bory) P.G.Parkinson
 Nothogenia fragilis Montagne
 Nothogenia lingula (Harvey) S.C.Lindstrom & Hughey
 Nothogenia neilliae W.A.Nelson
 Nothogenia ovalis (Suhr) P.G.Parkinson
 Nothogenia pseudosaccata (Levring) P.G.Parkinson
 Nothogenia pulvinata (Levring) P.G.Parkinson
 Nothogenia variolosa (Montagne) Montagne - tipična

Izvori

Scinaiaceae

Nothogenia


124192 Moletai este un asteroid care intersectează orbita planetei Marte.

Descriere
124192 Moletai este un asteroid care intersectează orbita planetei Marte. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,16 ua, o excentricitate de 0,28 și o înclinație de 5,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 124001-125000
 Centura de asteroizi

Referințe

Asteroizi care intersectează orbita planetei Marte

124192 Moletai


Başalan, Samsun ilinin Kavak ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
17. yüzyılın başlarında Alaçam mahallesi'ne bağlı mezra olan Başalan ; 1642 yılı Canik Avarız Defterleri'nde mezra-ı Başalan olarak anılmaktadır.1837 yılı Canik Liva Defteri'nde Topal İmam Oğlu Ömer mahallesinin ilk muhtarıdır.

Coğrafya
Samsun iline 69, Kavak ilçesine 19 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 YerelNEt
 www.başalanmahallesi.com

Kavak'ın mahalleleri

Başalan, Kavak


An Comanthera rupprechtiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Friedrich August Körnicke, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni L.R.Parra och Ana Maria Giulietti. An Comanthera rupprechtiana in nahilalakip ha genus nga Comanthera, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Comanthera

Comanthera rupprechtiana


Moreira de Geraz do Lima Portekiz'de Viana do Castelo belediyesine bağlı olan, 4,03 km² yüzölçümüne sahip, 628 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Viana do Castelo

Moreira de Geraz do Lima


Orgiano ist eine nordostitalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Vicenza in Venetien. Die Gemeinde liegt etwa 23 Kilometer südsüdwestlich von Vicenza am Rande der Colli Berici.

Geschichte
Die Gemeinde war Siedlungsplatz der Euganeer, auch keltische Stämme hatten sich hier niedergelassen. Bekannt wurde die Gemeinde aber erst mit der Eroberung durch die Republik Venedig im Jahre 1404. Zuvor hatten Truppen aus Padua und Vicenza mehrfach die alte und neue Burganlage geschleift. 1908 wurde aus dem Gemeindegebiet die heutige Nachbargemeinde Asigliano Veneto herausgelöst.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Venetien

Orgiano


Ioan Rob (n. 1882, Orăștie, Județul Hunedoara – d. 1968, Orăștie ) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Ioan Rob s-a născut în 1882 la Orăștie unde a studiat școala primară și trei clase de gimnaziu. A decedat în anul 1968 la Orăștie.

Activitatea politică
A participat în Primul Război Mondial unde a căzut prizonier la ruși. A activat în Garda Națională Română și a participat de asemenea la luptele de pe Tisa, din 1919, fiind decorat.

Note

Bibliografie
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Cluj Napoca, 1998

Legături externe
 https://www.clujust.ro/istorie-avocatii-clujeni-delegati-la-marea-adunare-nationala-din-1918-de-la-alba-iulia/

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1882
Decese în 1968
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Oameni din Orăștie

Ioan Rob


විමල් අබේසුන්දර අද දැයෙන් සමුගනී (රජයේ නිල පුවත් වෙබ් අඩවිය)
 උසස් පෙළ දවස් දෙකකින් කල් යයි (විමසුම)
 මාලදිවයින් ජනපති අද ශ්‍රී ලංකාවට (විමසුම)
 "චේ" 80 වන ජන්ම දිනය අදයි (විමසුම)
 කොළඹ රත්නපුර පරණ පාර හංවැල්ලෙන් තාවකාලික ව වැසේ (රජයේ නිල පුවත් වෙබ් අඩවිය)
 The magnitude 7.0 2008 Iwate Earthquake shakes Iwate and Miyagi Prefectures on Japan's main island of Honshū, killing at least 6 people and injuring at least 8 others.(BBC), (AFP via News Limited), (AP via Forbes)
 වැල්ලවත්ත දුම්රිය මාර්ගයේ බෝම්බ තැබූ කොටියා ලංකා බැංකු මූලස්ථාන ඒ.සී. පද්ධතියේ ප‍්‍රධානියා  (දිනමිණ)
 මිහින්තලා ආලෝක පූජාව 17දා සිට ඇරැඹේ  (දිනමිණ)

2008 ජුනි 14


Werner Herzog () este un  din Germania, care a primit Ordinul de Merit al Republicii Federale Germania în grad de Ofițer, Premiul Sindicatului American al Regizorilor.

Filmography

Filme
Signs of Life (1968)
Even Dwarfs Started Small (1970)
Aguirre, the Wrath of God (1972)
The Enigma of Kaspar Hauser (1974)
Heart of Glass (1976)
Stroszek (1977)
 1979 Nosferatu, fantoma nopții (Nosferatu, Phantom der Nacht)
Woyzeck (1979)
Fitzcarraldo (1982)
Where the Green Ants Dream (1984)
Cobra Verde (1987)
Scream of Stone (1991)
Invincible (2001)
The Wild Blue Yonder (2005)
 2006 Evadare în zori (Rescue Dawn)
Bad Lieutenant: Port of Call New Orleans (2009)
My Son, My Son, What Have Ye Done? (2009)
Queen of the Desert (2015)
Salt and Fire (2016)

Filme scurte
Herakles (1962)
Game in The Sand (1964)
The Unprecedented Defence of the Fortress Deutschkreuz (1966)
Last Words (1968)
Precautions Against Fanatics (1969)
No One Will Play with Me (1976)
Les Gaulois (1988)

Documentare
The Flying Doctors of East Africa (1969)
Handicapped Future (1971)
Land of Silence and Darkness (1971)
Fata Morgana (1971)
The Great Ecstasy of Woodcarver Steiner (1974)
How Much Wood Would a Woodchuck Chuck (1976)
Huie's Sermon (1981)
God's Angry Man (1981)
Ballad of the Little Soldier (1984)
The Dark Glow of the Mountains (1984)
Herdsmen of the Sun (1989)
Echoes From a Sombre Empire (1990)
Jag Mandir (1991)
Lessons of Darkness (1992)
Bells from the Deep (1993)
The Transformation of the World into Music (1994)
Gesualdo: Death for Five Voices (1995)
Little Dieter Needs to Fly (1997)
Wings of Hope (1998)
My Best Fiend (1999)
Wheel of Time (2003)
The White Diamond (2004)
Grizzly Man (2005)
Encounters at the End of the World (2007)
Cave of Forgotten Dreams (2010)
Happy People: A Year in the Taiga (2010)
Into the Abyss (2011)
Lo & Behold, Reveries of the Connected World (2016)
Into the Inferno (2016)

Documentare scurte
La Soufrière (1977)
Portrait Werner Herzog (1986)
Christ and Demons in New Spain (1999)
Pilgrimage (2001)
Ten Thousand Years Older (2002)
La Bohème (2009)
Ode to the Dawn of Man (2011)
From One Second to the Next (2013)

Seriale TV
On Death Row (2012-2013, 8 episoade)
Filmstunde (1991-1992, 4 episoade)

Note

Legături externe

Nașteri în 1942
Nașteri pe 5 septembrie
Regizori germani
Laureați ai Premiului FIPRESCI

Werner Herzog


An Aloe irafensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni T.A.Mccoy ngan Al-gifri. An Aloe irafensis in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aloe

Aloe irafensis


Valery Dmitrievitch Bolotov ( ; , Valery Dmytrovytch Bolotov) (Taganrog, 13 de fevereiro de 1970 - Moscou, 27 de janeiro de 2017) foi um  líder político e militar ucraniano russófono, autoproclamado governante da  República Popular de Lugansk, no leste da Ucrânia. É conhecido por sua participação na guerra na região da Donbas, no leste da Ucrânia.

Ativistas da Ucrânia
Nacionalistas da Rússia
Conflito pró-russo na Ucrânia
Políticos da Ucrânia

Valery Bolotov


Bert Ira Gordon () a fost un regizor de film american cel mai notabil pentru realizarea unor filme B science fiction și horror ca The Amazing Colossal Man și Village of the Giants. Cele mai multe din lucrările lui Gordon sunt cu monștri uriași care au fost creați prin efectul de proiecție din spate. Porecla sa "Mister B.I.G." a fost o referire atât la inițialele sale cât și la tehnica preferată de a realiza creaturi de dimensiuni mari.

Referințe și note

Legături externe

Nașteri în 1922
Decese în 2023
Regizori de film americani

Bert I. Gordon


O WTA Challenger de Iași – ou BCR Iași Open, atualmente – é um torneio de tênis profissional feminino, de nível WTA 125.

Realizado em Iași, no nordeste da Romênia, estreou em 2022. Os jogos são disputados em quadras de saibro durante o mês de julho.

Finais

Simples

Duplas

Ligações externas
 Página oficial

Iași
Iași

WTA Challenger de Iași


Agrilus dryadis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1932.

Referências

dryadis

Agrilus dryadis


كانت الصباغة من الصناعات المهمة والاختصاصية، والمرتبطة على نحو وثيق ومباشر بصناعة النسيج. وقد بقيت الأصبغة الطبيعية المستخرجة من الحيوانات والنباتات هي الأصبغة الوحيدة المتوفرة حتى اكتشاف الأصبغة التركيبية في القرن التاسع عشر. ويجب الذكر هنا، أن الكتابات الموجودة لم تتناول جميع أنواع الأصبغة المستخدمة فعلا لأن مهنة الصباغة كما هي الحال في الكثير من الأسرار التلقينية للصناعات الإسلامية، تُنقل كحكمة باطنة من جيل إلى جيل، من المعلم إلى ابنه كما تلقاها عن أبيه، وحافظ على كتمان أسرارها المهنية، ولم تكتب قط، وحتى في حال كشف خباياها تظل ممارستها أقرب إلى الحساسية المبدعة منها إلى الوصفات الكيميائية الجاهزة. بالإضافة إلى أن طرق الصباغة المذكورة في المصادر العربية لم تدرس دراسة كافية.

وقد دمرت المعارف الصباغية وممارستها الكيميائية البيولوجية (بصفتها نشاطًا تفاعليًا وتخميريًا يشتمل النبات والزهر والثمر ولحاء الأشجار والأملاح والأكاسيد وبعض الديدان والحشرات مثل الخنفساء)، وذلك مع تدمير المدن القديمة العربية والإسلامية، وتفتيت نسيجها الحضري بالتحديث التنظيمي العشوائي.

وقد كانت الصباغة ترتبط أكثر بالحياة الحضرية، حتى أن الصبّاغين يعتبرون من كبار المحترفين والعارفين النخبويين بأصول كيمياء الصباغة. ومن المعروف أن العام 1856 م شهد اكتشاف وسيط (الأنيلين) في الصباغة، وهو سائل زيتي (قطران الفحم) يصلح لصنع الأصباغ والعطور، لم تطبق صباغته الصنعية في مصابغ سجاجيد الشرق العربي والإسلامي حتى نهاية القرن التاسع عشر وبداية القرن العشرين.

الأصبغة الحمراء
إن الأصبغة الحمراء من أهم الأصبغة لأنها تعطي لونًا حيويًا، موحيًا بالترف. وإحدى المصادر المهمة كانت حشرة اللك أو الحشرات من نفس العائلة، يعطي جسم الحشرة تدرجًا في اللون الأحمر من الفاهي إلى اللون القرمزي. وقد وصفت في الكتابات العربية بـالقرمز. وكان هناك نوع أخر من الأصبغة المستخرجة من الحشرات، وإحدى هذه الحشرات (cochenille) وتنحدر من نفس عائلة (Coccus cacti)، القادمة من أرمينيا وانتشرت في البلاد الإسلامية، كما يوجد نوع يسمى (Hermococcus verlilio) القادمة من المناطق المتوسطية ومن إيران. ويوجد وصف لاستخراج هذه الأصبغة من هاتين الحشرتين. ويعتبر نبات الفوة مصدرًا آخرًا للصباغ الأحمر. وقد كانت الفوة تجنى في معظم أرجاء العالم العربي وفي إيران. فالصباغ المستخرج من جذورها أصبح مهمًا جدًا بحيث ذهب ابن البسال في وصف زراعته كل مذهب. تشكل الحناء المصدر الثالث للصباغ الأحمر. وهي تنبت في سورية ومصر. إلا أن ابن الأخوة نصح السلطات (المحتسب) بعدم استعمالها بدلا من الفوة، لأن الأخيرة كانت أكثر ثباتًا. كما استخرج الصباغ الأحمر من نبات البقم الهندي (Caesalpinia sappan)، المعرف حاليًا بخشب البرازيل، وأيضًا هنا، مان الدليل المكتوب للمحتسب يحذر من لونه غير الثابت. ويجب الإشارة إلى أن الحشرة المذكورة سابقًا، والتي استخدمت كصباغ، ومرسخ لوني، لم تكن من اكتشاف العرب، فلقد كانت معروفة مسبقًا في الهند والصين.

الأصبغة الزرقاء
كانت النيلة هي المصدر الأساسي للصباغ الأزرق. فقد كانت تجنى تقريبًا من كل بقاع الأراضي الإسلامية، وخصوصًا في فلسطين، كما كانت تجلب من الهند. النيلة، وهي مركب كيميائي ذو لون أزرق، كان يستخرج من أوراق النبات بطريقة موصوفة في المراجع العربية بينما وصفت طريقة زراعته بالتفصيل من قبل ابن العوام في نهاية القرن السادس وبداية القرن السابع الهجري (القرنين الثاني عشر والثالث عشر الميلادي).

الأصبغة الصفراء
وقد كان هناك العديد من المصادر للون الأصفر ومن بينها العصفر أو القرطم (Carthamus tinctorius)، حيث تستخرج المواد الملونة من بتلات الزهور. المصادر الأخرى الأساسية كانت الزعفران (Crocus sativus)، والكركم، وouars (Memecylon tinctorium). بالإضافة إلى استخدام قشر الرمان وأوراق السماق في الصباغة وفي الدباغة.

إذا ما عدنا إلى الأناضول وجدنا النبتة المحلية (البليحاء)، وقد يستخرج من السماق أو الرمان أو التفاح أو زهور البابونج والأقحوان أو الصفران الهندي.

الأصبغة الخضراء
أما بالنسبة للون الأخضر فقد تم الحصول عليه من الصباغة باللونين الأزرق والأصفر، ولكن بعض الأصبغة الخضراء تم الحصول عليه من نبات الدفنة (Daphnae cnidum) المعروف بالعربية باسم مثنان.

الأصبغة الأرجوانية
لقد عرفت مدينتي صور وصيدا منذ العصور القديمة بالصباغ الأرجواني. فقد استعمل إفراز الرخويات داخل صدفة موركس. حيث يصبغ النسيج بالمستخلص الناتج عن غلي الأصداف. لايوجد المزيد من الشرح عن هذه العملية، مع أنها بقيت تمارس في سورية حتى نهاية القرن التاسع عشر.

الأصبغة السوداء
استخرجت الأصبغة السوداء خصوصا من نبات العفص المضاف إليه كبريت الحديد (الزاج أو زيت الزاج). وأحيانًا يضاف هذا الخليط إلى النيلة الداكنة. ومن قشور ثمرة السنديان (مع إضافة ملح الحديد)

وقد يستخرج اللون البرتقالي من قشور البصل أو العصفر، وعندما يميل إلى البني يستخدم الحناء ولحاء شجر الصنوبر، وقد يستخرج البنفسجي من قشور الباذنجان، وبعض الأصبغة من الأكاسيد المعدنية مثل كربون النحاس الذي ينتج الأخضر، أو من التربة مباشرة مثل الأهرة (المغرة أو الأوكر).

وقد كانت المرسخات اللونية والمثبتات ضرورية من أجل ربط الأصبغة بألياف القماش، وقد استخدم لهذا الغرض، كبريتات الألمنيوم أو الشبة، المعروف باسم «حجر الشب». وقد كانت الشبة النقية مكون أساسي في عمليات الصباغة.

وتفرض الشروط النوعية للمادة تنوّع المعالجات الصباغية، فشعر الماعز الذي يوضع في الخيام لا يُصبغ بطريقة صوف الغنم نفسها، يزداد في هذه الأخيرة اللون الأبيض من معاملته بمساحيق الطباشير والجبس أو كربونات الكالسيوم.

المراجع
 Science et technique en Islam, une histoire illustrée, EDIFRA/UNESCO, Ahmad Y.Al-Hassan & Donald R.Hill, Traaduit de l'anglais par Hachem El-Husseini
 مجلة العربي، أسعد عرابي، العدد 526، بتاريخ 1.9.2002

اقرأ أيضًا
 الخيمياء والكيمياء في العهد الإسلامي

صناعة كيمياء النسيج

الأصبغة في العصر الإسلامي


Crkva sv. Tome apostola u Tomašici župna je rimokatolička crkva u selu Tomašici u Bjelovarsko-bilogorskoj županiji.

Crkva je jednobrodna barokna građevina iz 1755. s pravokutnim svetištem zaključenim stiješnjenom apsidom uz koje je sa sjeverne strane smještena sakristija, a pred glavnim zapadnim pročeljem zvonik. Crkva je na istočnoj strani poduprta s dva kontrafora. Svođena je baroknim križnim svodom u svetištu ukrašenih štukaturama. Pod crkvom se nalazi danas zazidana kripta.

Po crkvi je mjesto dobilo i ime. Crkva se obnovlja od 2021. godine.

Zaštita
Pod oznakom Z-2247 vodi se kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Katoličke crkve u Hrvatskoj
Zaštićene sakralne građevine u Bjelovarsko-bilogorskoj županiji

Crkva sv. Tome apostola u Tomašici


Leucocasia, rod  kozlačevki iz tribusa Colocasieae, dio potporodice Aroideae. Jedina vrsta je L. gigantea , divovski predstavnik porodice kozlačevki koji naraste do 2,5 metara visine sa listovima dužine preko 2 metra.

U prirodi L. gigantea ('divovsko slonovo uho' raste u sezonski suhim tropskim šumama, u monsunskim područjima jugoistočne Azije. Cvate iznenađujuće malim, bijelim cvjetovima koji imaju ugodan voćni miris.

Sinonimi
 Arisaema fouyou H.Lév.
 Caladium giganteum Blume
 Colocasia gigantea (Blume) Hook.f.
 Colocasia prunipes K.Koch & C.D.Bouché

Izvori

Colocasieae

Leucocasia


Søen og digteren er en film instrueret af Tobias Stern Johansen, Katrine Stern Johansen.

Handling
Filmen fører os ud på de golde sletter ved Aralsøen. Spredt ligger rustne skibsvrag og vidner om en helt anden tid. Vandet er forsvundet! En digter lader poesien beskrive miljøet og skaber ved hjælp af kunsten en bevidsthed om natur og miljø blandt storbyens børn.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2008

Oplysningsfilm fra Danmark

Søen og digteren


La clase Vista es una clase de cruceros operados por Holland America Line, P&O Cruises, Cunard Line y Costa Crociere. Construidos por Fincantieri, en Italia, son también clase Panamax.

Características

Los barcos están diseñados para que el 85% de los camarotes tengan vista exterior, y el 75% balcón. El gran uso de vidrio en su superestructura es uno de los orígenes del nombre de la clase.

Historia
La clase vista originalmente fue creada para la Holland America Line, utilizando las medidas de los barcos Panamax. Fincantieri construyó desde 2001 hasta 2010 los 11 barcos de la clase.

Diseños derivados

Hay dos cruceros más largos que el diseño original, el  y el  . El Queen Victoria originalmente fue destinado para ser un barco para la Holland America Line, pero Carnival Corporation & plc lo transfirió a Cunard Line. Sin embargo debido a la reestructuración dentro de Carnival Corporation, así como una posterior decisión de Cunard de introducir modificaciones en el diseño, e incorporar aspectos que habían dado éxito en el Queen Mary 2, el casco fue designado para convertirse en el MS Arcadia de P&O Cruises. Un nuevo Queen Victoria fue ordenado en 2004, que fue 11 metros más largo, 5000 toneladas más grande, y una capacidad de pasajeros que aumento a más de 2.000.

El Queen Elizabeth, basado en el mismo diseño, entró en servicio en 2010.

Clase Signature

Los cruceros de este diseño, el MS Eurodam y el  , son operados por la Holland America Line. El MS Eurodam tiene la misma longitud que el MS Noordam, pero cuenta con una cubierta más que el diseño original de la clase Vista, sus espacios públicos han sido rediseñados de manera significativa, especialmente en sus cubiertas más altas.
El Nieuw Amsterdam entró en servicio en 2010.

Clase híbrida Vista/Spirit

En mayo de 2009, el Costa Luminosa entró en servicio para la Costa Crociere. Un segundo barco con el mismo diseño, el , entró en servicio en 2010.

Barcos

Véase también
 Clase Vista otra clase de cruceros del año 2016
 Clase Oasis

Referencias

Enlaces externos

 Cunard Line Página web oficial
 Holland America Line Página web oficial
 P&O Cruises Página web oficial

Clase Vista


El Museo Municipal de Molins de Rey (en catalán y oficialmente Museu Municipal de Molins de Rei) es un museo de historia local que refleja la historia, la cultura y la artesanía de la población de Molins de Rey, en la comarca del Bajo Llobregat, y de los territorios vecinos más inmediatos al municipio. El museo, que está integrado en la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona, se creó en 1953 en un espacio de la Fábrica Textil de Can Samaranch por su director, Enric Madorell i Claramunt (1897-1990) y en 1968 fue trasladado a su sede actual. Cuenta con una exposición permanente que se exhibe en la sede del número 55 de la calle Pintor Fortuny y dispone asimismo de un espacio para exposiciones temporales en Ca n'Ametller, futura sede del museo.

Exposición
Las colecciones del museo son muy variadas y cuentan con materiales arqueológicos procedentes de excavaciones realizadas en Molins de Rey y alrededores, elementos arquitectónicos y escultóricos de edificios locales ya desaparecidos (especialmente el Palacio Requesens y Castellciuró), herramientas de oficios tradicionales, cerámica, pintura, numismática, conquiliología, geología y mineralogía, además de un pequeño fondo de documentos relacionados con la historia local. También se exhiben algunos elementos singulares, como los restos de los pilones de madera que sirvieron de base a la estructura del desaparecido puente de Carlos III, y toda la memoria de su construcción.

Fondo etnológico
La colección más importante del museo corresponde a los materiales etnológicos, que se muestran en conjuntos como los tallers de barbero, tonelero, carpintero, cordelero, alpargatero, herrero o tejedor, además de las recreaciones de una bodega y una cocina tradicionales.

Fondo arqueológico
La sección de arqueología es representativa de los yacimientos del valle del bajo Llobregat del paleolítico, el neolítico, el eneolítico, la edad de hierro y las épocas íbera y romana.

Fondo de arte
Entre los fondos de arte cabe destacar las obras de Miquel Carbonell (1845-1896), la colección de cerámica, una colección de 15000 ex libris de los siglos XVIII a XX y la colección de cromolitografía, formada por 15 colecciones de cromos de fines del  y principios del .

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial
 Web del Museo más grande de Cataluña

Museos de la Ciudad de España
Museos de la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona
Museos de España inaugurados en 1953
Molins de Rey

Museo Municipal de Molins de Rey


Chesterfield Inlet (Inuktitut: Igluligaarjuk)
ist eine langgestreckte schmale Bucht in der Kivalliq-Region des kanadischen Territoriums Nunavut.

Die Bucht liegt im Nordwesten der Hudson Bay und hat eine Länge von 180 km.
An ihrem westlichen Ende münden die Abflussarme des Baker Lake und der Quoich River in das Chesterfield Inlet.

Cross Bay, eine Verbreiterung der Bucht, befindet sich 30 km östlich des Baker Lake.
Es gibt mehrere Inseln in der Bucht.

Das Inuit-Hamlet mit demselben Namen, Chesterfield Inlet, liegt südlich der Mündung der Bucht in die Hudson Bay.
Früher war die Gegend Heimat der Aivilingmiut und Qaernermiut.

Einzelnachweise

Bucht in Kanada
Bucht in Nordamerika
Bucht (Arktischer Ozean)
Hudson Bay
Geographie (Nunavut)

Chesterfield Inlet (Bucht)


Sir Thomas Daniel Courtenay (/kɔːrtni/; født 25. februar 1937) er en engelsk teater- og filmskuespiller.

Siden midten af 1960'erne har Courtenay været mest berømt for sit arbejde i teater. Han blev slået til ridder i februar 2001 efter fyrre års tjeneste for britisk film og teater. I 1999 blev han udnævnt til æresdoktor ved Hull University. Courtenay studerede drama og teater på Royal Academy of Dramatic Art (RADA) i London. Han blev debuteret som professionel skuespiller i 1960 med teatergruppen Old Vic fra Lyceum, Edinburgh. Han spillede på Cambridge Theatre i 1961. I 1963 ville han hellere spille den samme hovedrolle i filmatiseringen instrueret af John Schlesinger.

Courtenay debuterede i 1962 med en rolle i Private Potter, instrueret af den finskfødte instruktør Caspar Wrede, der først havde opdaget Courtenay mens han studerede på RADA i London. Han spillede i flere kritikkerroste film og forestillinger, og i 1962 blev han tildelt en BAFTA Award i kategorien Most Promising Newcomer, og i 1963 blev han tildelt BAFTA Award for Best Actor.

Courtenay rolle som den dedikerede revolutionære leder Pasha Antipov i filmen Doktor Zhivago fra 1965 blev han nomineret til en Oscar for bedste mandlige birolle. Blandt hans andre mere berømte film i denne tid er For konge og fædreland, instrueret af Joseph Losey, hvor han spillede overfor Dirk Bogarde.

I 2007 spillede Courtenay i de to film Flood, en episk katastrofefilm, hvor London blev oversvømmet på grund af en kraftig oversvømmelse, og han spillede i The Golden Compass, en filmatisering af Philip Pullmans roman, hvor han spillede Farder Coram. I 2008 optrådte han i BBCs tilpasning af Little Dorrit, oprindeligt skrevet af Charles Dickens.

Privatliv
Courtenay var gift med skuespilleren Cheryl Kennedy fra 1973 til 1982. I 1988 giftede han sig med sin anden kone, Isabel Crossley, der oprindeligt arbejdede på British Royal Exchange Theatre. Ægteparret ejer boliger i både Manchester og Putney, London.

I 2000 blev Courtenays memoarer Dear Tom: Letters From Home offentliggjort med god kritik fra publikum. Denne publikation omfatter i vid udstrækning et udvalg af korrespondancer mellem Courtenay og sin mor, der minder om sine egne minder om livet i sin tid som skuespillestuderende i London i begyndelsen af 1960'erne.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra England
Personer fra Kingston upon Hull
Briter i 1900-tallet
Briter i 2000-tallet

Tom Courtenay


La  de l'Amstel Gold Race féminine a lieu le . C'est la septième épreuve de l'UCI World Tour féminin 2022. Elle est remportée par l'Italienne Marta Cavalli.

Équipes

Parcours
Après une annulation en 2020 et une course sur le circuit final en 2021, l'épreuve revient à son format original comme en 2019.

La course se conclut par trois tours d'un circuit autour de Fauquemont.

19 côtes sont répertoriées pour cette course :

Favorites

Marianne Vos, la vainqueur sortante, est malade et ne défend pas son titre. La vainqueur 2019, Katarzyna Niewiadoma est une des favorites. Annemiek van Vleuten n'a jamais gagné, est néanmoins une des favorites, tout comme Demi Vollering, Arlenis Sierra ou Mavi Garcia. Elisa Longo Borghini est absente.

Récit de la course
La météo est froide et ensoleillée. Il y a une échappée matinale qui est reprise. À quatre-vingt-cinq kilomètres de l'arrivée, Anna Henderson et Pauliena Rooijakkers sortent. Elles emmènent avec elles huit autres favorites : Katarzyna Niewiadoma, Annemiek van Vleuten, Lucinda Brand, Yara Kastelijn, Marlen Reusser,  Ashleigh Moolman-Pasio, Niamh Fisher-Black et Demi Vollering. À soixante-huit kilomètres de la ligne, dans le Keutenberg, Van Vleuten, Niewiadoma et Vollering s'extraient de ce groupe. Au même moment, Chantal van den Broek-Blaak, Liane Lippert, Ellen van Dijk et Henderson reviennent sur le groupe de poursuite. Ane Santesteban puis Sofia Bertizzolo en font de même plus loin. Dans la deuxième ascension du Cauberg, un regroupement général a lieu. À trente-trois kilomètres du but, Pauliena Rooijakkers ressort. Elle est rapidement rejointe par Amanda Spratt et Arlenis Sierra. Elles obtiennent une avance de quarante secondes, mais le passage suivant du Cauberg provoque un rapproché important. Mavi Garcia attaque dans cette ascension et revient à treize secondes des fuyardes. Elle et les échappées sont reprises à dix kilomètres de l'arrivée. Aux six kilomètres, Stine Borgli passe à l'offensive. Elle est reprise dans le dernier virage avant le Cauberg. Mikayla Harvey puis Floortje Mackaij impriment le rythme. Annemiek van Vleuten accélère. Seule Liane Lippert peut la suivre. Sur le replat, Niewiadoma, Vollering, Moolman-Pasio, García et Cavalli rentrent. À  de la ligne, Marta Cavalli parvient à surprendre Ashleigh Moolman. Elle n'est plus reprise. Demi Vollering règle le sprint du groupe.

Classements

Classement final

UCI World Tour

Points attribués

Classement individuel
Ci-dessous, le classement individuel de l'UCI World Tour à l'issue de la course.

Classement de la meilleure jeune
Ci-dessous, le classement de la meilleure jeune de l'UCI World Tour à l'issue de la course.

Classement par équipes
Ci-dessous, le classement par équipes de l'UCI World Tour à l'issue de la course.

Liste des participants

Prix
Le total des prix est  à parité avec les hommes.

Notes et références

Liens externes

2022
Cyclisme aux Pays-Bas en 2022
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en avril 2022
UCI World Tour féminin

Amstel Gold Race féminine 2022