جدولة راوند روبن  تعتبر واحدة من أسهل خوارزميات جدولة العمليات (Process) في أنظمة التشغيل حيت تعطي حصص زمنية لكل عملية بطريقة متساوية واتجاه دائري، تتعامل مع جميع العمليات بدون أولوية لأي منها. تتميز جدولة راوند روبن ببساطتها وسهولة تنفيذها، وأيضا خلوها من المجاعة(الموت جوعا) والتي تعني عدم حصول العملية على المصادر اللازمة لإنجازها نهائيا أو بعد فترة طويلة. من التطبيقات الأخرى التي تستخدام فيها جدولة راوند روبن هي شبكات الكمبيوتر حيث تستخدم لجدولة حزم البيانات المرسلة في شبكات الكمبيوتر.

سميت هذه الجدولة بـ راون روبن نسبة لمبدأ مشهور في مجالات أخرى، حيث يتشارك كل فرد في شيءمعين بالدور.

جدولة العمليات
لا يحبذ استخدام جدولة راوند روبن للأعمال في الحالات التي تكون فيها حجم الأعمال والمهام متفاوتة. فأي عملية تنتج أعمال كبيرة ستكون مفضلة عن غيرها من العمليات (لانها تأخذ وقت أطول من غيرها لإنجاز مهامها). يمكن حل هذه المشكلة باستخدام مشاركة الوقت (Time-sharing), مثال بإعطاء كل عمل وقت محدد ومقاطعته إذا لم ينته بحيث يحصل على وقت محدد مرة أخرى في الدورة القادمة.

مثال: الوقت المحدد يكون 100 مللي ثانية. لو كان Job1 يحتاج إلى 250 مللي ثانية ليكتمل، ستقوم جدولة راوند روبن بإعطائه 100 مللي ثانية ثم مقاطعته وإعطاء 100 مللي ثانية للعمليات التالية حتى يحصل الجميع على حصته من الوقت (100 مللي ثانية لكل عملية) بعد ذلك يحصل Job1 على حصة أخرى ويتكرر الأمر مرة أخرى حتى تنهتي العملية.

Job1: يحتاج إلى 250 مللي ثانية للانتهاء. حصص الوقت مقسمة إلى 100 مللي ثانية:

 أول دورة 100 مللي ثانية.
 ثاني دورة 100 مللي ثانية.
 ثالث دورة 100 مللي ثانية لكن Job1 سوف يقوم بإنهاء العملية بعد 50 مللي ثانية.
 الوقت الإجمالي المستغرق في المعالج لاتمام العملية(Job1) هو 250 مللي ثانية.

مراجع

خوارزميات
مصطلحات حوسبة

جدولة راوند روبن


Nicholas Rescher (; ; born 15 July 1928) is a German-American philosopher, polymath, and author, who has been a professor of philosophy at the University of Pittsburgh since 1961. He is chairman of the Center for Philosophy of Science and was formerly chairman of the philosophy department.

Rescher has served as president for the American Catholic Philosophical Association, Leibniz Society of North America, American Metaphysical Society, American Philosophical Association, and Charles S. Peirce Society. He is the founder of American Philosophical Quarterly, History of Philosophy Quarterly, and Public Affairs Quarterly.

Early life and education
Nicholas Rescher was born in Hagen in the Westphalia region of Germany. In his autobiography he traces his descent to Nehemias Rescher (1735-1801), a founder of the Hochberg-Remseck Jewish community in Swabian Germany. He relocated to the United States when he was 10 and obtained a degree in mathematics at Queens College, New York. Thereafter, he attended Princeton University, graduating with his Ph.D. in philosophy in 1951 at the age of 22, the youngest person to earn a Ph.D. in that department. From 1952 to 1954 during the Korean War he served a term in the United States Marine Corps, and then from 1954 to 1957 he worked for the Rand Corporation's mathematics division. After a time at Lehigh University, he has taught philosophy at the University of Pittsburgh since 1961. The orientalist Oskar Rescher is the first cousin of his father.

Career
Rescher began his career as an academic at Princeton University in 1951. He joined the philosophy department at the University of Pittsburgh in 1961, becoming the first associate director of its new Center for Philosophy of Science the following year. In 1964, he founded the American Philosophical Quarterly. From 1980 to 1981, Rescher served as the chairman of the philosophy department. In July 1988, Rescher changed roles at the Center for Philosophy of Science, resigning as its director and becoming its chairman. In 2010, he donated his philosophy collection to the Hillman Library.

An honorary member of Corpus Christi College, Oxford, he has been elected to membership in the American Academy of Arts and Sciences, the Royal Asiatic Society of Great Britain, the Academia Europaea, the Royal Society of Canada, and the , among others.

Rescher is a prolific writer, with over 100 books and 400 articles, generating the jest that Rescher is not a single person, but a committee sharing the name. Philosopher Michele Marsonet, who has published extensively on Rescher's philosophy, writes that his prolific publication is in itself the most common objection against Rescher, adding "it is, indeed, a leitmotiv of all those unwilling to discuss his ideas". He is known for his system of pragmatic idealism, which synthesizes British idealism with the pragmatism of the U.S.

Philosophy
Rescher's university biography describes his philosophical work thus:
His work envisions a dialectical tension between our synoptic aspirations for useful knowledge and our human limitations as finite inquirers. The elaboration of this project represents a many-sided approach to fundamental philosophical issues that weaves together threads of thought from the philosophy of science, and from continental idealism and American pragmatism.

In the mid and late 1960s, his studies were focused on medieval Arabic logic, but he soon broadened his areas of inquiry in metaphysics and epistemology, moving towards the methodological pragmatism he would define. In the 1970s, he began working more extensively with American pragmatism with a focus on the writings of C. S. Peirce, who was to number among his major influences. In 1966, Rescher collaborated with Herbert A. Simon on a ground-breaking paper on the theory of causality.

He has contributed to futuristics, and with Olaf Helmer and , invented the Delphi method of forecasting. A lifelong aficionado of the philosophy of G. W. Leibniz, Rescher has been instrumental in the reconstruction of Leibniz's machina deciphratoria, an ancestor of the famous Enigma cipher machine. Rescher is also responsible for two further items of historical rediscovery and reconstruction: the model of cosmic evolution in Anaximander, and the medieval Islamic theory of modal syllogistic.

Honors
Rescher has been honored for his work. In 1984, he received the Humboldt Prize for Humanistic Scholarship. In 2005, he received the Cardinal Mercier Prize, and in 2007 the American Catholic Philosophical Society's Aquinas Medal. In 2011, his contributions as a German-American to philosophy were recognized with the premier cross of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany, the Founder's Medal of the American Metaphysical Society (2016), and the Helmholtz Medal of the German Academy of Sciences Berlin-Brandenburg. He holds eight honorary degrees. Having held visiting lectureships at Oxford, Konstanz, Salamanca, Munich, and Marburg, he has been awarded fellowships by the Ford, Guggenheim, and National Science Foundations. In April 2021, University of Tehran held a session in his honor where Nadia Maftouni asserted:
Rescher's A Journey through Philosophy in 101 Anecdotes is a successful framework to reach a broader audience in the field. At first glance it seems an easy book to write. But at least in philosophy, it's easy to write in a complicated style and it's hard to write in a simple, clear, and readable fashion.

The Nicholas Rescher Prize and Medal
In 2010, the University of Pittsburgh created the Dr. Nicholas Rescher Fund for the Advancement of the Department of Philosophy which bestows the Nicholas Rescher Prize for Contributions to Systematic Philosophy. The first recipient of the prize was Rescher's former student, Ernest Sosa. As of 2012, the prize included a gold medal and $25,000, subsequently raised to $30,000. Later awardees have included Alvin Plantinga, Jürgen Mittelstraß, Hilary Putnam, Ruth Millikan, and Thomas Nagel. When the American Philosophical Association inaugurated its own Rescher Prize for Systematic Philosophy in 2018, the University of Pittsburgh redesignated its award as the Rescher Medal.

Eponymous concepts
Formal logic: Rescher quantifier
Non-classical logic: Dienes–Rescher inference engine (also Rescher–Dienes implication); Rescher–Manor consequence relation
Paraconsistent logic: Rescher–Brandom semantics
Temporal logic: Rescher operator
Scientometrics: Rescher's Law of logarithmic returns
Distributive justice: Rescher's effective average measure
Dialectics: Rescher's theory of formal disputation
Theory of luck: Rescher's luck equation

Membership in learned societies
Academia Europaea: European Academy of Arts and Sciences
Academie Internationale de Philosophie des Sciences
American Academy of Arts and Sciences
Institut International de Philosophie
Pennsylvania Academy of Science
Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland
Royal Society of Canada

Selected works
For a more complete list of publications (books) from 1960 to 2016, see the List of publications by Nicholas Rescher.

OUP = Oxford University Press. PUP = Princeton University Press. SUNY Press = State University of New York Press. UPA = University Press of America. UPP = University of Pittsburgh Press. UCP = University of California Press.

1964. The Development of Arabic Logic. UPP.
1966. Galen and the Syllogism. UPP.
1966. The Logic of Commands. Dover Publications, New York, Routledge & Kegan Paul, London.
1967. Studies in Arabic Philosophy. UPP.
1969. Introduction to Value Theory. (Reissued 1982) UPA.
1973. The Coherence Theory of Truth. (Reissued 1982) UPA.
1977. Methodological Pragmatism: A Systems-Theoretic Approach to the Theory of Knowledge. Basil Blackwell; New York University Press.
1978. Scientific Progress: A Philosophical Essay on the Economics of Research in Natural Science. UPP
1983. Risk: A Philosophical Introduction to the Theory of Risk Evaluation and Management. UPA.
1984. The Limits of Science. (Reissued 1999) UPP.
1985. The Strife of Systems: An Essay on the Grounds and Implications of Philosophical Diversity. UPP.
1987. Ethical Idealism : An Inquiry into the Nature and Function of Ideals. UCP
1988. Rationality. OUP.
1989. Cognitive Economy: Economic Perspectives in the Theory of Knowledge. UPP.
1989. A Useful Inheritance: Evolutionary Epistemology in Philosophical Perspective. Rowman & Littlefield.
1990. Human Interests: Reflections on Philosophical Anthropology. Stanford University Press.
1993. Pluralism: Against the Demand for Consensus. OUP.
1993  "In Matters of Religion," in Kelly James Clark, ed., Philosophers Who Believe:  The Spiritual Journeys of 11 Leading Thinkers, pp. 127–136. InterVarsity Press.
 A System of Pragmatic Idealism
1991. Volume I: Human Knowledge in Idealistic Perspective. PUP.
1992. Volume II: The Validity of Values: Human Values in Pragmatic Perspective. PUP.
1994. Volume III: Metaphilosophical Inquiries. PUP.
1995. Luck. Farrar, Straus & Giroux.
1995. Essays in the History of Philosophy. UK: Aldershot.
1995. Process Metaphysics. SUNY Press.
1996. Instructive Journey: An Autobiographical Essay. UPA.
1997. Predicting The Future: An Introduction To The Theory Of Forecasting. SUNY Press
1998. Complexity: A Philosophical Overview. Transaction Publishers.
1999. Kant and the Reach of Reason. Cambridge University Press.
1999. Realistic Pragmatism: An Introduction to Pragmatic Philosophy. SUNY Press.
2000. Nature and Understanding: A Study of the Metaphysics of Science. OUP.
2001. Paradoxes: Their Roots, Range, and Resolution. Open Court Publishing.
2001. Process Philosophy: A Survey of Basic Issues. UPP.
2003. Epistemology: On the Scope and Limits of Knowledge. SUNY Press.
2003. On Leibniz. UPP.
2005. Epistemic Logic. UPP.
2005. Reason and Reality: Realism and Idealism in Pragmatic Perspective. Rowman & Littlefield.
2005–2006. Collected Papers in 10 vols. Ontos.
2006. Metaphysics: The Key Issues from a Realist Perspective. Prometheus Books.
2006. Epistemetrics. Cambridge University Press.
2006. Error: On Our Predicament When Things Go Wrong. UPP.
2007. Conditionals. MIT Press.
2007. Dialectics: A Classical Approach to Inquiry. Ontos.
2009. Aporetics. UPP.
2009. Free Will. Transaction Books.
2009. Ignorance: On the Wider Implications of Deficient Knowledge. UPP.
2009. Unknowability. Lexington Books.
2009. Wishful Thinking and Other Philosophical Reflections. Ontos.
2009. Epistemological Studies. Ontos.
2010. Ideas in Process: A Study of the Development of Philosophical Concepts. Ontos.
2010. Studies in Quantitative Philosophy. Ontos.
2010. Reality and Its Appearance. Continuum.
2010. A Free Will Bibliography. Ontos. With Estelle Burris
2010. Philosophical Inquiries. UPP.
2010. Infinite Regress. Transaction Books
2010. Axiogenesis: An Essay in Metaphysical Optimalism. Lexington Books.
2010. Philosophical Textuality: Studies on Issues of Discourses in Philosophy. Ontos.
2010. On Rules and Principles: A Philosophical Study of their Nature and Function. Ontos.
2010. Finitude: A Study of Cognitive Limits and Limitations. Ontos.
2010. Beyond Sets: A Venture in Collection-Theoretico Revisionism. Ontos. With Patrick Grim.
2011. On Certainty: And Other Philosophical Essays. Ontos.
2011. Philosophical Explorations. Ontos.
2011. Philosophical Episodes. Ontos.
2011. Productive Evolution. Ontos.
2012. Pragmatism. Transaction Books.
2012. Reflexivity. (With Patrick Grim) Ontos.
2012. On Explaining Existence. Ontos.
2012. Philosophische Vorsellungen. Ontos.
2012. Philosophical Deliberations. Ontos.
2012. On Leibniz. UPP. [Second, revised and expanded edition of the 2003 edition.]
2012. Epistemic Merit: And Other Essays in Epistemology. Ontos.
2013. On Leibniz: Expanded Edition. University of Pittsburgh Press.
2013. Reason and Religion. ONTOS.
2014. Philosophical Progress, And Other Philosophical Studies. De Gruyter.
2014. The Pragmatic Vision: Themes in Philosophical Pragmatism. Rowman & Littlefield.
2014. Logical Inquiries. De Gruyter.
2014. The Vagaries of Value: Basic Issued in Value Theory. Transaction.
2014. Metaphilosophy. Lexington Books.
2015. A Journey through Philosophy in 101 Anecdotes. University of Pittsburgh Press.
2015. Ethical Considerations: Basic Issues in Moral Philosophy. Mellen Press.
2015. Cognitive Complications: Epistemology in Pragmatic Perspective. Lexington Books.
2016. Pragmatism in Philosophical Inquiry. Springer.
2016. Concept Audits: A Philosophical Method. Lexington Books.
2018. Leibniz Essays. LAP Lambert Academic Publishing.
2018. Philosophical Encounters. LAP Lambert Academic Publishing.
2018. Family Matters. LAP Lambert Academic Publishing.
2018. Kant Essays. LAP Lambert Academic Publishing.
2018. A Philosopher's Story: The Autobiography of an American Philosopher. LAP Lambert Academic Publishing.

See also
 American philosophy
 List of American philosophers
 Delphi method
 Vagrant predicate

Notes

References

Michel Weber has worked on the meaning and significance of Rescher's process works: Michel Weber (ed.), After Whitehead: Rescher on Process Metaphysics, Frankfurt / Paris / Lancaster, Ontos Verlag, 2004; "Rescher on Process", in Robert Almeder (ed.), Rescher Studies. A Collection of Essays on the Philosophical Work of Nicholas Rescher. Presented to Him on the Occasion of His 80th Birthday, Frankfurt / Lancaster, Ontos Verlag, 2008, 429–444; "Nicholas Rescher, Autobiography, Frankfurt: Ontos Verlag, Nicholas Rescher Collected Papers. Supplementary Volume, 2007. Critical review", Process Studies 37.2, 2008, pp. 211–213.

Further reading
Ernest Sosa (ed), The Philosophy of Nicholas Rescher (Dordrecht, 1979).
Robert Almeder (ed.), Praxis and Reason: Studies in the Philosophy of Nicholas Rescher (Washington, D.C.: University Press of America, 1982).
Heinrich Coomann, Die Kohaerenztheorie der Wahrheit: Eine kritische Darstellung der Theorie Reschers von Ihrem historischen Hintergrund (Frankfurt am Main: Peter Lang Verlag, 1983).
Andrea Bottani, Veritá e Coerenza: Suggio su'll epistemologia coerentista di Nicholas Rescher (Milano: Franco Angeli Liberi, 1989).
Michele Marsonet, The Primacy of Practical Reason: An Essay on Nicholas Rescher's Philosophy (Lanham MD: University Press of America, 1995).
A. Wüstehube and M. Quante (ed's.), Pragmatic Idealism: Critical Essays on Nicholas Rescher's System of Pragmatic Idealism (Amsterdam: Rodopi, 1998).
Martin Carrier et al. (eds.), Science at the Century's End: Philosophical Questions on the Progress and Limits of Science (Pittsburgh and Konstanz: University of Pittsburgh Press and University of Konstanz Press, 2000).
Lotfallah Nabavi, Avicennan Logic Based on Nicholas Rescher's Point of View (Tehran: Scientific and Cultural Publication Co., 2003).
Michel Weber (ed.), After Whitehead: Rescher and Process Philosophy: Critiques and Replies (Frankfurt: ONTOS Verlag, 2004).
Robert Almeder (ed.), Rescher Studies: A Collection of Essays  on the Philosophy of Nicholas Rescher (Frankfurt: ONTOS Verlag, 2008).
Wenceslao González, La predicción científica: concepciones filosófico-metodológicas desde H. Reichenbach a N. Rescher (Barcelona: Editorial-Montesinos, 2010).
Wulf Kellerwessel, Nicholas Rescher: Das philosophische System (Berlin: De Gruyter, 2014).
Sami Piltsröm (ed.), Pragmatism and Objectivity: Essays Sparked by the Work of Nicholas Rescher (London: Routledge, 2017).
F. L. Giralido Gutiérrez, Racionalidad technológia en el uso y consumede technológia (Bogala: Institutio Technológico Metropolitano, 2017).
Amanda Guillán, Pragmatic Idealism and Scientific Predication (Berlin: Springer, 2017).

External links

 Nicholas Rescher home page
Philosophical purpose and purposive philosophy: an interview with Nicholas Rescher by Jamie Morgan.

1928 births
Living people
20th-century American philosophers
21st-century American philosophers
Analytic philosophers
Epistemologists
Catholic philosophers
Converts to Roman Catholicism
German Roman Catholics
German emigrants to the United States
German people of Jewish descent
People from the Province of Westphalia
University of Pittsburgh faculty
Presidents of the Metaphysical Society of America
Officers Crosses of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany
Process philosophy

Nicholas Rescher


Ryosuke Tone (født 29. oktober 1991) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Oita Trinita.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryosuke Tone


Barberine est un ancien alpage de Suisse noyé depuis les années 1920 par les eaux du lac de retenue du barrage de Barberine. Drainé par le torrent de Barberine qui rejoint la partie suisse de la vallée de l'Eau noire, le lieu-dit comportait des chalets d'estive ainsi qu'une cabane du Club alpin suisse à  d'altitude et accessible par un chemin muletier passant à Émosson.

Géographie
Barberine est situé dans le sud-ouest de la Suisse et du canton du Valais, sur la commune de Salvan. Il se trouve dans le massif du Giffre, dans une petite cuvette dans la partie amont du vallon de Barberine, à  d'altitude, dominée à l'est par le Bel Oiseau () et Fontanabran (), au nord la tour Sallière (), le Grand Ruan () et la tour de Prazon (), à l'ouest par la pointe des Rosses () et le pic de Tenneverge () et au sud-ouest par la pointe de la Finive () et l'Œil de Bœuf (). La frontière avec la France est toute proche sur les crêtes à l'ouest et au sud. L'alpage est voisin de celui d'Émosson au sud, du Vieux Émosson au sud-ouest et d'Emaney au nord-est. Il est drainé par le torrent de Barberine venant du nord et s'écoulant vers le sud en direction de l'Eau Noire entre Vallorcine en France et le Châtelard en Suisse.

Histoire
L'alpage est noyé dans les années 1920 par la retenue créée par le barrage de Barberine érigé en travers de la vallée juste en aval du hameau. En 1976, la mise en eau du barrage d'Émosson érigé plus en aval noie à son tour le barrage de Barberine, agrandissant et approfondissant son lac qui fusionne avec celui d'Émosson.

Références

Alpage
Localité dans le canton du Valais

Barberine (Salvan)


Lesjöfors is a locality situated in Filipstad Municipality, Värmland County, Sweden with 1,062 inhabitants in 2010.

Located in the Bergslagen area, where mining and metal preparation historically was the leading industry, the town grew up around the local industry (bruk) founded there in 1642.

Lesjöfors was the site of the International Youth Congress of Esperanto in 2003.

It is famous within Sweden for bandy and has produced many players for the Sweden national bandy team.

It has hosted a stage of the Swedish rally.

References

External links
Lesjöfors Info
Lesjöfors Museum
Lesjöfors Industry

Populated places in Värmland County
Populated places in Filipstad Municipality
Swedish Rally

Lesjöfors


An Rhytachne megastachya in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jacq.-fel.. An Rhytachne megastachya in nahilalakip ha genus nga Rhytachne, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhytachne

Rhytachne megastachya


La microrregión de Mogi das Cruzes es una de las microrregiones del estado brasileño de São Paulo perteneciente a la mesorregión Metropolitana de São Paulo. Su población, según el censo 2010 es de 1.316.059 habitantes y está dividida en ocho municipios. Posee un área total de 2.062,103 km².

Municipios

 Biritiba-Mirim, 28.573 habitantes;
 Ferraz de Vasconcelos, 168.290 habitantes;
 Guararema, 25.861 habitantes;
 Itaquaquecetuba, 321.854 habitantes;
 Mogi das Cruzes, 387.241 habitantes;
 Poá, 106.033 habitantes;
 Salesópolis,15.639 habitantes;
 Suzano, 262.568 habitantes.

Véase también

 Alto Tietê
 Arquidiócesis de São Paulo
 Diócesis de Mogi de las Cruzes

Mogi De las Cruzes

Microrregión de Mogi das Cruzes


ජොන්සන් චාල්ස් (උපත 1989 ජනවාරි 14) බටහිර ඉන්දීය කොදෙව් කණ්ඩායම වෙනුවෙන් ක්‍රීඩා කරන ශාන්ත ලුසියන් ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි . කඩුලු රකින පිතිකරුවෙකු ලෙස චාල්ස් සිය එක්දින දිවිය ආරම්භ කළේ 2012 මාර්තු මාසයේදී ඕස්ට්‍රේලියාවට එරෙහිවය. ඔහුගේ පළමු වි20ජා තරගය 2011 සැප්තැම්බර් මාසයේදී එංගලන්තයට එරෙහිව පැවති අතර, ඔහු බටහිර ඉන්දීය කොදෙව්වන් වෙනුවෙන් ක්‍රීඩා කළ ශාන්ත ලුසියා දූපතේ සිට ක්‍රීඩා කළ දෙවන ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයා බවට පත්විය (පළමුවැන්නා වූයේ චාල්ස්ගේ ජාත්‍යන්තර මංගල තරගයේ නායකයා වූ ඩැරන් සැමී ය)  එම වසරේ සැප්තැම්බර් සහ ඔක්තෝබර් මාසවලදී පැවති 2012 ICC ලෝක විස්සයි20 තරඟාවලිය සඳහා ජොන්සන් බටහිර ඉන්දීය කොදෙව් 15 දෙනෙකුගෙන් යුත් සංචිතයට ඇතුළත් වූ අතර එහිදී කණ්ඩායම තරඟාවලිය ජයග්‍රහණය කළේය. චාල්ස් 2016 T20 ලෝක කුසලානය දිනාගත් බටහිර ඉන්දීය කොදෙව් කණ්ඩායමේද සාමාජිකයෙක් විය . දැනට ක්‍රීඩා කරන්නේ කොල්කටා නයිට් රයිඩර්ස් කණ්ඩායමටයි .

ප්‍රශංසා
ඩැරන් සැමී ක්‍රීඩාංගණයේ ස්ථාවරයක් චාල්ස්ට ගෞරවයක් වශයෙන් නැවත නම් කරන ලදී.

යොමු කිරීම්

ජීවමාන ජනයා
1989 උපත්

ජොන්සන් චාල්ස්


Maria Federici, née Anna Maria Agamben le  à L'Aquila et morte le  à Rome, est une antifascite, femme politique et députée du parti Démocratie chrétienne.

Biographie
Anna Maria Agamben est née dans une riche famille d'origine arménienne. Elle fait ses études dans la capitale des Abruzzes, puis obtient son diplôme de lettres à l'université de Rome La Sapienza. Elle se consacre à l'enseignement de la littérature et de l'histoire dans des établissements secondaires. À Rome, elle rencontre le dramaturge Mario Federici, qu'elle épouse en 1926.

Pour échapper aux contraintes culturelles du régime fasciste, en 1929, le couple émigre à l'étranger, en Bulgarie, en Égypte et enfin à Paris. Elle enseigne dans les instituts culturels italiens. Dans la capitale française, elle commence à aborder la politique, fréquentant les cercles antifascistes et féministes des exilés italiens.

En 1939, les Federici retournent en Italie et Maria fait partie de la Résistance de la capitale. Elle est également active dans les secteurs syndical et féministe, devenant déléguée de l'Unione Donne dell'Azione Cattolica italiana.

En 1944, elle est élue déléguée au congrès constitutif des Associations chrétiennes des travailleurs italiens (ACLI). Entre 1944 et 1945, elle participe à la fondation du Centro italiano femminile (CIF), dont elle est présidente jusqu'en 1950.

Élue dans la circonscription de Pérouse-Terni-Rieti, elle fait partie des 21 femmes élues à l'Assemblée constituante de la république italienne (les premières de toute l'histoire parlementaire du pays). Avec Teresa Noce, Nilde Iotti (PCI), Rita Montagnana (PCI), Lina Merlin et Ottavia Penna Buscemi, elle fait partie des cinq femmes à rejoindre la commission chargée d'élaborer une nouvelle constitution présidée par Meuccio Ruini.

Aux élections législatives de 1948, elle est élue députée dans la même circonscription. Elle est membre de la Commission XI (Travail et Sécurité sociale) pendant toute la durée de son mandat et de la Commission parlementaire d'enquête sur le chômage à partir de mai 1951. En 1950, avec Lina Merlin, Angela Guidi Cingolani et , elle crée la Commission  italienne de défense morale et sociale des femmes pour lutter contre la prostitution féminine.

En 1947, avec d'autres personnalités féminines dont , elle fonde l'Associazione Nazionale Famiglie Emigrate (ANFE), dont le but est d'aider les familles contraintes d'émigrer de leur pays d'origine, et en est la présidente jusqu'en 1981. Elle publie en 1957 le livre Il cesto di lana, consacré à la place des femmes italiennes dans la société.

Ouvrage
 Maria Federici Agamben, Il cesto di lana, Roma, Sales, 1957.

Notes et références

Liens externes

Naissance à L'Aquila
Naissance en septembre 1899
Décès en juillet 1984
Décès à 84 ans
Décès à Rome
Étudiant de l'université de Rome « La Sapienza »
Femme politique italienne
Pionnière en politique
Personnalité de la démocratie chrétienne
Féministe italienne
Député de l'Assemblée constituante de la République italienne
Député de la première législature de la République italienne

Maria Federici


مريشيد منطقة تابعة لمدينة الفجيرة سميت بهذا الاسم نسبة إلى جبل مريشيد العظيم.

تشتهر مريشيد بمبارزت الثيران أو ما يسمى ب (انطاح الثيران) أي ضرب الرأس بالرأس
وتحتوي مريشيد على جبل مريشيد والذي يقام عليه منطقة عسكرية محضور عبورها
مريشيد تضم العديد من الفعاليات الصيفيه ويكثر فيها الملاعب الصغيرة للشباب
تحتوي مريشيد على مدرسة ام المؤمنين الثانوية للبنات وأيضا على مدرسة روضة مريشيد للاطفال
وتحتوي على مركز مريشيد الصحي.

كما يوجد فيها مطار الفجيرة الدولي، وتكثر فيها المطابخ الشعبية ومحلات الخياطة النسائية
وتشتهر بالسمك الطازج والمأكولات البحرية

منطقة مريشيد جميلة جدآ واهلها طيبون وكريمون.

المصادر والمراجع
 دکتر: عبد الله، مرسی، محمد (الإمارات العربیة وجیرانها) دار القلم: کویت، عام 1981 للميلاد.
 دکتر: المجد، کمال، احمد، (دولة الإمارات العربیة المتحدة، دراسة مسحیة شاملة). شرکه المصریة للطباعة والنشر: عام 1978 للميلاد.
 دکتر: رحمه، عبد الله، بن عبد الرحمن، " (الإمارات فی ذاکرة ابنائها) "، عام 1990 للميلاد.
 الفارسی، سالم، بن محمد، (القلاع والحصون فی الإمارات)
 لفتنانت کونیل، سیر آرنولد ویلسون،  «(تاریخ عمان والخلیج)»  . انتشار عام 1988 للميلاد.
 دکتر: المجد، کمال، احمد، (دولة الإمارات العربیة المتحدة، دراسة مسحیة شاملة) . الشركة المصریة للطباعة والنشر: القاهرة، عام 1978 للميلاد.

أماكن ساحلية مأهولة في الإمارات العربية المتحدة
قرى امارة الفجيرة

مريشيد


Der Saurer 2 DM ist ein allradgetriebenes (4x4) Lastwagenmodell, das die Adolph Saurer AG ab 1959 herstellte. Es handelt sich um einen Rechtslenker mit einer Nutzlast von 4,9 Tonnen.

Die Schweizer Armee setzte ihn ab 1964 ein. Unter anderem auch in mehreren Spezialausführungen, wie dem Muldenkipper, Schneepflug oder Flugzeugtankwagen.  Baugleich war das Modell Berna 2VM von der Motorwagenfabrik  Berna AG Olten. Ab 1964 wurden ca. 3200 Stück gebaut.

Der 2 DM wurde auch für zivile Zwecke verkauft.

Literatur
 Kurt Sahli, Jo Wiedmer: Saurer. Nutzfahrzeuge damals und heute. Buri, Bern 1983, ISBN 3-7169-2101-7.

Weblinks

 Saurer 2dm.ch (Private Website)

Einzelnachweise

Radfahrzeug (Schweizer Armee)
Lkw-Modell

Saurer 2 DM


Zanthoxylum flavum, es una especie de árbol perteneciente a la familia de las rutáceas. Se encuentra en Anguilla, Antigua y Barbuda, Bahamas, Bermuda, Cuba, la República Dominicana, Guadalupe, Haití, Jamaica, Puerto Rico, y los Cayos de Florida, excepto de Key West donde ha sido exterminada. Se considera en peligro de extinción por la explotación de su madera que es densa, durable y utilizada en trabajos delicados.

Descripción
En su distribución subtropical, Z. flavum crece en zonas con alta precipitación de promedio durante todo el año o con la estación seca definida. Crece en una gran variedad de suelos con diferentes regímenes de drenaje, desde el rápido drenaje de los suelos volcánicos a los suelos arcillosos con buen drenaje. El árbol puede crecer en suelos de serpentina. Tiene un fuste recto, produciendo una cubierta limitada de hojas compuestas pinnadas. La inflorescencia en forma de racimos de color amarillo pálido con pequeñas flores de color crema y pequeñas semillas de color negro.

Ecología
La polinización es probablemente realizada por las abejas, y las semillas se cree que son dispersadas por aves y murciélagos al igual que en la especie estrechamente relacionada, Zanthoxylum martinicense.

Taxonomía
Zanthoxylum flavum fue descrita por Martin Vahl y publicado en Eclogae Americanae 3: 48–49, en el año 1807.
Subespecies aceptadas
Zanthoxylum flavum subsp. flavumZanthoxylum flavum subsp. pistaciifolium (Griseb.) Reynel
Sinonimiasubsp. flavumFagara dictyophylla Urb.	Fagara organosia Urb.	Zanthoxylum caribaeum var. floridanum (Nutt.) A.GrayZanthoxylum cribosum Spreng.	Zanthoxylum dictyophyllum (Urb.) Alain	Zanthoxylum duplicipunctatum C.Wright ex Griseb.Zanthoxylum floridanum Nutt.	Zanthoxylum organosium (Urb.) Alain	Zanthoxylum trichilioidessubsp. pistaciifoliumZanthoxylum pistaciifolium'' Griseb.

Referencias

Enlaces externos

  Bermuda Dept. of Conservation Services Yellowood Webpage.

flavum

Zanthoxylum flavum


Caleb Casey McGuire Affleck-Boldt () este un actor și regizor american. El și-a început cariera ca actor-copil, apărând în filmul de televiziune produs de PBS  (1988) și în miniseria ABC  (1990). Mai târziu, el a apărut în trei filme de Gus Van Sant  –  (1995), Good Will Hunting (1997) și  (2002) – precum și în trilogia lui Steven Soderbergh formată din filmele Ocean's Eleven (2001),  (2004) și  (2007). Primul său rol principal a fost în comedia-dramă de Steve Buscemi  (2006).

În 2010, el a regizat mockumentarul , în care a jucat cumnatul său, Joaquin Phoenix, și a jucat rolul unui criminal în serie în . Apoi, a apărut în rolul unui proscris în  și cel al unui veteran al Războiului din Irak, în Out of the Furnace (2013).

În 2016, Affleck a apărut în thrillerul , în drama, și în drama . Pentru rolul jucat în acest din urmă film, al unui om îndurerat de dispariția familiei sale, a câștigat mai multe premii, prin care se pot enumera: Globul de Aur, BAFTA și Oscarul pentru cel mai bun actor.

Biografie

Anul 2007
Affleck a avut un an foarte bun în 2007. A fost nominalizat la premiul Oscar pentru cel mai bun Actor pentru interpretarea sa din drama Western  și a primit mai multe aprecieri pentru rolul său ca detectiv particular măcinat de conflicte interne în drama polițistă , regizată de fratele său, Ben Affleck.

Anul 2016
Affleck a jucat în trei filme în 2016, dintre care primele două nu au recuperat banii investiți. În thriller-ul Triple 9, regizat de John Hillcoat, Affleck interpretează un detectiv incoruptibil. Criticul de film Mick LaSalle de la  San Francisco Chronicle scria despre rolul interpretat de Affleck că personajul din film "atrage atenția noastră. Mă întreb dacă a existat vreodată vreun actor de film care [în rolul său] părea totodată extrem de concentrat, dar și extrem de neatent. Gândește mai mult decât spune, și noi ascultăm, încercând să ghicim ceea fusese lăsat nespus." " Justin Chang de la Variety îl descrie ca "unul dintre cei mai persuasivi actori ai generației sale".

În filmul dramatic al studiourilor Disney, The Finest Hours, Affleck interpretează rolul unui inginer taciturn aflat pe un vas care se scufundă. Criticul de film David Sims de la The Atlantic scria că Affleck "dă un fel de performanță măsurată, gândită, pe care o are atât de eminamente capabilă, chiar dacă filmul nu este suficient de complex pentru a se ridica la nivelul său ... Actorul animă un personaj introvertit printr-o muncă subtilă de natură mentală ori de câte ori se află pe ecran." Criticul Sheri Linden de la "Reporterul de la Hollywood" a remarcat că "[Affleck] reușește să-și transforme omul de putine cuvinte în cea mai convingătoare figură a filmului."

În ultimul său rol din 2016, în filmul Manchester by the Sea, o dramă despre suferința omului singuratic, Casey  Affleck interpretează personajul Lee Chandler, un alcolic singuratic, care trece prin varii stări existențiale. Unul dintre producătorii filmului, Matt Damon, intenționa inițial să joace în film. Când conflictele de programare au făcut acest lucru imposibil, Damon a acceptat să renunțe la rol cu condiția de a fi înlocuit cu Affleck. Regizorul filmului, Kenneth Lonergan, a acceptat rapid soluția, remarcând că Affleck [Casey] fusese "persoana cea mai logică pentru rol". Pe de altă parte Affleck avea relații foarte bune cu ambii și fusese implicat în scenariul filmului, având comentarii și sugestii semnificative în fazele inițiale ale scenariului.

Filmul a avut succes, atât critic cât și financiar,  iar performanța lui Affleck a primit numeroase aprecieri critice. Astfel, criticul de film A.O. Scott al The New York Times a descris rolul interpretat de Affleck ca fiind "una dintre cele mai puternic controlate performanțe filmice în memoria recenta. [Affleck] transmite atât avalanșa interioară de stări și sentimente a [personaj]lui Lee, precum și amorțeala sa dezorganizată, care îi împiedică exteriorizarea [a tot ceea ce simte]. Criticul Kenneth Turan de la Los Angeles Times a lăudat "performanța sa feroce de liniștită, [precum și] dorința sa de a se afunda în [abisurile] acestui personaj într-o măsură aproape înspăimântătoare".

Ann Hornaday de la The Washington Post scria că filmul "este ancorat într-o performanță centrală, a lui Casey Affleck, [o performanță] de amplitudinea unei liniști vulcanice, într-un rol extraordinar pe care el l-a meritat demult". Criticul David Fear de la Rolling Stone afirmase, "[Affleck] dăduse [și până acum] impresii puternice [în rolurile interpretate], dar modul în care Affleck ne arată treptat-treptat durerea profundă, până în măduva oaselor, precum și daunele emoționale  ne fac să credem că unul dintre cei mai buni actori ai acestei generații a fost pur și simplu așteptat demult să apară".

Deloc întâmplător, pentru acest rol, lui Affleck i s-au conferit numeroase premii pentru cel mai bun actor, cinci detașându-se dintre toate, și anume, National Board of Review, Critics' Choice, Golden Globe, BAFTA și Academy Award.

Referințe

Legături externe
 Interviu cu Casey Affleck luat în august 2018 de Lindsey Bahr, critic de film al AP în așteptarea lansării filmului "The Old Man & The Gun," cu Robert Redford și Casey Affleck
 Vanity Fair
 Prezentare Casey Affleck pe US Magazine
 Imagini Google

Nașteri în 1975
Nașteri pe 12 august
Absolvenți ai Universității Columbia
Absolvenți ai George Washington University
Americani de origine engleză
Americani de origine elvețiană
Americani de origine franceză
Americani de origine germană
Americani de origine irlandeză
Episcopalieni americani
Câștigători ai premiului Oscar pentru cel mai bun actor
Premiul BAFTA pentru cel mai bun actor
Americani în viață
Producători de film americani

Casey Affleck


Sigurjón Ólafsson (* 1908 in Eyrarbakki; † 1982) war ein isländischer Bildhauer.

Leben
Sigurjón wuchs in Island auf. 1928 ging er nach Dänemark, trat in die Königlich Dänische Kunstakademie ein und machte 1935 seinen Abschluss. In dieser Zeit hatte er einen Studienaufenthalt in Rom.
1945 kehrte Sigurjón nach Island zurück. Er lebte und arbeitete in Laugarnes in Reykjavík und erhielt zahlreiche Aufträge.
Gerður Helgadóttir war eine Schülerin von Sigurjón.

Sigurjón war mit Birgitta Spur verheiratet, die das Sigurjón-Ólafsson-Museum in Reykjavík leitet.

Werk
1934/5 arbeitete Sigurjón an einem 3 m mal 4 m großen Relief (Saltfiskstöflun), das sich der isländischen Arbeiterklasse widmete. 1939 schuf er seine erste abstrakte Skulptur, die den Titel Maður og kona (dt. "Mann und Frau") erhielt.
Anfang der 1940er Jahre arbeitete Sigurjón an zwei Steinskulpturen für den Markt der dänischen Stadt Vejle.

Nach seiner Rückkehr nach Island gestaltete Sigurjón unter anderem ein 90 m langes Relief am Búrfell-Kraftwerk (1966–69), sowie achtzehn Werke in der Stadt Reykjavík, darunter Öndvegissúlur (dt. "Thronsäulen", 1971) in Höfði und Íslandsmerki (dt. "Emblem Islands", 1972/73).

Seine Werke wurden in Island, Dänemark, Schweden, Italien und in den Vereinigten Staaten ausgestellt.

Würdigung und Auszeichnungen
 1930 erhielt Sigurjón die Goldmedaille der Königlich Dänischen Kunstakademie für seine Skulptur Verkamaður (dt. "Arbeiter").
 1939 wurde ihm der Eckersberg-Preis für sein Werk Móðir mín (dt. "Meine Mutter") verliehen.
 In Laugarnes in Reykjavík befindet sich ein dem Künstler gewidmetes Museum.

Weblinks
 lso.is: Sigurjón-Ólafsson-Museum

Einzelnachweise

Bildhauer (Island)
Isländer
Geboren 1908
Gestorben 1982
Mann

Sigurjón Ólafsson


Velika nagrada Hrvatske u motokrosu, odnosno Motocross Grand Prix of Croatia ili FIM Croatian Motocross Grand Prix je utrka iz FIM Motocross Grand Prix serije kojom se određuje FIM Svjetski prvak u motokrosu.

Osvajači postolja na utrkama Velike nagrade Hrvatske

MX1 / MXGP (do 250cc/do 450cc)

MX2 (do 125cc/do 250cc)

MX3 (do 500cc/do 650cc)

Statistika
* bez PV

WMX

Bilješke

Zanimljivosti
Mladina je imala pripremljen ugovor s promotorom svjetskog prvenstva Youth Streamom za organizaciju Grand Prix utrka klasa MX1 i MX2 za 2005. godinu, ali su Jaskanci u posljednji trenutak promijenili taj iznimno skup događaj, za trogodišnju kombiniranu priredbu, također vrhunske klase MX3 prvenstva svijeta i prvenstva Europe 125.
U 2004. godini, novoutemeljeni Mladina tim organizirao je dotad najznačajniju priredbu, Kup nacija Europe, najprestižnije natjecanje reprezentacija Starog kontinenta u motokrosu. Za tu organizaciju Jaskanci su dobili priznanja od UEM i FIM, kao najbolji organizatori i domaćini. Na Kupu nacija Europe trijumfirali su Belgijci u sastavu Sven Breugelmans, Danny Theybers i Marvin van Daele, ispred reprezentacija Italije i Njemačke.

Vidi
Hrvatski motociklistički savez
Svjetsko prvenstvo u motokrosu za prikoličare u Hrvatskoj

Izvori

Vanjske poveznice
MXGP

https://www.mxgp.com/results/statistics
http://www.motocross-jasport.com/arhiva_najave_1.html

Međunarodna motociklistička natjecanja u Hrvatskoj
Šport u Jastrebarskom

Velika nagrada Hrvatske u motokrosu


Stråsø Plantage er et dansk naturområde, der ligger på Skovbjerg Bakkeø i Vestjylland. En del af plantagen hører til Natura 2000-område nr. 64. Plantagen, der omfatter mange forskellige naturtyper, er en af de største af sin slags i Danmark med et areal på 3.300 hektar. Området er ejet af den danske stat og administreres under Naturstyrelsen fra Klosterhede Statsskovdistrikt. En stor del af plantagen, primært hedeområder, er fredet. Stråsø Plantage og Vind Hede blev i 2018 udpeget som en del af Danmarks Naturkanon.

Plantagen ligger i tre kommuner: Holstebro (ca. 40 %), Herning (ca. 40 %) og Ringkøbing-Skjern Kommuner (ca. 20 %).

Historie
Fra for cirka 14.000 år siden blev området, der nu er Stråsø Plantage, så småt dækket med planter, hvorpå fulgte forskellige dyrearter, og med dem fulgte mennesket på jagt efter dyrene. Lige øst for plantagen er der fundet spor af en boplads fra stenalderen, lige som der inden for plantagens område findes flere gravhøje fra bronzealderen.

Da jordbrug blev almindeligt, havde bønderne for vane at rydde et stykke skov for at dyrke afgrøder, og når udbyttet blev for småt, fældede de nye områder, hvorpå processen gentog sig. Dette førte efterhånden til, at størstedelen af området blev relativt goldt, hvorpå heden overtog pladsen. Dyrkningen fortsatte, men med beskedent udbytte, og bøndernes dyr græssede på hederne og i engområderne langs vandløbene.

I 1600-tallet nåede heden sin største udbredelse, og helt frem til omkring år 1800 var der hede i cirka 40 % af Jylland. Herefter begyndte man at opdyrke jorden med mere effektive metoder, så der i 1950 blot var 8 % af Jylland, der var hede. Imidlertid er den vestlige del af Jylland ofte udsat for kraftige vestenvinde, der kan forårsage jordfygning, og for at imødegå dette, begyndte staten i anden halvdel af 1800-tallet at opkøbe jordområder og tilplante dem med skove, hvilket beskyttede markerne især øst for skovene. I 1859 var H.C. Andersen forbi området og kunne fra Lærkehøj, omtrent midt i den nuværende plantage, se ud over et gigantisk område, og han blev efter sigende inspireret til at skrive en af sine mest kendte sange, "Jylland mellem tvende have". Også Kaj Munk havde tilknytning til området, idet han i en periode ejede Vind Hede, og derfor har en del af denne hede senere fået navnet Kaj Munks Hede.

I 1891 købte staten hedegården Stråsøgaard, og etableringen af skov begyndte i området. Plantagen fik navn efter gården, og jordopkøb fortsatte i nabolaget til 1940-42. En del af området blev bibeholdt som hede. I 1942 blev Ulfborg Statsskovdistrikt oprettet til bestyring af plantagen.

Plantagen var i 2013 hårdt ramt af den store storm i december 2013, hvor en stor mængde træer væltede.

Naturtyper
Stråsø Plantage er karakteriseret ved, at den består af flere naturtyper fra kulturskov over naturskov, hede med indlandsklit, mose og eng til dyrket agerjord. Kulturskoven er opstået ved beplantning efter etableringen af plantagen. Naturskoven er sandsynligvis rester af den oprindelige skov, der visse steder har fået mulighed for at overleve. Der er flere store heder, hvoraf de tre største er Vind Hede i den østlige del af plantagen samt Nørre og Sønder Vosborg Hede henholdsvis i nordøst og sydøst. Engene er områderne nærmest ved Råsted Lilleå (eller blot Lilleå), som snor sig gennem området og er tilløb til Storå. I små lommer i området er der dyrket agerjord.

Kulturskovene i plantagen består overvejende af nåletræer. I de senere år er kulturskov arealet gradvist reduceret for blandt andet at lade heden overtage et større område.

I området omkring tæt på Lilleå, især på strækningen fra lidt sydøst for Fuglsang Bro og nordvest på til omkring Gosmer Bro finder man områder præget af egekrat. Disse menes at stamme fra den oprindelige skov i området. Egene er her ret små og forkrøblede, hvilket blandt andet skyldes århundreders hugst af træerne samt græssende dyr. Egekrattene er fredede.

Hederne har en langt mere næringsfattig jordbund, og her finder man primært lav bevoksning domineret af lyngarter. Heden plejes for at undgå, at store planter skal komme til at dominere landskabet. Plejen foregår blandt andet ved nedskæring og kontrollerede afbrændinger. Visse steder på hedearealerne, blandt andet omkring Stolbjerg, finder man indlandsklitter og hedesøer. Nogle af klitterne ligger nøgne hen, mens andre er tilvokset med planter fra de omkringliggende heder.

Moser og engarealer i nærheden af Lilleå nyder godt af det stærkt snoede åløb. I de seneste år der etableret genslyngninger, efter at åen i en periode har været rettet ud flere steder.

Flora

Træsorterne i de dyrkede skove omfatter blandt andet bjergfyr, rødgran, ædelgran, kæmpegran, skarntydegran (tsuga), søjlegran (omorika) og sitkagran.

I områderne med naturskov finder man foruden eg også bævreasp og tørst blandt træer. Jordbunden her er mere frodig end de heder, der ligger tætpå, så her finder man småplanter som liljekonval, anemone og kohvede.

På hederne finder man typisk lav bevoksning som klokkelyng, mosebølle, tyttebær, revling og den eneste naturlige højere plante, ene. Blandt de knap så almindelige arter finder man fx guldblomme, tormentil og kattefod. Desuden finder man sjældne arter som vårkobjælde samt forskellige former for gøgeurter samt ulvefod.

En række svampearter findes ligeledes i plantagen, heriblandt rødlistede arter som kantet ridderhat (Tricoloma avernense), duft-ridderhat (Tricholoma matsutake), suppe-ridderhat (Tricholoma apium), blålig og orange korkpigsvamp (Hydnellum caeruleum, Hydnellum aurantiacum).

Fauna

Blandt pattedyr er det kronhjorten, der står særligt markant, og bestanden er i de senere år vokset til over tusind dyr.

Stråsø Plantage var sandsynligvis det første sted, ulven begyndte at yngle i Danmark, da den i 2010'erne igen kom til landet. Det var her, der første gang blev fotograferet ulvehvalpe, og det var også i den sydlige del af området, at en lokal beboer i april 2018 skød en ulv.

Andre større pattedyr, der lever i plantagen, er rådyr, ræv, grævling, odder, hare, mår og egern. Bæveren er i de seneste år kommet til fra det oprindelige udsætningsområde i Klosterhede Plantage og holder til ved Lilleå.

Vind Hede var et af de sidste steder, urfuglen levede naturligt i Danmark, og heden var derfor fredet som urfuglereservat. Den observation af den sky fugl på heden fandt sted i 1996; få år senere, i 2001, blev urfuglen officielt erklæret for uddød i Danmark.

Efter urfuglens forsvinden er det nu stor regnspove, der er den mest markante fugleart, der yngler på Vind Hede. Andre fuglearter på hederne er stor tornskade og natravn. Størstedelen af Vind Hede er beskyttet som vildtreservat, hvilket vil sige, at der ikke er adgang om foråret i yngleperioden, ligesom der resten af tiden kun er begrænset adgang. Ved Lilleå kan man finde isfugle, mens rovfugle som musvåge, duehøg og spurvehøg ligeledes findes i området samt mere sjældent havørn og fiskeørn. Med de seneste års ændring til et mere varieret landskab er der kommet nye fuglearter som grønspætte, sortspætte og ravn til området.

Den ret sjældne trehornede skarnbasse findes på hederne i plantagen. I Lilleå finder man fisk som stalling, bækørred, ål og vildlaks. Den fredede hugorm lever også i hedeområderne. I vandhullerne, der findes forskellige steder i plantagen, kan man finde stor vandsalamander.

Rekreative anvendelser

Den varierede natur i plantagen er velegnet til vandreture, og der er mange stier og skovveje, der gør dette muligt. Der findes tre afmærkede vandreruter i plantagen: Gosmerturen (ca. 6 km), Stolbjergturen (to varianter) og Lystbækturen (3,3 km + 6,7 km samt 0,6 km kørestolsegnet). Derudover er det tilladt at cykle over hele området, idet man skal være opmærksom på, at der overvejende er tale om grusveje. Vandring og cykling kan kombineres med geocaching, idet der er flere mål herfor i plantagen. Der findes tre lejrpladser i området, hvor det er muligt at tænde bål.

Badning er muligt i en badesø i områdets nordvestlige del. Lystfiskeri er mulig med fiskekort i Lilleå, mens de mange fiskesøer ikke rummer fisk. Nogle af lodsejerne inden for plantagens område ejer jagten der, mens andre dele udbydes som dagjagt. De vigtigste jagtdyr er kronhjorte, rådyr, harer og ræve.

Kørsel på mountainbike er mulig på en bane anlagt i et bakket terræn øst for Sønder Vosborg Hede. Desuden er ridning og kørsel med hestevogne mulig på vejene og brandbælter.

Endelig kan nævnes, at det er muligt at blukke bær og planter i skoven. Især tyttebærplukning er eftertragtet på hederne, hvilket understøttes ved, at de skovveje, der ellers ikke er åbne for almen trafik, hvert år åbnes for bilkørsel i den sidste weekend i august for at gøre adgangen lettere. Også svampeplukning er mulig, og det er ikke svært at finde kantareller og rørhatte i området. Blomster og andre planter kan plukkes, idet man skal være opmærksom på de fredede arter (heriblandt vårkobjælde, gøgeurter og arter af ulvefod).

Kommerciel udnyttelse
Plantagen er ud over at være rekreativt område også basis for skovdrift, hvor der fældes træ til tømmer og juletræer og klippes grangrene til julepynt. Skovens drift sker med skyldig hensyn til dyrelivet og biodiversiteten, og som en sideeffekt er de store skov- og hedearealer med til at sikre rent drikkevand.

Blandt de aktiviteter, der foregår i plantagen, er frøavl og forsøgsarbejde med en række træsorter.

Noter

Referencer

Eksterne henvisninger
 Stråsø Plantage, Naturstyrelsen
 Vind Hede og Stråsø Plantage under Danmarks Naturkanon hos Naturstyrelsen

Vildtreservater i Danmark
Skove i Danmark
Naturkanon
Herning Kommunes geografi
Holstebro Kommunes geografi
Ringkøbing-Skjern Kommunes geografi

Stråsø Plantage


A Classe Sovetsky Soyuz, designada oficialmente como Projeto 23, foi uma classe de couraçados planejada para a Marinha Soviética. Quinze embarcações foram originalmente concebidas, mas apenas quatro tiveram suas obras iniciadas entre 1938 e 1940 antes da Segunda Guerra Mundial: Sovetsky Soyuz, Sovetskaya Ukraina, Sovetskaya Rossiya e Sovetskaya Belorussiya, porém nenhuma foi finalizada. Os navios foram encomendados em resposta a novos couraçados alemães sendo construídos e os soviéticos inicialmente procuraram obter projetos ou as próprias embarcações no exterior, mas acabaram decidindo seguir com um projeto próprio que sofreu várias mudanças.

Os couraçados da Classe Sovetsky Soyuz, de acordo com o projeto revisado em 1941, seriam armados com nove canhões de 406 milímetros montados em três torres de artilharia triplas. Teriam um comprimento de fora a fora de 269 metros, boca de 38 metros, calado de dez metros e um deslocamento carregado de mais de 65 mil toneladas. Seus sistemas de propulsão seriam compostos por seis caldeiras a óleo combustível que alimentariam três conjuntos de turbinas a vapor, que por sua vez girariam três hélices até uma velocidade máxima de 28 nós (52 quilômetros por hora). Os navios teriam um cinturão principal de blindagem que ficaria entre 180 e 420 milímetros de espessura.

As construções foram marcadas por grandes dificuldades, já que os estaleiros e indústrias soviéticas relacionadas não tinham a capacidade de lidar com a construção de embarcações tão grandes. O Sovetskaya Belorussiya foi cancelado após um ano de obras depois de várias falhas de construção terem sido encontradas. As obras dos três restantes foram suspensas depois da invasão alemã da União Soviética em junho de 1941 na Segunda Guerra Mundial e nunca foram retomadas. O Sovetskaya Ukraina e o Sovetskaya Rossiya foram desmontados após a guerra em 1947, já o Sovetsky Soyuz foi desmontado no ano seguinte depois de propostas para finalizá-lo não terem sido levadas adiante.

Desenvolvimento
Os trabalhos de projeto em um novo couraçado para a Marinha Soviética começaram em 1935 em resposta a novos couraçados sendo construídos e planejados pela Alemanha, com os soviéticos fazendo grandes esforços na Itália e nos Estados Unidos para comprarem projetos ou até mesmo os navios no final da década de 1930. O estaleiro italiano Gio. Ansaldo & C. propôs um navio com 43 mil toneladas de deslocamento padrão e nove canhões de 406 milímetros, similar ao couraçado italiano , então em construção no estaleiro. A empresa de arquitetura naval norte-americana Gibbs & Cox apresentou quatro projetos: um era de um couraçado convencional e os outros três eram híbridos que combinavam o armamento de um couraçado com um convés de voo acima da superestrutura central capaz de operar trinta aeronaves. Entretanto, os soviéticos decidiram seguir em frente com projetos próprios.

O primeiro Requerimento Técnico-Tático para o projeto de um couraçado grande foi emitido em 21 de fevereiro de 1936, mas era ambicioso em demasia, especificando nove canhões de 460 milímetros, uma velocidade de 36 nós (67 quilômetros por hora) e um deslocamento de 55 mil toneladas. Os requerimentos foram revisados em maio pelo almirante de frota Vladimir Orlov, o comandante da Marinha Soviética, que reduziu a velocidade para trinta nós (56 quilômetros por hora). Orlov reduziu o tamanho para 45 mil toneladas e os canhões principais para 406 milímetros alguns meses depois. A União Soviética assinou pouco depois o Acordo Naval Quantitativo Anglo-Soviético de 1937 em que concordava em seguir os termos do Segundo Tratado Naval de Londres, que limitava o deslocamento de couraçados a 36 mil toneladas, porém conseguiram adicionar a provisão de que poderiam construir navios sem limitações para enfrentar a Marinha Imperial Japonesa caso notificassem os britânicos antes. Outro Requerimento Técnico-Tático foi aprovado por Orlov em 3 de agosto para embarcações de 41,5 mil toneladas e armadas com nove canhões de 406 milímetros, doze canhões de 152 milímetros, doze canhões de 100 milímetros e quarenta canhões de 37 milímetros, mais uma espessura máxima de blindagem de 380 milímetros e velocidade de trinta nós (56 quilômetros por hora).

O projeto KB-4, apresentado pelo escritório de projeto do Estaleiro Nº 189, foi selecionado para ser melhor desenvolvido, porém seus principais projetistas estavam convencidos de que apenas um navio maior poderia cumprir os ambiciosos requerimentos. Eles conseguiram um acordo em 22 de novembro de 1936 para aumentar a espessura da blindagem do convés e aumentar o deslocamento para aproximadamente 47 mil toneladas. Os trabalhos de projeto prosseguiram e o trabalho técnico foi finalizado em abril de 1937 para um couraçado de 47,7 mil toneladas, porém seus projetistas continuaram a defender um navio maior. A questão foi resolvida pelo secretário-geral Josef Stalin durante uma reunião em 4 de julho, quando ele concordou em aumentar o deslocamento para por volta de 56 mil toneladas. Isto forçou o recomeço dos trabalhos de projeto.

A época do novo projeto coincidiu com o Grande Expurgo, que estava se espalhando pelas patentes militares e indústrias relacionadas. O prazo original de 15 de outubro para a finalização do trabalho de projeto foi perdido e uma versão incompleta foi apresentada à Administração de Construção Naval no mês seguinte. Várias detalhes ainda precisavam ser definidos, incluindo o projeto final do maquinário, as armas de 152 milímetros e as montagens de 100 milímetros. Enquanto isso, testes amplos e caros foram realizados sobre o formato do casco, blindagem do convés e proteção subaquática. Vinte e sete milhões de rublos foram gastos em trabalhos experimentais apenas em 1938. Mais de cem miniaturas do casco foram testadas para encontrar o melhor formato e duas miniaturas em escala um para dez foram construídas em Sebastopol para testar sua manobrabilidade. Um antigo barco a vapor foi equipado com uma réplica do projeto da blindagem do convés e testado contra uma bomba de quinhentos quilogramas, que mostrou que uma arma desse tipo poderia penetrar tanto o convés superior de quarenta milímetros quanto o inferior de cinquenta milímetros antes de explodir no convés blindado. O convés blindado principal foi elevado em um convés por consequência de um convés contra estilhaços ter sido adicionado embaixo a fim de impedir que qualquer bomba ou estilhaço penetrasse o convés blindado. A proteção subaquática foi testada em quinze modelos em escala de um para cinco e duas barcas experimentais em tamanho real. Estes testes mostraram que o sistema antitorpedo de muitas anteparas era superior ao italiano Sistema Pugliese de um grande tubo preenchido com tubos menores selados, porém nessa altura já era muito tarde para incorporar essas experiências, pois as construções já estavam em andamento quando os resultados dos testes foram finalizados no final de 1939.

Um projeto revisado foi aprovado em 28 de fevereiro de 1938 e o primeiro navio teve seu batimento de quilha em 15 de julho, mas até mesmo este projeto estava incompleto e seria depois revisado. Testes com lanchas a motor de formato similar sugeriram que a eficiência de propulsão do casco seria de um nó (1,9 quilômetros por hora) a menos do que o planejado, com isto sendo aceito na revisão de novembro de 1938 como uma velocidade máxima de 27,5 nós (50,9 quilômetros por hora). Entretanto, um novo projeto de hélice mostrou-se ser mais eficiente e foi previsto que a velocidade subiria para 28 nós (52 quilômetros por hora). Outra mudança foi a remoção do leme central quando testes mostraram que os dois lemes laterais não poderiam mover a embarcação caso o central travasse. O peso na popa foi calculado como estando em excesso, produzindo uma inclinação para ré. Para resolver isto, as duas torres de artilharia montadas no tombadilho foram removidas e o peso do cinturão de blindagem na área da terceira torre de artilharia principal foi diminuído, porém esta decisão foi revertida e as mudanças restauradas em 14 de janeiro de 1941 por decisão do Comitê de Defesa Estatal. Isto forçou uma revisão do arranjo das aeronaves, com a catapulta de lançamento precisando ser removida da linha central do tombadilho; em vez disso, duas catapultas foram adicionadas nas laterais.

Projeto

Características

Como projetados, os navios da Classe Sovetsky Soyuz teriam 269,4 metros de comprimento de fora a fora. Sua boca seria de 38,9 metros e o calado de 10,4 metros quando totalmente carregados com suprimentos de combate. O deslocamento padrão seria de  toneladas e o deslocamento carregado de  toneladas, porém estimativas de peso feitas em 1940 mostraram que seus deslocamentos poderiam ser de mais de sessenta mil toneladas padrão e 67 mil toneladas carregado.

O formato do casco seria encorpado, especialmente nos depósitos de munição dianteiros, onde o sistema de proteção antitorpedo adicionaria largura com a boca. Como a razão de comprimento-boca seria relativamente baixa em 7,14:1, isto significava que turbinas muito poderosas seriam necessárias para que até mesmo velocidades modestas fossem alcançadas. Stalin tinha decidido que a Classe Sovetsky Soyuz usaria três eixos de hélices em vez de quatro, aumentando a carga em cada eixo e reduzindo a eficiência da propulsão, apesar disso também reduzir o comprimento da cidadela blindada e consequentemente o deslocamento geral. Suas alturas metacêntricas foram projetadas para ficar em 3,4 metros e o diâmetro tático foi estimado em aproximadamente 1 170 metros.

Os couraçados operariam de dois a quatro hidroaviões KOR-2 que seriam lançados de duas catapultas instaladas na popa. Dois hangares ficariam na extremidade de ré do castelo da proa para que dois aviões pudessem ficassem abrigados dentro. Também haveriam dois guindastes na extremidade dianteira do tombadilho para içar as aeronaves da água.

Propulsão
Segundo o historiador Stephen McLaughlin, o arranjo dos maquinários "proporcionava boa dispersão dos espaços de maquinários, mas ao custo de eixos laterais muito longos". Os compartimentos das turbinas para as hélices laterais ficariam à frente da sala de caldeiras nº 1 e a ré do depósito de munição da segunda torre de artilharia. A sala de máquinas para a turbina da hélice central ficaria entre as salas de caldeiras nº 2 e nº 3. Isto significava que os eixos das hélices laterais correriam embaixo das salas das caldeiras.

As turbinas a vapor e as licenças para construí-las originalmente seriam encomendadas da britânica Cammell Laird, porém o custo de setecentas mil libras era mais do que os soviéticos queriam pagar. Em vez disso elas foram compradas por quatrocentas mil libras da suíça Brown Boveri, usando as informações técnicas adquiridas da Cammell Laird. Quatro turbinas com engrenagem de redução simples e redução de impulso foram encomendadas, três equipariam o Sovetskaya Rossiya e a outra serviria de modelo para uma fábrica em Carcóvia que construiria as restantes. As três turbinas juntas produziam 201 mil cavalos-vapor (150 mil quilowatts) de potência. Seis caldeiras triangulares de tubos d'água dividas proporcionariam o vapor para as turbinas a uma pressão de 37 quilogramas por centímetro quadrado e a uma temperatura de 380 graus Celsius.

A velocidade máxima dos couraçados da Classe Sovetsky Soyuz foi estimada em 28 nós com o projeto revisado da hélice, porém forçar as máquinas produziria um nó a mais. A capacidade normal de óleo combustível era de 5 280 toneladas, o que dava uma autonomia estimada de 6,3 mil milhas náuticas (11,7 mil quilômetros) a uma velocidade de 14,5 nós (26,9 quilômetros por hora) ou 1 890 milhas náuticas (3,5 mil quilômetros) em velocidade máxima. A capacidade máxima de combustível era de 6 440 toneladas, proporcionando uma autonomia de 7 680 milhas náuticas (14 220 quilômetros) a 14,5 nós ou 2 305 milhas náuticas (4 270 quilômetros) em velocidade máxima.

Armamento

O armamento principal consistiria em três torres de artilharia MK-1 movidas eletricamente, cada uma com três canhões B-37 calibre 50 de 406 milímetros. As armas poderiam abaixar até dois graus negativos e elevar até 45 graus. Seu ângulo de recarregamento fixo seria de seis graus e sua cadência de tiro variaria de acordo com o tempo necessário para mirar novamente. Esta cadência variaria de dois a 2,6 disparos por minuto dependendo da elevação. Os canhões poderiam se elevar a uma velocidade de 6,2 graus por segundo e a torre giraria a 4,55 graus por segundo. Cada arma teria a sua disposição cem projéteis. Estes pesariam  quilogramas e teriam uma velocidade de saída de 830 metros por segundo, o que proporcionaria um alcance de 45,6 quilômetros.

O armamento secundário consistiria em doze canhões B-38 calibre 57 de 152 milímetros montados em seus torres de artilharia Mk-4 duplas. Eles poderiam abaixar até cinco graus negativos e elevar até 45 graus. Seu ângulo de recarregamento seria de oito graus. Sua cadência de tiro também variaria com a elevação e ficaria entre 4,8 a 7,5 disparos por minuto. Cada arma teria a sua disposição 170 projéteis. As torres poderiam elevar as armas em treze graus por segundo e girariam em seis graus por segundo. Seu alcance máximo seria de aproximadamente trinta quilômetros disparando um projétil de 55 quilogramas a uma velocidade de saída de 950 metros por segundo.

O armamento antiaéreo pesado teria doze canhões de duplo-propósito B-34 calibre 56 de 100 milímetros montados em seis torres de artilharia MZ-14 duplas. Cada arma teria a sua disposição quatrocentos projéteis. A construção das embarcações começou com apenas quatro torres, mais duas extras foram restauradas ao tombadilho em janeiro de 1941. Elas poderiam abaixar até oito graus negativos e elevar até 85 graus. As torres poderiam girar a doze graus por segundo e as armas elevar a dez graus por segundos. Os canhões disparariam projéteis altamente explosivos de 15,6 quilogramas a uma velocidade de saída de 895 metros por segundo. O alcance máximo contra alvos de superfície seria de 22 241 metros, mas o alcance máximo contra alvos aéreos seria de 9 895 metros, que era o limite de tempo antes de seus estopins detonarem.

A defesa antiaérea leve teria quarenta canhões 70-K de 37 milímetros em dez montagens 46-K quádruplas. Cada arma receberia 1,8 mil projéteis. Inicialmente, apenas oito montagens foram planejadas quando as obras nos navios começaram, porém mais duas montagens foram adicionadas posteriormente, provavelmente em janeiro de 1941, uma em cada lado da superestrutura dianteira. Cada montagem seria totalmente fechada para proteger os tripulantes da onda de choque dos canhões maiores e contra estilhaços. Cada canhão dispararia um projétil de 732 gramas a uma velocidade de saída de 880 metros por segundo. Seu alcance antiaéreo efetivo era de quatro quilômetros.

Cada torre de artilharia principal teria um telêmetro DM-12 de doze metros para uso em controle local, porém de forma geral elas seriam controladas por três diretórios de controle de disparo KDP-8. Estes teriam dois telêmetros estereoscópicos de oito metros, um para rastrear o alvo e outro para medir a distância da queda dos projéteis. Dois destes seriam protegidos por vinte milímetros de blindagem e ficariam montados no alto da superestrutura de ré e no mastro. O terceiro ficaria no topo da torre de comando e seria protegido por cinquenta milímetros de blindagem. Também usariam um computador mecânico TsAS-0 para gerar soluções de disparo. Quatro diretórios KDP-4t-II, cada um com dois telêmetros de quatro metros, controlariam o armamento secundário. Dois ficariam em cada lado do mastro e os restantes em cada lado da chaminé de ré. Três diretórios SPN-300, cada um com um telêmetro de quatro metros, controlariam o armamento antiaéreo. Um ficaria em cada lado da chaminé dianteira e o terceiro no topo da superestrutura de ré.

Blindagem
As siderúrgicas de blindagem soviéticas mostraram-se incapazes de produzir placas de aço cimentado mais espessas do que 230 milímetros, forçando a decisão em novembro de 1940 de substituir todas as placas cimentadas de grossura maior que duzentos milímetros por placas de aço endurecido, que tinham uma resistência muito menor do que as cimentadas. As siderúrgicas tendiam a compensar ao produzirem as placas grossas mais duras, mas isto frequentemente as deixavam mais quebradiças e muitas não foram aprovadas nos testes de aptidão. Isto teria reduzido significativamente o nível de proteção da Classe Sovetsky Soyuz em combate.

Os navios dedicariam um peso total de  toneladas para proteção de blindagem, um peso ligeiramente maior do que aquela da mais pesada Classe Yamato japonesa, que era de  toneladas. A blindagem tinha a intenção de resistir a projéteis de 406 milímetros e bombas de quinhentos quilogramas, especialmente de projéteis disparados de orientações dianteiras entre 35 e cinquenta graus a partir da linha central. Isto levaria a situação muito incomum em que a espessura do cinturão de blindagem aumentaria em direção da proa para compensar o estreitamento do casco próximo dos depósitos de munição dianteiros, que precisavam ser compensados pela blindagem mais espessa. O cinturão teria 148,4 metros de comprimento e cobriria 57 por cento de todo o comprimento da linha de flutuação. Ficaria inclinado em cinco graus para aumentar a resistência contra projéteis em trajetória reta. Ele teria 375 milímetros de espessura sobre as salas de máquinas e aumentaria em degraus até ficar com 420 milímetros sobre os depósitos de munição dianteiros. Sobre o depósito de munição de ré teria 380 milímetros de espessura. O cinturão continuaria adiante dos depósitos dianteiros com 220 milímetros de espessura e terminaria em uma antepara transversal acentuadamente inclinada com 285 milímetros que reduziria para 250 milímetros nos conveses inferiores, onde continuaria até o fundo interior com 75 milímetros de espessura. Adiante dessa antepara ficaria um cinturão contra estilhaços de vinte milímetros que seguiria até a proa. O cinturão principal desceria do convés superior para o convés principal na terceira torre de artilharia a fim de reduzir peso. Esse "degrau" seria protegido por placas de 180 milímetros. Uma antepara transversal de 365 milímetros separaria a terceira torre de artilharia das laterais da embarcação. A parte principal da cidadela blindada seria fechada por uma antepara dianteira de 230 milímetros e uma traseira de 180 milímetros, ambas de aço homogêneo. Blindagem de 25 milímetros contra estilhaços cobriria a parte superior da cidadela.

O castelo da proa teria uma proteção de 25 milímetros, enquanto o convés superior teria 155 milímetros sobre a cidadela. Abaixo ficaria um convés de cinquenta milímetros que serviria de convés contra estilhaços. O convés superior teria cem milímetros de espessura sobre a extensão de 220 milímetros do cinturão. A extremidade inferior do cinturão de estilhaços dianteiro se encontraria com um convés arqueado de 65 milímetros. Outro convés arqueado de mesma espessura cobriria a popa atrás da antepara transversal.

A dianteira das torres de artilharia principais teriam 495 milímetros de espessura, enquanto as laterais e os tetos teriam 230 milímetros. Placas de 180 milímetros protegeriam as saídas dos canhões e anteparas de sessenta milímetros separariam uma arma da outra. As barbetas teriam 425 milímetros de espessura acima do convés superior. As torres secundárias teriam frentes de cem milímetros e laterais de 65 milímetros. Suas barbetas teriam cem milímetros de espessura, porém reduzida para 65 milímetros do lado de bordo. As torres das armas de 100 milímetros teriam frentes, laterais, tetos e barbetas com cem milímetros de espessura. A torre de comando dianteira teria paredes com 425 milímetros de espessura, enquanto a torre de ré teria uma proteção de 220 milímetros. A ponte de comando teria uma blindagem de 75 milímetros.

O sistema de defesa antitorpedo foi projetado para aguentar torpedos com ogivas equivalentes a 750 quilogramas de TNT. As embarcações tinham a intenção de permanecerem flutuando com quaisquer cinco compartimentos adjacentes inundados ou com três acertos de torpedo e a destruição da lateral desprotegida acima da linha d'água. O Sistema Pugliese protegeria 123 metros da seção central. Na extremidade de ré haveria um sistema de proteção com várias anteparas que seguiria por mais 33 metros a partir do Sistema Pugliese. A profundidade do sistema seria de 8,2 metros a meia-nau, porém reduziria para sete metros na proa e popa. As placas externas teriam uma espessura entre onze e catorze milímetros, enquanto o fundo interior teria sete milímetros. O cilindro do Sistema Pugliese também teria sete milímetros, enquanto a antepara principal semicircular teria 35 milímetros com uma antepara reta de dez milímetros atrás. O cilindro teria 3,15 metros de diâmetro e seria preenchido por óleo combustível ou água.

Construção

O plano de construção naval de agosto de 1938 previa um total de quinze couraçados da Classe Sovetsky Soyuz, com este esquema sendo reduzido ligeiramente para catorze no plano de agosto do ano seguinte. Oito navios deveriam ter sua construção iniciada antes de 1942, com os seis restantes até 1947. Entretanto, apenas quatro tiveram suas obras iniciadas antes do início da Segunda Guerra Mundial ter feito os soviéticos reavaliarem seus planos. Uma ordem assinada por Stalin e Viatcheslav Molotov, o Presidente do Conselho dos Comissários do Povo, emitida em 19 de outubro de 1940 afirmou que nenhum novo couraçado deveria ter sua construção iniciada a fim de concentrar nas obras de navios menores, além de que provavelmente mais recursos eram necessários para o Exército Soviético. Também foi dada a ordem para que um dos couraçados em construção fosse desmontado.

As indústrias de construção naval e relacionadas soviéticas mostraram-se incapazes de aguentar a construção de tantos navios enormes ao mesmo tempo. Os maiores navios de guerra construídos na União Soviética antes de 1938 tinham sido os seis cruzadores pesados da Classe Kirov com oito mil toneladas, e mesmo estes sofreram de vários problemas de produção. Entretanto, a liderança soviética aparentemente ignorou as dificuldades encontradas na construção da Classe Kirov ao encomendaram catorze embarcações mais de oito vezes maiores. A construção de mais dois navios planejados para o Estaleiro Nº 194 em Leningrado e para o Estaleiro Nº 200 em Nikolaev precisaram ser transferidos para o recém-inaugurado Estaleiro Nº 402 em Molotovsk porque os estaleiros já existentes não poderiam ser expandidos para lidar com tantas embarcações grandes. Componentes dos couraçados tinham que ser produzidos em Leningrado e enviados para Molotovsk pelo Canal Mar Branco–Báltico. Além disso, as instalações da Nikolaev mostraram-se muito mal equipadas para montar as torres de artilharia de 406 milímetros, enquanto os eixos das hélices precisaram ser encomendados em 1940 na Alemanha e nos Países Baixos, pois as empresas nacionais já estavam sobrecarregadas com encomendas. Aço para construção naval estava em escassez em 1940 e várias encomendas foram rejeitadas porque não cumpriam as especificações. A produção de placas de blindagem foi ainda mais problemática, com apenas 1,8 mil toneladas das antecipadas dez mil tendo sido entregues até 1939, com mais da metade tendo sido rejeitada.

Problemas com os maquinários provavelmente teriam atrasado a entrega das embarcações para além das datas originalmente projetadas de 1943 e 1944. Três turbinas foram entregues pela Brown Boveri em 1939 em Arcangel para instalação no Sovetskaya Rossiya, porém a fábrica da Kharkhovskii nunca conseguiu completar uma única turbina antes da invasão alemã da União Soviética em junho de 1941. Um protótipo de caldeira deveria ter sido construído em terra para avaliação, mas isto só foi finalizado no início de 1941, complicando ainda mais os planos de produção. A construção dos três couraçados restantes foi suspensa em 10 de julho de 1941 e o Sovetsky Soyuz foi colocado em conservação de longo-prazo por ser o mais avançado nas obras. Entretanto, todos foram removidos do registro naval em 10 de setembro.

Navios
O Sovetsky Soyuz (Советский Союз) teve seu batimento de quilha formal em 15 de julho de 1938 no Estaleiro Nº 189 em Leningrado, porém há evidências que sugerem que sua construção começou na verdade em janeiro de 1939 quando sua rampa de lançamento foi finalizada, os guindastes necessários foram erguidos e os desenhos de construção completados. Estima-se que estava 21,19 por cento completo quando a guerra começou, com  toneladas de aço montados na rampa. Foi apenas levemente danificado por ataques aéreos e bombardeios alemães, com alguns de seus materiais tendo sido usados durante o Cerco de Leningrado, fazendo com que estivesse aproximadamente 19,5 por cento completo ao final do conflito. Foi considerado finalizá-lo, porém isto teve oposição já que ele era considerado obsoleto diante das experiências adquiridas na guerra. A decisão para desmontá-lo foi adiada pois Stalin desejava que um dos membros da classe fosse finalizado. A ordem de desmontagem foi dada em 29 de maio de 1948.

O Sovetskaya Ukraina (Советская Украина) teve seu batimento de quilha em 31 de outubro de 1938 no Estaleiro Nº 198 em Nikolaev. Estava 17,98 por cento completo quando a guerra começou com treze mil toneladas de aço montadas na rampa. Houve alguns esforços para lançá-lo ao mar, porém poucos trabalhos tinham sido feitos para dragar o rio ao final da rampa de lançamento. Foi capturado pelos alemães em 18 de agosto de 1941 e as tropas soviéticas em retirada levemente danificaram o casco. Os alemães desmontaram 61 metros da proa e trinta metros da popa para uso em suas fortificações. Os alemães evacuaram Nikolaev em 17 de março de 1944 e demoliram os blocos de suporte de bombordo, criando um adernamento de cinco a dez graus, fazendo com que o casco tivesse perda total. A ordem de desmontagem foi dada em 27 de março de 1947.

O Sovetskaya Rossiya (Советская Россия) teve seu batimento de quilha em 22 de julho de 1940 no Estaleiro Nº 402 em Molotovsk. Estava apenas 0,97 por cento completo ao final da guerra com  toneladas de aço montados e também recebeu ordem de desmontagem em 27 de março de 1947. O Sovetskaya Belorussiya (Советская Белоруссия) teve seu batimento de quilha em 21 de dezembro de 1939 no Estaleiro Nº 402 em Molotovsk, porém sua construção foi suspensa em meados de 1940 quando foi descoberto que aproximadamente setenta mil rebites usados nas placas do casco eram de baixa qualidade. Isto provavelmente influenciou a decisão de cancelá-lo em 19 de outubro de 1940, levando a sua desmontagem. Materiais que iriam para sua construção foram em vez disso usados em baterias flutuantes no Cerco de Leningrado. O Sovetskaya Gruziya (Советская Грузия) teve seu batimento de quilha planejado para 1941 no Estaleiro Nº 200 em Nikolaev, porém foi cancelado devido à invasão alemã.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Classes de couraçados
Propostas de navios
Couraçados da Marinha Soviética

Classe Sovetsky Soyuz


L'équipe de Zambie féminine de hockey sur gazon est la sélection nationale de la Zambie représentant le pays dans les compétitions internationales féminines de hockey sur gazon.

Palmarès

Jeux olympiques
La Zambie n'a jamais participé à un tournoi féminin de hockey sur gazon des Jeux olympiques.

Coupe du monde
La Zambie n'a jamais participé à la Coupe du monde.

Coupe d'Afrique des nations
1990 :
2017 : Forfait
2022 :

Notes et références

Zambie
Équipe de Zambie
Hockey sur gazon en Zambie

Équipe de Zambie féminine de hockey sur gazon


Kumstvo je društveni odnos koji se uspostavlja među pojedincima i obiteljima prilikom krštenja, krizmanja, vjenčanja i prvoga šišanja djeteta. U većini je hrvatskih krajeva bilo uobičajeno da se kumstvo uzvraća, odnosno da dvije obitelji (kuće) godinama međusobno kumuju, zbog toga su se i svi članovi tih obitelji međusobno nazivali kumovima.

U kršćanskim denominacijama, kum je osoba koja svjedoči krštenju djeteta i kasnije je voljan pomoći u njegovoj katehezi, kao i njegovoj cijeloživotnoj duhovnoj formaciji. U prošlosti, u nekim zemljama, uloga je nosila neke pravne obveze, kao i vjerske odgovornosti. I u vjerskim i u građanskim pogledima, kum je obično osoba koju su odabrali roditelji da se zanima za djetetov odgoj i osobni razvoj, da ponudi mentorstvo ili zahtijeva zakonsko skrbništvo nad djetetom ako se nešto dogodi roditeljima. Dijete je kumče.

U Katoličkoj Crkvi, traži se »da je kum katolik, potvrđen i već pričešćen i da provodi život u skladu s vjerom i preuzetom službom«. Dakle, da budu kumovi isključeni su katolici takozvani »javni grešnici«, oni koji tvrdokorno ustraje u očito teškom grijehu. Tako npr. ne mogu biti kumovi oni koji su sklopili samo građansku ženidbu ili oni koji su se rastali pa ponovno građanski vjenčali ili žive zajedno ili oni koji javno, notorno pripadaju ili šire materijalističke i bezbožničke ideologije, koji su tražili ispis iz matice krštenih, koji se javno odriču katoličke vjere ili pripadnosti Katoličkoj Crkvi.

Još u 2. stoljeću, kod krštenja dojenčadi, postao je zahtjev da odrasla osoba preuzme duhovni odgoj djeteta. Te osobe ispovijedile su vjeru i djelovale kao jamci djetetovih duhovnih uvjerenja. U početku su to bili roditelji djeteta, kao što je 408. godine naglasio sveti Augustin koji je sugerirao da bi to, čini se iznimno, mogle biti i druge osobe. U roku od jednog stoljeća, Corpus Juris Civilis pokazuje da su roditelji gotovo potpuno zamijenjeni u ovoj ulozi. Ovo je razjašnjeno 813. godine kada je Sinoda u Mainzu zabranila biološkim roditeljima da kumuju vlastitoj djeci. Do 5. stoljeća, kumovi su nazivani "duhovnim očevima", a do kraja 6. stoljeća nazivani su "suradnici", što sugerira da se na njih gledalo kao na duhovne suroditelje. Justinijanov dekret iz 530. godine zabranio je brak između kumova i kumčeta, a te su se prepreke nastavile umnožavati sve do 11. stoljeća, zabranjujući brak između prirodnih i duhovnih roditelja ili onih koji su s njima izravno povezani. Kako se sveta potvrda pojavila kao odvojeni obred od krštenja od 8. stoljeća, pojavio se i drugi skup kumova, sa sličnim zabranama.

Krizmanik na ima i kuma/kumu, koji ga prati na krizmu. Kod krizme kum/kuma drži desnu ruku na desnom ramenu krizmanika. Kum mora biti katoličke vjere i prethodno krizman.

Sklapanje ženidbe uključuje da uz posvećenoga službenika Crkve budu prisutna još dva svjedoka - kumovi. Svjedoci – vjenčani kumovi – imaju ulogu da pred crkvenom zajednicom mogu potvrditi kako je obavljeno sklapanje određene ženidbe, pa moraju imati samo one kvalitete koje se i inače traže za bilo kojega svjedoka i svjedočenje. To znači da je dovoljno da su napunili 14 godina (što traži crkveni kanon 1550 u prvom paragrafu), da su sposobni vidjeti i čuti – zapravo zapaziti – što se pred njima događa, i da su u stanju shvatiti kako se radi o sklapanju ženidbe između određenog muškarca i određene žene.

Običaj šišanog kumstva specifičan je tradicijski običaj sa svrhom uspostavljanja nekrvnog srodstva. Praćen je različitim obredima prvog šišanja djeteta, za tu priliku posebno određene  osobe (šišanog kuma ili kume).

Izvori

Antropologija
Obiteljsko pravo
Kršćanski sveti sakramenti

Kumstvo


Les cartilages de Meckel sont des éléments cartilagineux issus du premier arc branchial.

Évolution embryologique
L'ossification de l'extrémité dorsale du cartilage de Meckel donne le marteau et l'enclume.

Son extrémité ventrale donne avec son symétrique la symphyse de la mandibule et s'ossifie pour former la partie de la mandibule qui contient les incisives.

La partie intermédiaire du cartilage disparaît.

La partie immédiatement adjacente au marteau est remplacée par une membrane fibreuse, qui constitue le ligament sphéno-mandibulaire.

Historique
Johann Friedrich Meckel (dit Meckel le Jeune) découvrit ce cartilage en 1820.

Évolution
Le cartilage de Meckel est un élément de cartilage à partir duquel les mandibules des vertébrés ont évolué.

À l'origine, chez les premiers poissons, c'était le plus bas des deux cartilages qui soutenait le premier arc branchial. Puis il s'est allongé et renforcé et a acquis des muscles capables de fermer la mâchoire en développement.

Chez les premiers poissons et chez les chondrichtyens (poissons cartilagineux tels que les requins ), le cartilage de Meckel est resté le composant principal de la mâchoire inférieure.

Mais dans les formes adultes des ostéichthyens (poissons osseux) et de leurs descendants ( amphibiens, reptiles, oiseaux, mammifères ) le cartilage de l'embryon s'ossifie.

Chez tous les tétrapodes, ce cartilage s'ossifie partiellement et devient l'os articulaire, qui fait partie de l'articulation de la mâchoire chez tous les tétrapodes à l'exception des mammifères.

Dans certains groupes de mammifères éteints comme les eutriconodontes, le cartilage de Meckel reliait encore les os de l'oreille à la mâchoire.

Galerie

Notes et références

Crâne

Cartilage de Meckel


Cry Baby je prvi studijski album Melanie Martinez koji je objavljen 14. kolovoza 2015. godine. Glavni singl izdan za albuma je Pity Party. Objavljen je 2. lipnja 2015. godine zajedno s glazbenim videom. Drugi singl nosi naziv Soap izdan 10. srpnja 2015. godine te zadnji službeni singl izdan je 31. srpnja 2015. godine, 14 dana prije nego što će album biti izdan. Zadnji singl nosi naslov Sippy Cup koji je nastavak od njezine debi pjesme Dollhouse.

Popis pjesama

1. Cry Baby (Melanie Martinez)
2. Dollhouse (Martinez, Dussolliet, Sommers)
3. Sippy Cup (Martinez, Dussolliet, Sommers)
4. Carousel (Martinez, Dussolliet, Sommers)
5. Alphabet Boy (Martinez, Dussolliet, Sommers)
6. Soap (Martinez, Emily Warren, Kyle Shearer)
7. Training Wheels (Martinez, Scott Hoffman)
8. Pity Party (Christopher Baran, Kara DioGuardi, John Gluck, Wally Gold, Seymour Gottlieb, Martinez, Herb Wiener)
9. Tag, You're It (Scott Harris, Martinez, Rick Markowitz)
10. Milk and Cookies (Martinez, Dussolliet, Markowitz)
11. Pacify Her (Martinez, Chloe Angelides, Learry)
12. Mrs. Potato Head (Martinez, Dussolliet, Sommers)
13. Mad Hatter (Martinez, Dussolliet, Bryan Fryzel, Aaron Kleinstub)

Koncept albuma
Album je izdan 14. kolovoza 2015. godine. Cry Baby je debitirao s brojem 6 na Billboard 200. U prosincu objavila je pjesmu "Gingerbread Man" koji sadržava božićnu tematiku, pjesma je bila besplatan za skinuti na iTunes. U jednom razgovoru Melanie je izjavila da će za svaku pjesmu s albuma koji sadrži 13 pjesama snimiti video. Teme iz albuma Cry Baby su mješavina djetinjstva sa situacijama adolescenata. Cry Baby govori o tome kako je emocionalna i plačljiva pa iz toga proizlazi inspiracija za Cry Baby koja predstavlja nju.  Predstavlja se kao alter ego i protagonist albuma te sebe još opisuje kao fiary tale verzija same sebe. Mama, tata i brat od Cry baby se metaforički spominju u pjesmama "Dollhouse", "Sippy Cup", "Cry Baby".Prva simpatija Cry Baby spominje se u pjesmama "Carousel" i "Alphabet Boy". Johnny predstavlja simpatiju i dečka koji joj je slomio srce u pjesmama  "Soap", "Training Wheels" i "Pity Party". O velikom zločestom vuku (Big Bad Wolf) govori u pjesmi Milk and Cookies i Tag You're It koje sadržavaju tematiku otmice i o tome kako je Cry Baby otrovala vuka koji je također i nju otrovao prije otmice.

Ostale pjesme
Martinez je u intervju rekla da će za svaku pjesmu snimiti glazbeni video.

Izvori

Američki glazbeni albumi
Albumi iz 2015.

Cry Baby (album)


Mary Jeannie May Simon (Inúktitút: Ningiukudluk; f. 21. ágúst 1947) er kanadískur fyrrum útvarpsmaður, embættismaður og ríkiserindreki sem er núverandi landstjóri Kanada. Simon er fyrsti kanadíski frumbygginn sem gegnir landstjóraembættinu.

Simon fæddist í Kangiqsualujjuaq í Nunavik í Québec. Hún vann í stuttan tíma sem framleiðandi og kynnir fyrir CBC North á áttunda áratugnum. Hún hóf síðar störf í þágu hins opinbera og varð meðlimur í framkvæmdastjórn Inúítasambands Norður-Québec. Simon tók þátt í að semja um Charlottetown-sáttmálann, sem var frumvarp að stjórnarskrárbreytingum sem var að endingu hafnað í þjóðaratkvæðagreiðslu árið 1992. Hún varð fyrsti sendiherra Kanada í málefnum norðurslóða frá 1994 til 2004 og lék lykilhlutverk í samningaviðræðum um stofnun Norðurskautsráðsins. Hún var einnig sendiherra Kanada í Danmörku frá 1999 til 2002. Þann 6. júlí 2021 tilkynnti Justin Trudeau forsætisráðherra að Simon hefði verið útnefnd til að taka við af Julie Payette sem landstjóri Kanada.

Tenglar
 Heimasíða landstjóraembættisins

Tilvísanir

Inúítar
Landstjórar Kanada

Mary Simon


Martin Nemec (Koprivnica, 15. listopada 1890. - Koprivnica, 17. ožujka 1947.) bio je ustaški pukovnik, koji je ostao poznat kao upravitelj prvog osnovanog logora u NDH, Danice.

Životopis
Po zanimanju je bio trgovac. U ožujku 1933. emigrirao je u Mađarsku i boravio u logoru Janka Puszta. Nakon toga se prebacio u Italiju i boravio po ustaškim logorima.

Nakon proglašenja NDH u travnju 1941. vratio se u domovinu kao član Poglavnikove tjelesne bojne sa činom poručnika. Dana 18. travnja određen je za ustaškog povjerenika za grad i kotar Koprivnicu. Tamo je organizirao prvi logor u NDH, Danica, i bio njegov upravitelj do lipnja 1941. godine. Od samog početka postojanja logora, zatočenici su bili izloženi mučenju koju su sprovodili uprava i stražari. U batinanju logoraša naročito su se isticali Nemecovi sinovi: Martin (mlađi) i Vinko. Martin je uhvaćen kao križar poslije rata i osuđen je na smrt 1948., dok je Vinko poginuo kao ustaša prilikom prve bitke za Koprivnicu 1943. godine. Nemec je  u svojstvu povjerenika Koprivnice 26. travnja 1941. ograničio kretanje književniku i istaknutom koprivničkom HSS-ovcu Mihovilu Pavleku Miškini na koga su vršili pritisak da podrži ustašku vlast. Pošto je Miškina odlučno odbijao poslušnost ustaškom režimu, transporitrali su ga u logor Jasenovac gdje je ubijen 1942. godine.

Od lipnja 1941. se vraća u Ustašku vojnicu i stječe čin satnika. Godine 1943. je imenovan upraviteljem zatvora u Novoj vesi u Zagrebu. Od 1944. godine je ponovno premješten u Koprivnicu. Sudjelovao je u istragama i progonu protiv antifašistički raspoloženih građana grada nakon odbijanja napada NOVJ na grad u listopadu 1944. godine.

Slomom NDH u svibnju 1945. povlačio se prema Austriji, ali su ga u Sloveniji zarobili vojnici Jugoslavenske armije. Uspio je pobjeći iz kolone u Hrvatskoj i prebacio se u Mađarsku, ali su ga tamošnje vlasti uhitile 15. travnja 1946. i izručile ga jugoslavenskim vlastima. Okružni sud u Bjelovaru ga je osudio kao ratnog zločinca na smrt. Javno je obješen na ruševinama logora Danice 17. ožujka 1947., čiji je bio osnivač i upravitelj.

Izvori

Literatura
 Skupina autora, leksikon Tko je tko u NDH, Zagreb, Minerva, 1997.

Životopisi, Koprivnica
Ustaški časnici

Martin Nemec


The Pauline epistles, also known as Epistles of Paul or Letters of Paul, are the thirteen books of the New Testament attributed to Paul the Apostle, although the authorship of some is in dispute. Among these epistles are some of the earliest extant Christian documents. They provide an insight into the beliefs and controversies of early Christianity. As part of the canon of the New Testament, they are foundational texts for both Christian theology and ethics.

Most scholars believe that Paul actually wrote seven of the Pauline epistles (Galatians, Romans, 1 Corinthians, 2 Corinthians, Philemon, Philippians, 1 Thessalonians), while three of the epistles in Paul's name are widely seen as pseudepigraphic (First Timothy, Second Timothy, and Titus). Whether Paul wrote the three other epistles in his name (2 Thessalonians, Ephesians and Colossians) is widely debated. According to some scholars, Paul wrote the questionable letters with the help of a secretary, or amanuensis, who would have influenced their style, if not their theological content. The Epistle to the Hebrews, although it does not bear his name, was traditionally considered Pauline (although Rome questioned its authorship), but from the 16th century onwards opinion steadily moved against Pauline authorship and few scholars now ascribe it to Paul, mostly because it does not read like any of his other epistles in style and content and because the epistle does not indicate that Paul is the author, unlike the others.

The Pauline epistles are usually placed between the Acts of the Apostles and the catholic epistles in modern editions. Most Greek manuscripts place the general epistles first, and a few minuscules (175, 325, 336, and 1424) place the Pauline epistles at the end of the New Testament.

Authenticity

In all of these epistles, except the Epistle to the Hebrews, the author and writer does claim to be Paul. The contested letters may have been written using Paul's name, as it was common to attribute at that point in history.

Seven letters (with consensus dates) considered genuine by most scholars:

 Galatians (c. 48 AD)
 First Thessalonians (c. 49–51)
 First Corinthians (c. 53–54)
 Second Corinthians (c. 55–56)
 Romans (c. 55–57)
 Philippians (c. 57–59 or c. 62)
 Philemon (c. 57–59 or c. 62)

The three letters on which scholars are about evenly divided: If these letters are inauthentic, then the consensus dates are probably incorrect.
 Second Thessalonians (c. 51–52)
 Colossians (c. 57–59 or c. 62)
 Ephesians (c. 62)

The letters thought to be pseudepigraphic by many scholars (traditional dating given): The content of these letters strongly suggests they were written a decade or more later than the traditional dates.
 First Timothy (c. 62–64)
 Second Timothy (c. 62–65)
 Titus (c. 66–67)

Finally, Epistle to the Hebrews, although anonymous and not really in the form of a letter, has long been included among Paul's collected letters. Although some churches ascribe Hebrews to Paul, neither most of Christianity nor modern scholarship does so.

Order
In the order they appear in the New Testament, the Pauline epistles are:

This ordering is remarkably consistent in the manuscript tradition, with very few deviations. The evident principle of organization is descending length of the Greek text, but keeping the three pastoral epistles addressed to individuals in a separate final section. The only anomaly is that Galatians precedes the slightly longer Ephesians.

In modern editions, the formally anonymous Epistle to the Hebrews is placed at the end of Paul's letters and before the general epistles. This practice was popularized through the 4th century Vulgate by Jerome, who was aware of ancient doubts about its authorship, and is also followed in most medieval Byzantine manuscripts with hardly any exceptions.

The placement of Hebrews among the Pauline epistles is less consistent in the manuscripts:
 between Romans and 1 Corinthians (i.e., in order by length without splitting the Epistles to the Corinthians): Papyrus 46 and minuscules 103, 455, 1961, 1964, 1977, 1994.
 between 2 Corinthians and Galatians: minuscules 1930, 1978, and 2248
 between Galatians and Ephesians: implied by the numbering in B. In B, Galatians ends and Ephesians begins on the same side of the same folio (page 1493); similarly 2 Thessalonians ends and Hebrews begins on the same side of the same folio (page 1512).
 between 2 Thessalonians and 1 Timothy (i.e., before the Pastorals): א, A, B, C, H, I, P, 0150, 0151, and about 60 minuscules (e.g. 218, 632)
 after Philemon: D, 048, E, K, L and the majority of minuscules.
 omitted: F and G

Lost Pauline epistles
Paul's own writings are sometimes thought to indicate several of his letters that have not been preserved:
 A first, or "zeroth", epistle to Corinth, also called A Prior Epistle of Paul to the Corinthians, or Paul's previous Corinthian letter, possibly referenced at 1 Corinthians 5:9.
 A third epistle to Corinth, written in between 1 and 2 Corinthians, also called the Severe Letter, referenced at 2 Corinthians 2:4 and 2 Corinthians 7:8-9
 An earlier epistle to the Ephesians referenced at Ephesians 3:3-4
 A possible Pauline Epistle to the Laodiceans, referenced at Colossians 4:16

Pseudepigraphic epistles

Several other epistles were attributed to Paul during the course of history but are now considered pseudepigraphic:
 Third Epistle to the Corinthians, a correspondence of two letters allegedly sent by the Corinthians to Paul, and then a reply letter allegedly sent by Paul to the Church of Corinth.  It was considered genuine for some time by the Syriac Orthodox Church and the Armenian Apostolic Church, but is now widely dated in the second half of the 2nd century CE.
Epistle to the Alexandrians, an alleged epistle written by Paul to the Church of Alexandria. It is mentioned in the Muratorian fragment (2nd century CE), which denounces it as a spurious work forged by Marcion of Sinope. Its text has been lost and nothing is known about its content.
 Non-Pauline Epistle to the Laodiceans versions:
 The Marcionite Epistle to the Laodiceans.  The Muratorian fragment (2nd century CE) denounces a claimed Epistle to the Laodiceans as a spurious work forged by Marcion of Sinope. Its text has been lost and nothing is known about its content.
 The Latin Epistle to the Laodiceans.  It is found in some old Latin Bible manuscripts, but is widely considered a forgery, and is largely a copy of verses from the Epistle to the Philippians.  Theories vary, but it was possibly made as a counterforgery to offset the popularity of the Marcionite epistle.
 Correspondence of Paul and Seneca, a collection of correspondence claiming to be between Paul and Seneca the Younger. They are universally considered a forgery from the 4th century CE.

Collected epistles
David Trobisch finds it likely that Paul first collected his letters for publication himself. It was normal practice in Paul's time for letter writers to keep one copy for themselves and send a second copy to the recipient(s); surviving collections of ancient letters sometimes originated from the senders' copies, at other times from the recipients' copies. A collection of Paul's letters circulated separately from other early Christian writings and later became part of the New Testament. When the canon was established, the gospels and Paul's letters were the core of what would become the New Testament.

See also

 Biblical apocrypha
 New Testament athletic metaphors
 New Testament military metaphors

References

Bibliographic resources
 Aland Kurt. "The Problem of Anonymity and Pseudonymity in Christian Literature of the First Two Centuries." Journal of Theological Studies 12 (1961): 39–49.
 Bahr, Gordon J. "Paul and Letter Writing in the First Century." Catholic Biblical Quarterly 28 (1966): 465–477. idem, "The Subscriptions in the Pauline Letters." Journal of Biblical Literature 2 (1968): 27–41.
 Bauckham, Richard J. "Pseudo-Apostolic Letters." Journal of Biblical Literature 107 (1988): 469–494.
 Carson, D.A. "Pseudonymity and Pseudepigraphy." Dictionary of New Testament Background. Eds. Craig A. Evans and Stanley E. Porter. Downers Grove: InterVarsity, 2000. 857–864.
 Cousar, Charles B. The Letters of Paul. Interpreting Biblical Texts. Nashville: Abingdon, 1996.
 Deissmann, G. Adolf. Bible Studies. Trans. Alexander Grieve. 1901. Peabody: Hendrickson, 1988.
 Doty, William G. Letters in Primitive Christianity. Guides to Biblical Scholarship. New Testament. Ed. Dan O. Via, Jr. Philadelphia: Fortress, 1988.
 Gamble, Harry Y. "Amanuensis." Anchor Bible Dictionary. Vol. 1. Ed. David Noel Freedman. New York: Doubleday, 1992.
 Haines-Eitzen, Kim. "'Girls Trained in Beautiful Writing': Female Scribes in Roman Antiquity and Early Christianity." Journal of Early Christian Studies 6.4 (1998): 629–646.
 Hart, David Bentley. "The New Testament." New Haven and London: Yale University Press: 2017. 570–574.
 Kim, Yung Suk. A Theological Introduction to Paul's Letters. Eugene, Oregon: Cascade Books, 2011.
 Longenecker, Richard N. "Ancient Amanuenses and the Pauline Epistles." New Dimensions in New Testament Study. Eds. Richard N. Longenecker and Merrill C. Tenney. Grand Rapids: Zondervan, 1974. 281–297. idem, "On the Form, Function, and Authority of the New Testament Letters." Scripture and Truth. Eds. D.A. Carson and John D. Woodbridge. Grand Rapids: Zondervan, 1983. 101–114.
 Murphy-O'Connor, Jerome. Paul the Letter-Writer: His World, His Options, His Skills. Collegeville, MN: Liturgical, 1995.
 Richards, E. Randolph. The Secretary in the Letters of Paul. Tübingen: Mohr, 1991. idem, "The Codex and the Early Collection of Paul's Letters." Bulletin for Bulletin Research 8 (1998): 151–66. idem, Paul and First-Century Letter Writing: Secretaries, Composition, and Collection. Downers Grove: InterVarsity, 2004.
 Robson, E. Iliff. "Composition and Dictation in New Testament Books." Journal of Theological Studies 18 (1917): 288–301.
Slaten, Arthur Wakefield (1918) "Qualitative nouns in the Pauline epistles and their translation in the revised version". Chicago, Illonis: The University of Chicago Press.
 Stowers, Stanley K. Letter Writing in Greco-Roman Antiquity. Library of Early Christianity. Vol. 8. Ed. Wayne A. Meeks. Philadelphia: Westminster, 1989.
 Wall, Robert W. "Introduction to Epistolary Literature." New Interpreter's Bible. Vol. 10. Ed. Leander E. Keck. Nashville: Abingdon, 2002. 369–391.

External links
 The Marcionite Prologues to the Pauline Epistles
 Chronological Order of Paul's Letters
 Chronology of Paul's Letters
 MS 484/13 Epistolae cum glossis at OPenn

Canonical epistles
Christian terminology
Collections of letters

Pauline epistles


الإمبراطور كوتوكو  (596- 24 نوفمبر 654) هو الإمبراطور السادس والثلاثون في اليابان حسب قائمة أباطرة اليابان. امتدت فترة حكمه بين 645 و 654.

انظر أيضًا

 إمبراطور اليابان
 قائمة أباطرة اليابان

مصادر

أباطرة اليابان
مواليد 596
وفيات 654
يابانيون في القرن 6
ملكيون في آسيا في القرن 7
ملكيون يابانيون في القرن 7

الإمبراطور كوتوكو


An Notylia odontonotos in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach ngan Johannes Eugen ius Bülow Warming. An Notylia odontonotos in nahilalakip ha genus nga Notylia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Notylia

Notylia odontonotos


NGC 6921 je spiralna galaktika u zviježđu Lisici.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6921
  Auke Slotegraaf: NGC 6921 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6900 - 6949

6921

NGC 6921