Fredrik Hjalmar Johansen (15 May 1867 – 3 January 1913) was a Norwegian polar explorer. He participated on the first and third Fram expeditions. He shipped out with the Fridtjof Nansen  expedition in 1893–1896, and accompanied Nansen to notch a new Farthest North record near the North Pole. Johansen also participated in the expedition of Roald Amundsen to the South Pole in 1910–1912.

Early life
Born at Skien in Telemark county, Norway. He was the son of Jens Johansen (1838–88) and Maren Pedersdatter (1838–1907). He was the second eldest son in a  family of five children. He attended  Royal Frederick University (now University of Oslo) to study law in Christiania (now Oslo). However, he performed poorly at law school, due to a low attendance of lectures. At the age of 21, Johansen's father died, prompting him to leave law school. After dropping out of school, Hjalmar briefly worked in an office job at Bratsberg. However, by that time he had already made his mark as an athlete; he was an excellent skier and gymnast. In gymnastics he became Norwegian champion in 1885 in Fredrikshald and world champion in 1889 in Paris.

Exploring expeditions

Arctic
Johansen joined Nansen's polar expedition with Fram in 1893; he had to take the position of stoker, as the others were filled. After Fram froze fast, he became an assistant to Sigurd Scott-Hansen (1868–1937) with his meteorologic studies.  Johansen was an expert dog driver. Using skis and sled dogs, Johansen accompanied Nansen on their joint closest approach to the North Pole, 86 degrees 14 minutes north, in 1895. On their way home, Johansen and Nansen were forced to spend the winter on Franz Josef Land because of severe damage to their kayaks when crossing open channels in the ice. During the expedition, Johansen once fell through the ice and was barely saved by Nansen, and also received a blow on his head from a polar bear.

On the return of the Nansen parties to Norway, Johansen and other members of the crew of the Fram were celebrated as heroes. Johansen was promoted to captain in the Norwegian infantry at the garrison in Tromsø. However he drank heavily and in 1907 he was asked to resign his position in the army. Between the years 1907 to 1909, Johansen participated in four expeditions to Svalbard.

Antarctica
In 1910 he was one of Amundsen's men on the Fram and in Antarctica. Amundsen and his men, racing for the South Pole with Robert Falcon Scott, started out for the South Pole too early in the season and had to return to base camp at the Bay of Whales.

Johansen had disagreed with the early start and had to rescue a less experienced member of the party, Kristian Prestrud, from freezing to death on the return journey. Amundsen had taken the best dogsled and sped off towards the camp without regard for his men as a storm approached. As a result, Prestrud and Johansen had no tent or cooking equipment to melt snow and had no choice but to press on for the camp in a blizzard with extreme windchill (−50 °C) and a dangerous descent towards the base camp.

Johansen had saved Prestrud from death and carried him to the base camp. However, the mishap enraged Amundsen. Upon their return to the Bay of Whales, Johansen quarrelled with Amundsen in front of the other men; Amundsen reacted to the argument by dismissing Johansen from the party heading for the South Pole. He further disciplined Johansen by ordering him to subordinate himself to Prestrud, and ordering the two men to embark on a minor expedition towards King Edward VII Land while the other members of the main expedition resumed their trek towards the Pole.

The Amundsen party successfully reached the South Pole and reunited with the subsidiary party. On the expedition's landfall in Tasmania Amundsen dismissed Johansen from the Fram, paid him off, and ordered him to return separately to Norway. Once Johansen had left Amundsen's party, the triumphant leader made the entire remaining crew sign a paper that stated that they were to keep quiet about the whole expedition. Amundsen was to have the sole right of writing about it in his soon-to-be-published book. After returning separately to Norway, Johansen found that he was never to be credited by Amundsen for any contribution to the expedition, including his heroic rescue of Prestrud.

Johansen was awarded the South Pole Medal (Sydpolsmedaljen), the Royal Norwegian award instituted by King Haakon VII in 1912 to reward participants in Roald Amundsen's South Pole expedition. However, Johansen had resumed drinking alcohol, became clinically depressed and in 1913  committed suicide. His wife Hilda Øvrum (1868–1956) and their four children survived him.

Legacy
After his death, Johansen's reputation largely drifted into obscurity. In 1997, however, biographer Ragnar Kvam, Jr. published a biography of the forgotten explorer, Den tredje mann: Beretningen om Hjalmar Johansen . As a result of this and other work, Johansen's place in the story of Norwegian polar exploration is being rehabilitated.

In 2005, the International Hydrographic Organization officially approved the proposal by American arctic scientist Jonathan E. Snow to name Hjalmar Johansen Seamount, a newly discovered volcanic edifice on the floor of the Arctic Ocean northwest of Svalbard. The location is 82 degrees, 57 minutes N, 3 degrees, 40 minutes W. The top of the undersea mountain lies at a water depth of 1075 metres.

References

Other sources
 Hjalmar Johansen (1899)  With Nansen in the North (Ward, Lock and Co Limited, London)
Ragnar Kvam  (1997) Den tredje mann: Beretningen om Hjalmar Johansen (Oslo: Gyldendal)

1867 births
1913 suicides
People from Skien
Norwegian polar explorers
Explorers of the Arctic
Explorers of Antarctica
Norwegian Army personnel
Bear attack victims
Amundsen's South Pole expedition
Suicides by firearm in Norway
1913 deaths

Hjalmar Johansen


O beija-flor-mosqueado, também conhecido como colibri-pintalgado (nome científico: Adelomyia melanogenys) é uma espécie de ave apodiforme pertencente à família dos troquilídeos, que inclui os beija-flores. É o único representante do gênero Adelomyia, que é monotípico. Por sua vez, também é, consequentemente, a espécie-tipo deste gênero. Pode ser encontrada em altitudes entre 1500 e 2500 metros, desde ao nordeste da Venezuela ao extremo-norte da Argentina.

Etimologia
O nome do gênero deriva dos termos gregos antigos ἄδηλος, ádēlos, significando "desconhecido"; e μυῖα, myía, literalmente "voo", "voar". O epíteto específico melanogenys também é composto por palavras que derivam do grego: μέλανος, mélanos, que significa "preto" e γένυς, génys, literalmente "bochecha".

As palavras que especificam a subespeciação são, respectivamente: inornata deriva do termo inornatus para "simples"; maculata, do neolatim maculatus, significando "manchado"; também latina, a palavra cervina descende de cervinus, literalmente "cervídeo", em referência à sua coloração; derivado do grego, chlorospila caracteriza uma amálgama dos termos χλωρός, chlōrós, significando "verde", junto à σπῖλος, spílos, literalmente "marcado"; aeneosticta é uma combinação dos termos aeneus, "bronze" e do grego antigo στικτός, stiktós, "manchado"; as duas últimas são: connectens, que significa "conectado" e, por último, debellardiana, dedicatória ao espeleólogo venezuelano Eugenio de Bellard Pietri.

Descrição

De modo geral, os Espécimes representantes deste gênero são aves de tamanho médio, possuindo entre 8 a 8,4 centímetros de comprimento, incluindo o bico, que mede 1,3 centímetros. Estas aves apresentam monomorfismo, ou seja, tornando machos e fêmeas indistinguíveis e, subsequentemente, não mostrando dimorfismo sexual. Embora não apresentem a cauda bifurcada, presente em parte significativa das tribos Lesbiini e Heliantheini, apresentam uma plumagem da cauda volumosa, semelhante aos helianjos. Estes beija-flores apresentam plumagem majoritariamente esverdeada à amarronzada. A cabeça tem plumagem verde-brilhante, com manchas em sépia, distribuídas por todo seu corpo. Possuem uma mancha marrom abaixo de ambos os olhos, que são delimitadas por uma faixa esbranquiçada, conectada ao abdômen. A região inferior do abdômen é colorida por um branco sujo, com um tom Bronzeado. A garganta é branca e apresenta manchas esverdeadas e amarronzadas, quase imperceptíveis. Sua cauda é marrom-escura e tem pontas em branco.

Sistemática e taxonomia
Esta espécie foi descrita primeiramente em 1840, por Louis Fraser, colecionador e naturalista britânico, ao que o nome gênero foi descrito alguns anos depois, dessa vez pelo ornitólogo francês Charles Lucien Laurent Bonaparte. A descrição original da espécie foi possível através de um espécime coletado pelo próprio Fraser, um colecionador de aves, Santa Fé de Bogotá, então capital da então República de Nova Granada, atualmente localizada na Colômbia, se encontrando a cerca 2000 metros acima do nível do mar. Em 1854, alguns anos após a descrição da espécie, Charles Bonaparte, francês, a partir de uma espécie conhecido por Trochilus sabine (Bourcier & Mulsant, 1846), descreveu o gênero.

Embora o beija-flor-mosqueado seja a única espécie de seu gênero, evidências sugerem que populações em ambos os lados da Cordilheira dos Andes são geneticamente distintas, especialmente devido à sua ampla distribuição geográfica e ecológica. Suas relações com outros beija-flores são incertas e ainda carecem de mais estudos.

Através da coloração da plumagem e a biogeografia, oito subespécies foram descritas e conhecidas. Um estudo recente deste gênero, baseado em dados moleculares, morfológicos e ecológicos, recuperou seis Clados monofiléticos que apresentam limites de distribuição em barreiras geográficas bem definidas, não correspondendo aos limites de subespécies atualmente reconhecidos. A divergência de sequência variou entre 5,8% e 8,2% entre filogrupos separados por distâncias >4000 km e <50 km respectivamente, o que dá suporte à ideia de que o isolamento geográfico pode ser influente em escalas muito diferentes. Os traços morfológicos estão majoritariamente relacionados à heterogeneidade ambiental do que às barreiras geográficas e ao isolamento.

Subespécies

 Adelomyia melanogenys cervina (Gould, 1872) – pode ser encontrada na Colômbia ocidental e central
 Adelomyia melanogenys connectens (Meyer de Schauensee, 1945) – pode ser encontrada no sul da Colômbia.
 Adelomyia melanogenys melanogenys (Fraser, 1840)  – raça nominal, pode ser encontrada no leste da Colômbia e oeste da Venezuela até o centro-sul do Peru
 Adelomyia melanogenys debellardiana (Aveledo & Perez, 1994)  – pode ser encontrada na Sierra de Perijá, nas montanhas do oeste da Venezuela.
 Adelomyia melanogenys aeneosticta (Simon, 1889)  – pode ser encontrada no centro e norte da Venezuela.
 Adelomyia melanogenys maculata (Gould, 1861)  – pode ser encontrada no Equador e norte do Peru.
 Adelomyia melanogenys chlorospila (Gould, 1872) – pode ser encontrada no sudeste do Peru.
 Adelomyia melanogenys inornata (Gould, 1846)  – pode ser encontrada na Bolívia e noroeste da Argentina.

Distribuição e habitat
Habita florestas nubladas Montanhas neotropicais em altitudes de 1.000 a 2.500 metros acima do nível do mar, confinada aos Andes da Argentina, Bolívia, Peru, Equador, Colômbia e Venezuela; bem como para algumas florestas montanhosas isoladas no oeste do Equador e Venezuela. No Equador, abrange as encostas leste e oeste dos Andes e ocupa uma ampla faixa altitudinal de florestas subtropicais (1400 m) a florestas nubladas (3000 m). Além disso, uma população isolada habita a cordilheira de Chongón Colonche na floresta montanhosa costeira perene (600 m) localizada em cerca de 130 km dos Andes.

Comportamento
O beija-flor-mosqueado é uma espécie solitária. Eles não vivem nem migram em bandos e não há vínculo de pares para esta espécie, tornando-os uma espécie principalmente sedentária. No entanto, os indivíduos podem se dispersar para altitudes mais baixas à medida que os períodos de reprodução terminam.

Reprodução
Os machos não participam de nenhuma parte da construção do ninho ou da ninhada dos Filhotes, e se desvinculam das parceiras após a cópula. Entretanto, tanto machos ou fêmeas podem ser promíscuos, tendo vários parceiros.

As fêmeas incubam e alimentam seus filhotes. Uma embreagem consiste em dois Ovos brancos; as medidas consistem em 12,4 mm × 8,7 mm e 12,6 mm × 8,6 mm. O período de incubação dura aproximadamente 17–20 dias. A espécie choca por períodos mais curtos do que a maioria dos beija-flores durante a incubação. Essas aves costumam viajar vários quilômetros para evitar a competição, tornando as visitas ao ninho menos frequentes. Após a eclosão, o adulto continua a chocar os filhotes por 7 a 8 dias. Após a ninhada e até que os filhotes tenham saído, o adulto não entrará mais no ninho e se empoleirará nas proximidades, potencialmente observando predadores. Esse comportamento é curioso, pois empoleirar-se do lado de fora de um ninho pode alertar os predadores sobre sua localização. Os ninhos podem ser encontrados durante todo o ano e consistem em uma taça volumosa formada de musgo e teia de aranha, forrada com fibra vegetal. A construção de ninhos tem sido observada em troncos cobertos de musgo ou em cristas rochosas, na entrada de Cavernas, a uma altura de 1 a 3 m.

Dieta e alimentação
A espécie não se reúne com outras para se alimentar, mesmo em árvores floridas. Esses beija-flores se alimentam do néctar das flores, muitas vezes perto do solo, de flores de tubos curtos ou buracos na base de flores de tubos longos. Como outras espécies de beija-flores, é provável que o beija-flor-mosqueado também se alimente de insetos, para obter nutrientes adicionais. Esta espécie também se alimenta de pequenos insetos que são capturados no ninho.

Ligações externas

Xeno-canto
Integrated Taxonomy Information System

Géneros de beija-flor
Espécies descritas em 1854
Espécies pouco preocupantes
Adelomyia
Aves da América do Sul

Adelomyia melanogenys


Zemfira Gafarova (en azéri : Zemfira Həsən qızı Qafarova) est une musicienne, musicologue, pédagogue, docteure en philosophie de l'histoire de l'art azerbaïdjanaise née le 22 novembre 1942 à Bakou.

Elle est secrétaire de l'Union des compositeurs d'Azerbaïdjan et professeur à l'Académie de musique de Bakou.

Biographie
Zemfira Gafarova est diplômée de l'École de musique de Bakou Asaf Zeynally en 1961 et entre la même année au département d'histoire et de théorie du Conservatoire d'État d'Azerbaïdjan.

En 1966, elle obtient le diplôme de musicologue avec d'excellentes notes. Pendant plus de 30 ans, Zemfira Gafarova a été une éminente enseignante et professeure au Département d'histoire de la musique de l'Académie de musique de Bakou. Elle a été doyenne de la Faculté d'histoire et de théorie pendant 10 ans (1981-1991).

Œuvre
Elle a soutenu avec succès sa thèse en 1984 et a obtenu le diplôme de candidat en histoire de l'art, élargissant son activité scientifique parallèlement à son activité pédagogique.

Ses monographies sont consacrées à Ramiz Mustafayev, Tofig Bakikhanov, Hadji Khanmammadov, Chafiqa Akhundova, les travaux de recherche d'Üzeyir Hacıbəyov sur l'opéra Koroglu et le manuel Koroglu.

Le 19 septembre 2016, elle reçoit une bourse personnelle du président de la République d'Azerbaïdjan pour ses services au développement de la culture azerbaïdjanaise.

Références

Annexes

Liens externes

Naissance en novembre 1942
Naissance à Bakou
Musicologue azéri
Musicienne azérie

Zemfira Gafarova


Guvernul Sorin Grindeanu a guvernat România din 4 ianuarie până în 29 iunie 2017. Condus de politicianul social-democrat Sorin Grindeanu, guvernul a fost girat de  și . Modificarea prin ordonanță de urgență a codurilor penal și de procedură penală în ianuarie 2017 a stârnit mari proteste împotriva guvernului, care a abrogat ulterior modificarea legislativă. În 8 februarie, guvernul a rezistat unei moțiuni de cenzură inițiate de opoziție.

Un conflict dintre Liviu Dragnea, președintele PSD, și primul ministru a escalat în iunie 2017 și s-a materializat în cereri repetate pentru demisia premierului, care nu le-a dat curs. La 14 iunie 2017 partidele PSD și ALDE au retras guvernului sprijinul politic și toți miniștri în afară de premier și ministrul Comunicațiilor și-au depus demisia.

În pofida cooptării fostului premier Victor Ponta în funcția de secretar general al guvernului, cabinetul a căzut la 21 iunie 2017 în urma unei moțiuni de cenzură și a fost înlocuit după alte 8 zile cu guvernul Tudose.

Istoric

Formare
Alegerile parlamentare din 11 decembrie 2016 au fost câștigate de PSD, care a obținut majoritatea relativă în Parlament, cu 45,67% din voturi la Senat, și 45,47 la Camera Deputaților. După ce președintele Klaus Iohannis a refuzat prima propunere din partea PSD pentru funcția de premier, anume politiciana Sevil Shhaideh, a fost înaintat numele fostului ministru Sorin Grindeanu. Într-un interviu comun cu Liviu Dragnea, Grindeanu afirma că va avea o relație de subordonare față de Dragnea, președintele PSD. Pe 30 decembrie Grindeanu a fost desemnat premier de către președinte.

Componența guvernului a fost anunțată pe 3 ianuarie. În 4 ianuarie au avut loc audierile miniștrilor în comisii, guvernul a fost supus votului de încredere în Parlamentul României (primind 295 de voturi "pentru" și 133 "împotrivă"), a avut loc ceremonia de depunere a jurământului la Cotroceni și a fost publicat decretul în Monitorul Oficial.

Grațierea și aministia

Încă de la începutul lunii ianuarie 2017, ministrul justiției, Florin Iordache, a pus pe agenda publică perspectiva unei legi a amnisției și a grațierii.

Pe 5 ianuarie 2017 a fost adoptată de parlament Legea privind abilitarea Guvernului de a emite Ordonanțe PL-x nr. 1/2017, care permitea guvernului Grindeanu să adopte ordonanțe de urgență pe perioada vacanței parlamentare din ianuarie 2017. Ea a fost contestată la Curtea Constituțională a României de PNL, USR și PMP, însă curtea s-a pronunțat pentru constituționalitatea ei, iar Liviu Dragnea a anunțat că pe 9 ianuarie va fi convocat Parlamentul României în sesiune extraordinară, condiție necesară emiterii de ordonanțe.

Pe 13 ianuarie 2017, portalul HotNews intrase în posesia unor informații cum că se lucra cu rapiditate la elaborarea unui proiect de amnistie și grațiere, care trebuia să fie adoptat cel târziu până în luna februarie. Ziaristul Dan Tăpălagă susținea că "Odată intrată în vigoare amnistia, fie și pentru o singură zi, încetează toate procesele și se clasează toate anchetele în curs care vizează infracțiunile iertate prin amnistiere". Pe 16 ianuarie 2017 ajunsese la Ministerul Justiției un proiect elaborat în cadrul PSD de  modificare a Codului penal și a Codului de procedură penală.

A doua zi, Iordache se pronunța pentru grațiere, dar împotriva amnistiei, pe de altă parte însă, presa intrase în posesia informației că guvernul avea să adopte prin ordonanță de urgență modificările pe 18 ianuarie. Președintele Klaus Iohannis a apărut inopinat la guvern pe 18 ianuarie și a făcut uz de prerogativa lui de a conduce ședințele de guvern la care participă, după ce avusese o discuție anterioară cu prim-ministrul și Florin Iordache. Deși inițial presa fusese anunțată că nu vor fi declarații, Iohannis a spus:

Cunoașteți povestea că este un elefant în încăpere, dar nu-l vedem. Sunt doi elefanți - ordonanța de grațiere și ordonanța de modificare a codurilor penale. Evident, că și despre acestea am discutat cu domnul prim-ministru marți dimineață, iar domnia sa mi-a spus că discuția avusese loc deja cu anumiți colegi din Guvern și că nu va fi pusă pe ordinea de zi suplimentară aceste două chestiuni privind grațierea și modificarea codurilor. De asemenea, subliniez și sper să fiu în asentimentul domnului prim-ministru s-a angajat ca aceste chestiuni să nu fie băgate peste noapte în nicio ședință de guvern, ci imediat ce documentele vor fi clarificate, evident sub conducerea ministrului Justiției, a doamnei ministru de Interne și a doamnei ministru delegat pentru Afaceri Europene, să fie puse în transparență, adică, mai clar, să fie date spre consultare tuturor entităților prevăzute de lege".

Grindeanu a declarat ulterior ședinței că adoptarea modificărilor legislative nu era plănuită pentru acea zi, însă a fost criticat de președintele USR, Nicușor Dan, care a cerut explicit guvernului să nu încerce să treacă prin ordonanță de urgență măsuri de dezincriminare a unor fapte penale. Raluca Turcan, președinte interimar al PNL, a susținut că guvernul urmărea de fapt "salvarea corupților". Critici au venit și dinspre Dacian Cioloș, Laura Codruța Kövesi și procurorul general Augustin Lazăr.

În seara zilei de 18 ianuarie a avut loc un protest în București (cca. 4000 de persoane) și-n alte orașe. Klaus Iohannis a cerut renunțarea completă la proiectul de modificare a codurilor, justificând că este neavenit și inacceptabil, iar pe 22 ianuarie, când au avut loc proteste masive în țară, s-a alăturat protestatarilor. În cele din urmă, Iohannis a încercat să forțeze mâna guvernului inițiind un referendum privitor la continuarea luptei împotriva corupției însă guvernul s-a întâlnit într-o ședință în seara zilei de 31 ianuarie 2017, sub pretextul discutării unor inițiative economice, și a adoptat Ordonanța de urgență nr. 13 pentru modificarea și completarea Legii 286/2009 privind Codul penal și a Legii nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală. În aceeași seară a avut loc un protest cu cca. 15.000 de persoane în piața Victoriei, iar în seara zilei de 1 februarie s-au strâns conform estimării postului de televiziune Digi24 cca. 150.000 de protestatari în fața guvernului, iar cca. 140.000 în restul țării.

Ca reacție, Klaus Iohannis i-a cerut premierului abrogarea ordonanței, și a participat la ședința Consiliului Superior al Magistraturii din 1 februarie, în cadrul căreia s-a votat unanim sesizarea Curții Constituționale. Ulterior, ordonanța a fost atacată și de președinte și de avocatul poporului, Victor Ciorbea. Sesizările făcute de CSM și președinte au fost respinse de curte.

Ministrul pentru Mediul de Afaceri, Comerț și Antreprenoriat, Florin Jianu, a anunțat în dimineața zilei de 2 februarie că demisionează din guvern.

Pe data de 4 februarie 2017 a avut loc cel mai mare protest de până atunci, postul Digi24 estimând la 300.000 numărul de protestatari din Piața Victoriei. A doua zi, guvernul a cedat în cele din urmă în chestiunea aministiei și a abrogat Ordonanța nr. 13 printr-o altă ordonanță de urgență.

Moțiunea de cenzură din februarie 2017

Pe 8 februarie 2017, camerele reunite ale Parlamentului au votat asupra primei moțiuni de cenzură depuse de opoziție împotriva guvernului. În ședința comună a Senatului și Camerei Deputaților, au vorbit Liviu Dragnea, Raluca Turcan, Nicușor Dan și Traian Băsescu, printre alții. Parlamentarii PSD și ALDE s-au abținut de la vot, iar moțiunea de cenzură nu a trecut.

Criza de guvern

Presa scria de la sfârșitul lunii mai că relația dintre Liviu Dragnea și Popescu Tăriceanu, pe de o parte, și Sorin Grindeanu, pe de alta, era tensionată. O sursă apropiată de PSD și ALDE ar fi declarat că "Dragnea și Tăriceanu ar da orice să-l schimbe pe Grindeanu. Nu o pot face fără Iohannis și neavând niciun semnal de la președinte au început să-l atace, să-l amenințe." Miniștri din guvern ar fi fost nemulțumiți că Grindeanu nu-i consulta când lua decizii, nu urmărea parcursul proiectelor de lege în comisiile parlamentare și trimisese proiecte de lege la parlament fără a consulta guvernul ex-ante. Conform unui lider PSD nenumit de presă, ar fi fost pe masă doar remanierea unor miniștri cu performanțe slabe, la apărare, transporturi, educație, finanțe, IMM-uri, interne și eventual la justitie. La 28 mai, Grindeanu și Dragnea au participat împreună la un eveniment sportiv, cel din urmă declarând fugar că un proces de evaluare a miniștrilor din guvern era în curs.

Conform ziarului Adevărul, relația Dragnea-Grindeanu era înghețară, premierul opunându-se președintelui PSD – care cerea remanierea unor miniștri – bazându-se pe antecedentul penal al lui Dragnea, care făcea imposibilă numirea acestuia în fruntea guvernului. Sursele ziarului indicau drept vizați de Dragnea miniștrii PSD Viorel Ștefan (Finanțe), Florian Bodog (Sănătate), Pavel Năstase (Educație) și Gabriel Leș (Apărare), pe lista neagră fiind și doi miniștri ALDE: Tudorel Toader (Justiție) și Toma Petcu (Energie). Motivul ar fi fost un sondaj făcut de PSD, conform căruia Dragnea deconta greșelile guvernului, în timp ce premierul considera că era prea devreme pentru o evaluare a miniștrilor și că o nouă remaniere, după cea din februarie, i-ar fi subminat poziția.

Mai mulți lideri au lansat în perioada următoare atacuri la adresa premierului, printre aceștia și Gabriela Firea, care deplângea comunicarea proastă cu Grindeanu.

La 11 iunie, Dragnea a anunțat finalizarea unui raport de evaluare a aplicării programului de guvernare și nu excludea posibilitatea schimbării întregului guvern. Doar trei miniștri ar fi trecut evaluarea, Petre Daea, Lia Olguța Vasilescu și Carmen Dan.
 Într-o întâlnire cu premierul pe 12 iunie, Liviu Dragnea i-a cerut demisia, iar Grindeanu a refuzat să și-o dea, situație care s-ar repetat și a doua zi; conform presei, îi fusese cerută și sâmbăta anterioară. Anterior ședinței Comitetului Executiv al PSD din 14 iunie 2017, Grindeanu a declarat că aștepta o execuție publică, că nu avea să își dea demisia și că în cazul demisiei unor miniștri urma să-i înlocuiască cu alte persoane. Presa a remarcat că unele din măsurile a căror neaplicare era imputată lui Grindeanu nu țineau de guvern sau erau prevăzute în programul de guvernare pentru viitor.

La 14 iunie 2017 partidele PSD și ALDE au retras guvernului sprijinul politic, decizie la care Grindeanu a reacționat cu o conferință de presă în care a reiterat decizia sa de a nu demisiona, i-a cerut lui Dragnea demisia, și s-a declarat dispus să își prezinte demisia doar dacă ar fi primit garanția că președintele statului, Klaus Iohannis numea un nou premier tot de la PSD. După ce PSD votase în forul său interior ca oricine va deveni membru al guvernului Grindeanu să fie exclus din partid, a doua zi Grindeanu a fost exclus din PSD, și PSD a decis să inițieze o moțiune de cenzură pentru a înlătura guvernul.

După demisia tuturor membrilor guvernului (în afară de premier și ministrul Comunicațiilor), a surprins cooptarea în guvern al fostului premier Victor Ponta, care a fost numit în funcția administrativă de secretar general al guvernului, în locul unui apropiat al lui Liviu Dragnea, care nu dorea să-și dea demisia. Parlamentul a fost convocat în data de 18 iunie, când s-a dat citire textului moțiunii de cenzură. Partidul Social Democrat a negociat cu UDMR susținerea moțiunii în schimbul unor concesii făcute părții maghiare, ceea ce a stârnit reacții ostile chiar din rândul membrilor PSD. În cele din urmă, PSD a renunțat la această idee.

Votul a avut loc miercuri, 21 iunie. În ședința reunită a parlamentului au vorbit, printre alții, Sorin Grindeanu, Liviu Dragnea, senatorul și fostul președinte Traian Băsescu. Grupul minorităților, constând din 17 persoane, a lăsat la latitudinea membrilor săi participarea la vot (au votat 15), în timp ce Partidul Național Liberal, UDMR și Uniunea Salvați România s-au abținut de la vot. Din 251 de voturi, 241 au fost pentru, iar 10 împotrivă. Moțiunea de cenzură a fost publicată în aceeași zi în Monitorul Oficial.

Componența

Referințe

Legături externe
http://www.evz.ro/parlament-vot-de-investitura-parlament-livetext.html
http://www.evz.ro/iohannis-l-a-anuntat-prin-sms-pe-sorin-grindeanu-ca-este-premier-1.html

2017 în România

Guvernul Sorin Grindeanu


Azalaïs est un prénom féminin occitan porté notamment par :

 Azalaïs de Porcairagues (), trobairitz ;
 Azalaïs de Montferrat (morte en 1232), marquise douairière de Saluces ;
 Azalaïs d'Altier (), trobairitz ;
 Azalaïs d'Arbaud (1834-1917), poétesse et écrivaine française.

Notes et références

Prénom féminin
Prénom français
Prénom occitan

Azalaïs


Yeraltı, başta Şamanizmde sembolik anlamıyla, ölüm olayı ile bedenlerini terk edenlerin göçtükleri öte-alemi ifade etmek üzere kullanılmıştır.

Şamanizm'de Yeraltı
Yeraltı kavramına fiziksel alem, aracı alem ve kutsal alem şeklinde üç alem (Yer, Yeraltı, Gök) anlayışını esas alan Şamanizm'in (Asya şamanizmi, K. Amerika Kızılderilileri, Okyanusya yerlileri) yanı sıra Maya, Grek, Kelt, Tibet, Fin, Lapon, Estonya inançlarında da rastlanır. Köken olarak yeraltı gelenek diğer tradisyonlara Asya Şamanizm'i yoluyla geçmiş olduğu sanılmaktadır.

Şamanizm'de yeraltı denildiğinde bilinen fiziksel anlamıyla "toprağın altı" anlaşılmaz. Yeraltı her ölen insanın ruhunun göçtüğü ve Şamanların trans deneyiminde gittiği çeşitli katlardan oluşan bir âlem anlaşılır. Şaman, trans deneyimi sırasında, yapacağı uygulamanın amacı ve türüne göre, ya yeraltı âlemine veya Göğe gider. Örneğin, bir hastayı iyileştirmek için Göğe çıkması gerekir, fakat ölünün ruhuna eşlik etmek, hastanın ruhunu geri getirmek (ölmemesini sağlamak) ya da yeryüzünü terk etmek istemeyen ölüleri 'gölgeler diyarı'na götürmek için Yeraltı'na inmesi gerekir. Fakat her iki halde de şamanın önce yer altı alemine gitmesi gerekir, yani herhangi bir nedenle Gök katlarını aşması gereken bir şamanın önce yeraltı denilen âleme inmesi gerekir; kimse "Yeraltı"na inmeden Göğe çıkamaz.  Şaman inisiye adayının saflaşması için geçireceği yeraltı alemindeki "organlara ayrılma" deneyimi kimi inisiyasyonlarda "cehenneme iniş" ile, Simya'da ise Vitriol ifadesiyle dile getirilmiştir.

Taşkapı
Taşkapı – Türk ve Altay mitolojisinde Yeraltı Geçidi. Daşgapı da denir. Kayakapısı (Gayagapısı veya Kıyakapısı) olarak da bilinir. Yeraltı Dünyasına giden geçidin kapısıdır. Bir mağaranın içinde bulunur. (Taş/Daş/Dış) kökünde dışarıda olma içeriği dikkate alındığında Dış Kapı anlamına dahi gelir ki, bu evrenin dışarıya açılan son kapısı demektir. Caltaskalga veya Yaltaşkala sözcükleri de niteleyici veya eşanlamlı olarak kullanılır. Yeraltı Dünyasına giden geçidin kapısıdır. Çok uzak diyarlardaki bir mağaranın içinde bulunur. Önemli kapıların veya geçitlerin bulunduğu mağaralar, in içinde in, kuyu içinde kuyu olacak şekilde karmaşık yerlerdir. Bazı masallarda bu kapıya Argalıh adı verilir. Demir kaygan geçit ve kara kaygan geçit olarak betimlenir. Bazen sürekli açılıp kapandığı için Acılar Cabılar (açılır kapanır) olarak tarif edilir. Kimi zaman çadırın bacası ve güneşliği olan Tünük/Tündük biçiminde düşünülerek bu geçide de aynı ed verilir.

Toybadım Irmağı
Toybadım – Türk ve Altay mitolojisinde ve efsanelerde adı geçen Yeraltı Nehri. Toybodım da denir. Anlamı "Doymadım" demektir. Açgözlülük ve Hırs Irmağıdır. İnsanın gözü doymazlığını simgeler. İnsanın dokuz hırsını simgeleyen dokuz yer altı nehrinin kavuşarak Toybodım Irmağı'na dönüştüğü yerde Erlik Han'ın Demir Sarayı vardır. Bu ırmak insanların gözyaşlarından oluşmuştur. Üzerinde at kılından yapılmış bir köprü vardır. Bu ırmağın içinde su ejderleri yaşar ve kaçmak isteyen ruhları tekrar yeraltına gönderir.

Kan Irmağı
Kanırmağı – Türk ve Altay mitolojileriyle halk inancında Yeraltı Nehri. Yeraltında akar. İçindeki sıvı su değil kandır. Kan ölümü, ateşi, öfkeyi simgelediği gibi aslında yaşamın da sembolüdür, bu nedenle yaşam ve ölüm arasındaki sınırı simgeler. Bu ırmak masallarda bazen uçan atlarla geçilir.

Kaynakça
 Şamanizm, Mircea Eliade
 Semboller Ansiklopedisi, Ruh ve Madde Yayınları
 Türk Söylence Sözlüğü, Deniz Karakurt, Türkiye, 2011 (OTRS: CC BY-SA 3.0)
 Meta Ansiklopedi, Ruh ve Madde Yayınları

Ezoterizm
Türk mitolojisi
Türk şamanizmi

Yeraltı (mitoloji)


Bruce Leslie McLaren (Auckland, Novi Zeland, 30. kolovoza 1937. – Engleska, 2. lipnja 1970.) je bivši novozelandski vozač automobilističkih utrka i osnivač momčadi McLaren.

Rezultati u Formuli 1

 McLaren je utrku na VN Njemačke 1958. završio na 5. mjestu, ali je vozio bolid Formule 2 i nije mogao osvojiti bodove.

Pobjede

Izvori

Vanjske poveznice
Bruce McLaren na racing-reference.info

Novozelandski vozači Formule 1

Bruce McLaren


Yiğitler, Tunceli ilinin Nazımiye ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
1928 yılı kayıtlarından itibaren "Kirik" adıyla görülen yerleşimimin ismi 1950'lerin sonuna doğru değiştirilmiş olup, 1960 yılı nüfus sayımından itibaren günümüzdeki adıyla kayıtlarda yer almaya başlamıştır.

Coğrafya
Köy; Tunceli il merkezine 58 km, Nazımiye ilçe merkezine 22 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Nazımiye belde ve köyleri

Yiğitler, Nazımiye


Mosaklukka (fræðiheiti: Campanula cespitosa) er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá Ítölsku Ölpunum.

Tilvísanir

Bláklukkur

Mosaklukka


Pasporta Servo (în ) este o broșură publicată anual, unde apare lista esperantiștilor care sunt dispuși să găzduiască alți esperantiști. El este menit să faciliteze călătoriile, oferindu-le posibilitatea să-și petreacă nopțile fără plată. Ediția din 2005 conține circa 1200 adrese din mai mult de 80 de țări.

Legături externe
Pagina de Facebook
 Web Site Oficial

Esperanto

Pasporta Servo


Burges puede referirse a:
Burgués
Norman Alan Burges
William Burges
Braulio Foz y Burges
Burges, una variante menos común del apellido Burgess.

Burges


الأمير بندر بن سعود بن عبد العزيز آل سعود (17 جمادى الآخرة 1344 هـ / 2 يناير 1926 - 8 جمادى الآخرة 1437 هـ / 17 مارس 2016) وهو الابن الثامن من أبناء الملك سعود، ولد في مدينة الرياض عام 1926 وتحديدًا في اليوم الذي دخلت به مدينة القنفذة تحت حكم جده الملك عبد العزيز.

حياته
ولد في مدينة الرياض في 2 يناير عام 1926 ونشأ تحت رعاية والده الملك سعود ووالدته جوارية بنت ماضي السديري ودرس في مدرسة الأمراء ودرس في مدارس أخرى في الرياض ثم تخرج من المتوسطة في عام 1364 هـ ثم تخرج من الثانوية في عام 1368 هـ ثم درس الجامعة في تركيا ثم تخرج من الجامعة في عام 1371 هـ.

مناصبه الحكومية
عاد الأمير بندر بن سعود إلى المملكة العربية السعودية في مطلع عام 1371 هـ فعينه والده عندما كان وليًا للعهد موظفًا في وزارة الداخلية وكان ذلك سنة 1372 هـ وخلال عمله ترك بصمات لإنجازات قام بها ثم بعد ذلك بسنوات أمر عمه ولي العهد الملك فيصل (الأمير آنذاك) في عام 1376 هـ الموافق 1956 بأن يكون مستشارًا في مكتب وزير الداخلية وبقي في هذا المنصب إلى عام 1401 هـ عندما تقاعد عن العمل.

أبناؤه
 الأمير فيصل بن بندر بن سعود بن عبد العزيز آل سعود.
 الأميرة نورة بنت بندر بن سعود بن عبد العزيز آل سعود. متزوجة من الأمير خالد بن تركي الثاني بن عبد العزيز آل سعود.
 الأميرة جوزاء بنت بندر بن سعود بن عبد العزيز آل سعود. متزوجة من الأمير خالد بن عبد الله بن محمد بن عبد الله بن جلوي آل سعود سعود ولها من الأبناء الأميرة سارة، الأمير فيصل (متزوج من الأميرة سارة بنت سعود بن فهد بن عبد العزيز آل سعود وله من الأبناء الأميرة مضاوي، والأمير خالد)، الأميرة هيفاء، الأميرة نورة، والأمير سعود.

وفاته
توفي الأمير بندر بن سعود بن عبد العزيز آل سعود صباح يوم الخميس 8 جمادى الآخرة 1437 هـ الموافق 17 مارس 2016 عن عمر ناهز 90 سنة.

المراجع

سياسيون سعوديون في القرن 20
آل سعود
أبناء سعود بن عبد العزيز آل سعود
أحفاد عبد العزيز آل سعود
أمراء سعوديون
مدفونون في مقبرة العود
مواليد 1344 هـ
مواليد 1926
مواليد في الرياض
وفيات 1437 هـ
وفيات 2016
وفيات في مدريد

بندر بن سعود بن عبد العزيز آل سعود


Jean-François Aubry est un physicien français né le 5 mai 1973, directeur de recherche au CNRS. Il est directeur scientifique du centre d'excellence parisien de la Focused Ultrasound Foundation hébergé à l'ESPCI Paris. Il est spécialiste de thérapie par ultrasons.

Biographie
Jean-François Aubry est élève de l'École normale supérieure Paris-Saclay de 1994 à 1998, puis il réalise un DEA de Champs, Particules et Matière et une thèse de doctorat intitulée Focalisation ultrasonore adaptative : application à l'échographie du cerveau et à la thérapie des tumeurs cérébrales sous sous la direction de Mathias Fink  et en 2002, à l'université Paris-VII. Il étudie l'application du concept de retournement temporel des ondes ultrasonores au traitement des tumeurs cancéreuses dans le cerveau et du concept de filtre inverse à l'imagerie ultrasonore transcrânienne. Il devient chargé de recherche au CNRS en 2002, puis directeur de recherche en 2014.

Spécialiste de focalisation adaptative, ses recherches portent notamment sur la focalisation transcrânienne pour la thérapie du cerveau et la focalisation transcostale pour la thérapie du foie.

Travaux scientifiques

Chirurgie non invasive du cerveau par thermoablation ultrasonore

Entre 1999 et 2015, avec Mathias Fink et Mickael Tanter, Jean-François Aubry développe une technique de focalisation des ondes basée sur le principe du retournement temporel permettant de refocaliser les ultrasons à travers la paroi du crâne, malgré les déformations du front d'onde engendré par ce dernier.

Afin de disposer d'une énergie suffisante pour détruire des zones pathologiques du cerveau, il développe plusieurs prototypes successifs avec un nombre de transducteurs ultrasonores croissants, et une puissance croissante, notamment dans le cadre du projet Equipex ULTRABRAIN, avec le soutien de la Fondation Bettencourt-Schueller.   Ce concept est aujourd'hui utilisé en clinique pour la chirurgie extracorporelle du cerveau par ultrasons focalisés.

Neuromodulation transcranienne ultrasonore
À partir de 2009, Jean-François Aubry fait partie, avec ses collègues Mickael Tanter et Pierre Pouget, des pionniers dans l'utilisation d'ultrasons pour moduler sélectivement et transitoirement l'activité cérébrale. Ces travaux démontrent que les ultrasons focalisés ont le potentiel de devenir la seule modalité permettant une modulation de l'activité cérébrale en profondeur, de façon localisée et non invasive. Le système qu'ils ont développé est dupliqué et utilisé en collaboration avec l'équipe de neuroscience cognitive de Matthew Rushworth à l'Université d'Oxford.

La physique des ondes appliquée à la phylogénie
Les travaux de Jean-Francois Aubry sur la modélisation de la propagation d'ondes à travers des milieux complexes ont également permis d'émettre une hypothèse sur la capacité d'une espèce de grenouille (Sechellophryne gardineri) dépourvue d'oreille moyenne et de tympan à entendre des sons : la combinaison de la mise en résonance de la cavité buccale et de la conduction osseuse. Des expériences ont vérifié cette hypothèse.

Distinctions

 Médaille de Bronze du CNRS (2011)

 Frederic Lizzi Early Career Award of the International Society for Therapeutic Ultrasound (2011)

 Président de l'International Society for Therapeutic Ultrasound (2015-2018)

 Membre du Research Advisory Committee de la Focused Ultrasound Foundation (2008-présent)

 Membre nommé de la Commission Scientifique Spécialisée 6 de l'INSERM (CSS6) (2015-2021)

Notes et références

Physicien français du XXIe siècle
Naissance en 1973
Lauréat de la médaille de bronze du CNRS

Jean-François Aubry


alias je Unix naredba, obično dostupna na svim *nix operacijskim sustavima kao naredba sustava. Služi za postavljanje alijasa, tj. zamjenske ili kraće naredbe za jednu dugačku naredbu (u slučaju naredbe s više parametara koju je potrebno često pozivati) ili više odvojenih naredbi koje se izvršavaju jedna za drugom. Na Linuxu alias je naredba ugrađena u bash ljusku.

Primjeri

 alias copy='cp'
 alias ipconfig='ifconfig'

Na Unix sustavima naredba za kopiranje je cp, neki drugi sustavi rabe copy, slično vrijedi za par ipconfig odnosno ifconfig.

Rezultat zadavanja naredbe alias bez parametara je popis trenutačno važećih alijasa na sustavu.

Često rabljeni alijasi

Često rabljeni alijasi u Bash ljusci (Linux):
alias ls='ls --color=auto' # ispis sadržaja direktorija različitim bojama ovisno o tipu datoteke (ako je pozadina terminala crna, obične datoteke su obično bijele, izvršne zelene, direktoriji plavi itd.)
alias la='ls -A'           # ispis sadržaja direktorija, sve datoteke osim . i .. (direktorija iznad i tekućeg direktorija)
alias ll='ls -alF'         # ispis sadržaja direktorija, sve datoteke, dugačak ispis i na kraju oznaka tipa datoteke

alias rm='rm -i'           # uključivanje interaktivnog načina za naredbu rm
alias cp='cp -i'           # uključivanje interaktivnog načina za naredbu cp
alias mv='mv -i'           # uključivanje interaktivnog načina za naredbu mv

alias vi='vim'             # uporaba "poboljšanog" vim uređivača teksta umjesto "starog" vi-a

Izvori

Vanjske poveznice

 http://pubs.opengroup.org/onlinepubs/9699919799/utilities/alias.html

Unix naredbe

Alias


Lammershagen Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Plön iline bağlı belediye. 25,97 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla yaklaşık 257 olarak tespit edilmiştir. Kilometrekare başına yaklaşık 10 kişilik bir nüfus yoğunluğuna sahiptir. Belediye Başkanlığı Bernd Oelke tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-selent-schlesen.de

Kaynakça

Plön iline bağlı yerleşim birimleri

Lammershagen


الموقع والتصميم
جاء من نجد كبير العائلة عبد العزيز العثمان وهو في التاسعة من العمر بصحبة أخيه عبد الله ووالدته وأختيه في حوالي العام 1274 هـ الموافق 1857م، وسكنوا في حي القبلة، على وجه التحديد الأرض التي بني عليها مجلس الأمة الآن، وفي هذه الأرض التي سكنوها أطلق الناس عليها فيما بعد: حي العثمان، وفي هذا الحي بني مسجد العثمان، وهذا المسجد -المهدوم- لو أردنا أن نحدد مكانه القديم لكانت الأرض التي تقع شرقي مبنى موقف السيارات التابع لمجلس الأمة الجديد.

المظهر الخارجي للمسجد يدل على قدمه، له بابان : أحدهما غربي، ويؤدي إلى ردهة مستطيلة في نهايتها منارة المسجد، وهي شامخة الارتفاع تتراءى للناظرين من مسافات بعيدة، أما صحن المسجد فهو مستطيل الشكل فسيح يتسع لمئات المصلين، وبالجهة الغربية منه رواق محمول على ستة أعمدة من الاسمنت المغطى بالجص الأبيض الجميل، وبالحائط الغربي للرواق سبعة أبواب من الخشب العادي الذي كان يُجلب من البلاد الأفريقية، وفي الفترة التي بني فيها المسجد وفيه خلوة متوسطة المساحة، والمحراب والمنبر عبارة عن تجويف داخل الحائط، وكل منهما محلى بزخارف جصية رائعة للغاية.

تأسيس المسجد وتجديده
أسسه النوخذة عبد العزيز بن عثمان العثمان ، العام 1325 الموافق 1907 م ، وأعاد بناءه كل من إبنه عبد الوهاب العثمان، وعبد اللطيف بن سليمان العثمان، وأحمد محمد الغانم، بمشاركة دائرة الأوقاف العامة في سنة 1372هـ الموافق 1953م، أو في 19 من ذي القعدة 1371هـ الموافق 9 من أغسطس 1952م، وقد بلغت تكلفة البناء (87.183) روبية.

ولقد أعاد بناء المسجد - من جديد - قرب مكانه القديم في الطرف الشمالي من مبنى مجلس الأمة على ساحل البحر، أولاد عبد الوهاب العثمان، وأطلق عليه اسم جدهم عبد العزيز، وقد تم ذلك في العام 1412هـ - 1991م.

أئمة مؤذني المسجد

 قام بالإمامة فيه كل من:
 الشيخ يوسف بن حمود الذي عاش العام (1876 - ومات العام 1946م)، اتخذ هذا الشيخ- الذي يعتبر من تلاميذ الشيخ عبد الله الخلف- من البيت الموقوف على هذا المسجد سكنا ومدرسة فتحها ليدرس بها كتاب الله بعدما ترك التدريس في المدرسة المباركية التي كان يدرس بها، وكان يدرس في المسجد فقه مذهب الإمام مالك، ويعتبر هذا الشيخ من شيوخ الشيخ محمد بن سليمان بن جراح، وقد كتب له رسالة يحثه فيها على الإمامة في هذا المسجد خلفا له.
 صلى فيه الشيخ محمد بن سليمان بن جراح بعد الشيخ يوسف بن حمود وناب عنه أخوه الشيخ إبراهيم الجراح حينما ذهب الشيخ محمد إلى الحج.
 الملا عثمان بن عيسى العصفور.
 الشيخ درويش بن ارحمة الذاودي، المنتقل إليه من مسجد الشرهان إلى هذا المسجد عندما توفي عثمان العصفور.
 الملا أحمد الباحسين وكان ضريرا، وكان لديه دكان في بيته القريب من المسجد على أرض الشيخ يوسف بن حمود.

 أما المؤذنون، فقد قام بالأذان فيه كل من:
 أذن فيه الملا محمد بن عبد الرحمن الحداري.
 الملا محمد بن خليل العوضي.
 الملا يوسف عيسى الشرف.

وقف المسجد
أوقف السيد حامد النقيب بن السيد رجب بيتاً واقعاً في محلة القبلة على إمام مسجد العثمان، بعد أن يصرف من أجرته على مصالح البيت من تعمير وغيره وما بقي فهو للإمام.

مراجع

مساجد الكويت

مسجد العثمان (جبلة)


Esben Aakjær (født 2. juli 1911 i Jenle, død 30. november 1958) var en dansk journalist, sømand, flytelegrafist og foredragsholder.
Han var søn af Jeppe Aakjær og Nanna Aakjær og voksede op på Jenle sammen med den tre år ældre søster, Solveig Åkjær.

Liv
Da faderen døde i 1930 måtte Esben vende hjem fra sit arbejde ved et landbrug i Island.

I 1934-35 var han militærnægter i Kompedallejren, hvor han sluttede venskab med journalisten Børge Outze.
Senere foretog han en årelang rejse, der bragte ham gennem Tyskland, Polen, Jugoslavien, Grækenland og Egypten, hvorfra han sejlede til Australien og New Zealand. Han fortsatte over Stillehavet og via Honolulu og Hawaii til Los Angeles.

Da 2. verdenskrig brød ud i september 1939 opholdt han sig i New York.

I efteråret 1940 rejste han til Canada for at slutte sig til Little Norway, som var en norsk flyveskole og træningslejr, som blev oprettet i Canada under den 2. verdenskrig af den norske eksilregering. Han blev uddannet som flytelegrafist og blev sendt til aktiv tjeneste i England.

Efter krigen vendte han tilbage til Danmark, hvor han rejste rundt og holdt foredrag om faderen og om sit eget liv.

Esben Aakjær er i modsætning til sin fader ikke begravet på Jenle. Hans urne er nedsat på kirkegården ved Måbjerg Kirke.

Bøger

 Bag blaa Horisonter (1947)

Referencer

Kilder

 Ole Lange, Alex Frank Larsen: Outze, en biografi (Informations Forlag 2010)

Sir Esben - Sallingbo og Eventyrer https://www.tvmidtvest.dk/sir-esben-sallingbo-og-eventyrer Filmen om "Sir Esben," fortæller den gribende historie om digteren og forfatteren Jeppe Aakjærs søn, der levede som verdensmand og eventyrer, og som gennem hele livet havde base på Jeppe Aakjærs digterhjem "Jenle" i Salling. Instruktør: Uffe Bregendahl, 2014

Fotos fra bogen Bag blaa Horisonter
Esben nr 3 fra venstra og Catalina Vingtor

Danskere i 1900-tallet
Danskere i fremmed militær tjeneste
Journalister fra Danmark
Danskere i 2. verdenskrig

Esben Aakjær


Jean Valgard van Deurs Claessen (einnig þekktur sem Valgarð Claessen), f. 9. október 1850 var verslunarstjóri á Hofsósi, kaupmaður á Sauðárkróki og síðar landsféhirðir. Valgarð er ættfaðir Claessen ættarinnar á Íslandi.

Valgarð var giftur Kristínu Briem, dóttir Eggerts Briem sýslumanns, en saman áttu þau  Arent Claessen, Eggert Claessen, Gunnlaug Claessen og Ingibjörgu Claessen.

Börn Valgarðs urðu öll stórtæk í mannlífinu á Íslandi. Eggert Claessen var einn af stofnendum Eimskipafélagsins, sat í stjórn og var formaður hennar í 25 ár. Hann var einnig aðalbankastjóri Íslandsbanka 1921–1930 en stundaði annars lögfræðistörf í Reykjavík. Hann var ásamt félaga Sveini Björnssyni, síðar forseta, helsti hvatamaður að stofnun Lögmannafélags Íslands og var oft formaður þess. Eggert og Sveinn fluttu fyrsta málið fyrir Hæstarétti gegn hvor öðrum. Hann gekkst fyrir stofnun Vinnuveitendasambands Íslands 1934 og var formaður þess til dauðadags.

Gunnlaugur Claessen var m.a. yfirlæknir en störf Gunnlaugs vöktu hvarvetna eftirtekt og virðingu og urðu margir til að minnast hans þegar hann féll frá af völdum lungnabólgu á grunni ættgengs astma í júlí 1948.
Gunnlaugur Claessen varð aðeins 66 ára, sem ekki þykir hár aldur nú til dags, en á starfsævi sinni afrekaði hann meira en flestir aðrir og er ljóst að upphaf allrar myndgreiningar á Íslandi er falið í starfi þessa merka brautryðjanda í faginu.

Arent Claessen var stórkaupmaður og umsvifamikill í viðskiptalífinu hérlendis á síðustu öld. Arent Claessen var meðal eiganda O. Johnson & Kaaber og gegndi stöðu forstjóra um hríð. Arent var ræðismaður Hollands á Íslandi.

Ingibjörg Claessen var húsmóðir en giftisti Jóni Þorlákssyni, stofnanda Sjálfstæðisflokksins.

Tilvísanir

Íslenskir kaupmenn

Jean Valgard Claessen


يجب على امريكا ان تخجل من دعمها للمثليين بحجة انهم اقلية. اصبحو اليوم يمثلون 30% من الشعب الامريكي. يجب التصدي لهم و معالجتهم.او ارسالهم للقمر لكي يتكلثرو هناك. لان تركهم في هذا العالم سوف يقضي عليه. سينقرض الحنس البشري اذا استمر دعم انريكا الغبي لهذه الكائنات المريضة.

ختم الولايات المتحدة العظيم  أو (شعار الولايات المتحدة) هو ختم يستخدم لإضفاء الشرعية على وثائق معينة تصدر عن طريق الحكومة الفيدرالية للولايات المتحدة. يستخدم هذا المصطلح للدلالة على الختم المادي الملموس (والمحفوظ في وزارة الخارجية)، كما يطلق بشكل أكثر شيوعاً على تصميم الختم لا على الختم ذاته. استخدم هذا الختم لأوّل مرة عام 1782.

التصميم على واجهة الختم هو الشعار الوطني للولايات المتحدة الأمريكية؛ لذلك فإنّ ألوانه تحمل الطابع الرسمي. بينما الختم المادي ذاته، في الواقع، عند طباعته على ورقة فإنّه يحتوي على حبر بلون واحد فقط. طبع الختم، ابتداءً من عام 1935، على ظهر الورقة من فئة دولار واحد.

التصميم
النسر الأصلع يرمز للقوة والسمو، وغصن الزيتون يرمز للسلام، والسهام ترمز للحرب، كما أن الدرع يرمز للحماية والوقاية، أما عبارة (EPluribus Unum) فتعني "من العديد واحد"، ويرى بعضهم أنها ترمز لتوحد المستعمرات وعددها ثلاث عشرة.

معرض صور

مراجع

تأسيسات سنة 1782 في الولايات المتحدة
درعيات أمريكية
رموز الولايات المتحدة الوطنية
سياسة الولايات المتحدة
شعارات أمريكا الشمالية
شعارات الدول
طيور في الفن

ختم الولايات المتحدة العظيم


Dominik (? – Zagreb, oko 1201.), dvanaesti zagrebački biskup.

Životopis
Spominje se u ispravama kao zagrebački biskup između 1193. i 1201. godine. Ne zna se pouzdano trajanje njegove biskupske službe. Za vrijeme građanskog rata između kralja Emerika i hercega Andrije Dominik se nije priklonio nijednoj od zaraćenih strana i primao je povlastice od obojice vladara Za njegova biskupovanja Zagrebačka biskupija dobila je desetinu u Krapini, Okiću i Podgorju, posjed Kamenik kraj Miholca i Križevaca i drugo. Pokopan je u zagrebačkoj katedrali, ispod oltara Sv. Mihovila.

Bibliografija
 Kulturno poviestni zbornik Zagrebačke nadbiskupije 1094. – 1944., HIBZ, Zagreb, 1944.
 Zagrebački biskupi i nadbiskupi, Školska knjiga, Zagreb, 1995., ISBN 9530605978

Izvori

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Dominik (1190. - 1206.), životopis na stranicama Zagrebačke nadbiskupije

Zagrebački biskupi i nadbiskupi

Dominik (zagrebački biskup)


Abram Lincoln Harris, Jr. (Richmond, 17 de janeiro de 1899 – Chicago, 6 de novembro de 1963) foi um economista, acadêmico, antropólogo e crítico social da situação dos afro-americanos. Ele  foi o primeiro afro-americano a alcançar notoriedade em diversas especializações nas áreas da economia, antropologia e estudos raciais. Nascido em uma família afro-americana de classe média do estado da Virgínia, Harris foi um dos primeiros economistas negros de destaque no país, chegando a alcançar um PhD na área. Ele foi professor universitário em instituições nos estados da Virgínia Ocidental, Illinois e no Distrito de Columbia. Entre as décadas de 30 e 50, Harris contribuiu com publicações tais como The Black Worker, the Negro & the Labor Movement, Harris Report, Black Communist in Dixie, The Negro as Capitalist, The Social Philosophy of Karl Marx-Ethics e Economics and Social Reform, nas quais ele apontou os desafios das desigualdades social e econômica para os afro-americanos. Ele também ajudou a fundar e liderar um setor na Universidade Howard, bem como dirigiu seu departamento de economia. Harris iniciou sua carreira tendo uma perspectiva marxista, sendo posteriormente influenciado pelo liberalismo e se preocupando com o totalitarismo soviético. Ele influenciou as correntes radical e neoconservadora do pensamento preto. Seu falecimento se deu em novembro de 1963.

Infância e juventude
Harris nasceu numa família afro-americana de classe média, no dia 17 de janeiro de 1899, em Richmond (Virgínia). Seu pai foi açougueiro em um açougue de propriedade germano-americana e sua mãe foi professora. Eles eram descendentes de escravizados que foram libertos antes do período da Guerra de Secessão e, juntos, possibilitaram que a educação de Harris ocorresse sob relativa estabilidade econômica e com alto grau de qualidade. Desde a infância, Harris teve contato frequente com a família do proprietário do açougue em que seu pai trabalhava, desenvolvendo fluência na língua alemã. O domínio desse idioma, o ajudou futuramente quando ele analisou textos de economistas alemães e socialistas tais como Karl Marx. Ele também trabalhou no açougue em sua juventude.

Carreira

Abram Harris foi o primeiro economista afro-americano a alcançar notoriedade em diversas especializações nas áreas da economia, antropologia e estudos raciais. Ele defendeu a análise de classe, considerando o status dos afro-americanos. Harris concluiu um Bacharelado em Ciências na Universidade do Sindicato da Virgínia em 1922, um mestrado em economia na Universidade de Pittsburgh em 1924 e seu PhD, em 1931, pela Universidade Columbia. De 1924 a 1945, ele lecionou no Estado da Virginia Ocidental numa faculdade pública preta historicamente pequena, na comunidade do Instituto. Durante esse ano, ele começou uma amizade forte e duradoura com V. F. Calverton. Ele ensinou por um ano, em seguida, foi promovido a diretor da Liga Urbana de Minneapolis. Como diretor, ele confeccionou um relatório detalhado intitulado de The Negro Population in Minneapolis: A Study of Race Relations, tratando das condições de vida dos afro-americanos na cidade. Harris descreveu as condições físicas e socioeconômicas dos afro-americanos em Minneapolis em 1926. Ele também lecionou na Universidade Howard, iniciando em 1927 e passando lá a maior parte de sua carreira. Neste período, ele fez parcerias com seus colegas Ralph Bunche e E. Franklin Frazier criticando valores conservadores e focando em estudos raciais, tendo ainda uma perspectiva marxista.

Década de 30

Em 1930, Harris se tornou o segundo afro-americano a concluir um doutorado em Economia no país, seguindo Sadie Mossell Alexander. No ano seguinte, ele participou da publicação de seu trabalho mais reconhecido, juntamente com o cientista político judeu Sterling Spero, entitulado de The Black Worker. Harris acreditava que o afro-americano precisava trabalhar para o desenvolvimento dum partido político da classe trabalhadora nos Estados Unidos. Ele expressou seu desapreço por outras estratégias de luta tais como a rebelião, a dissidência ou o movimento Back to Africa - os quais Harris descrevia como "Sionismo Negro" - liderado por figuras tais como Marcus Garvey e Haile Selassie.

Em The Black Worker, Spero e Harris afirmaram que os afro-americanos podiam acabar com o antagonismo racial na classe trabalhadora. Eles escreveram sobre a história do dilema racial entre brancos e pretos originado no período da escravidão. Eles argumentaram que muitos afro-americanos só haviam migrado para o ambiente urbano há pouco tempo e ainda eram ignorantes ao sindicalismo e seus benefícios. Eles expuseram que o anti-sindicalismo sustentado por organizações tais como a Liga Urbana Nacional também contribuíam com a segregação vista na classe trabalhadora.

Em 1935, Harris foi o autor principal de um outro trabalho que sugeriu à NAACP que promovesse uma posição mais firme e ativa com relação às questões raciais, texto o qual foi chamado de Harris Report. Harris também teve trocas intelectuais com Melville Jean Herskovits, que foi bolsista pelo Conselho Nacional de Pesquisa (National Research Council — NRC) de 1923 a 1926. Dez anos depois, em 1936, Herskovits incluiu Harris em um projeto de estudos sobre afro-americanos. De 1937 a 1945, ele foi o líder Intelectual da Seção ultra-liberal das Ciências Sociais na Howard, a qual ele ajudou a fundar em 1937, também dirigindo o seu Departamento de Economia. Enquanto a Grande Depressão progredia, o radicalismo de Harris diminuiu.

Década de 40

Depois que Harris foi transferido para a Universidade de Chicago em 1945, ele passou por uma mudança em seu pensamento intelectual que fez parte de sua vida dali em diante, ao ser influenciado pelo liberalismo de John Stuart Mill. Como ele escreveu na introdução de sua coleção pessoal de ensaios em 1957, ele foi "emergindo de um estado de rebelião social [enquanto] ainda estava aderindo um pouco às ideias socialistas no final da década de 1920." Seus textos começaram a se alinhar mais com uma economia ortodoxa e sua anterior defesa de Karl Marx e de outros economistas radicais se transformou em reavaliações críticas dos trabalhos deles. Suas preocupações com a direção totalitária dos Sindicatos Soviéticos liderados por Josef Stalin, foram expressas em seu texto intitulado de Black Communist in Dixie, escrito para a revista da Liga Urbana, chamada de Opportunity.

Tanto em The Black Worker quanto em The Negro as Capitalist, de 1936, Harris apontou desafios tendo como objetivo a igualdade social e econômica para os afro-americanos, concluindo que uma classe de trabalhadores unidos é a melhor opção para o seu progresso. Ainda na década de 40, o pensamento de Harris frequentemente chocava-se com o dos Intelectuais pretos antigos, os quais quando focavam na subordinação dos pretos, insistiam em abordar uma estrutura estritamente racial. Enquanto estava em Chicago, ele praticamente se calou sobre as questões raciais, focando em trabalhos tais como The Social Philosophy of Karl Marx-Ethics em 1948 e Economics and Social Reform em 1958. Ele trabalhou na Universidade de Chicago até 1950. Em 1961, ele conseguiu a Bolsa Guggenheim, o que o permitiu conquistar seu Doutorado em Direito pela Universidade do Sindicato da Virginia naquele ano.

The Negro as Capitalist

The Negro as Capitalist (1936) foi o trabalho mais famoso de Abram Harris. Nele, Harris argumentou que no período anterior à abolição, havia apenas algumas dezenas de pretos que haviam acumulado moderadas fortunas, incluindo fazendeiros pretos em posse de algumas dezenas de escravizados e alguns poucos empreendedores. Devido às restrições de crédito, à insegurança jurídica e social, além das limitações impostas pelo campo restrito de atividades que a discriminação e as condições de pobreza permitiam optar, apenas uma elite preta modesta e pouco numerosa se desenvolveu no período pré-Guerra Civil. Naquela época, a igreja preta servia como suporte de organização civil. Embora o desenvolvimento dessa classe no seio da população preta seja de impressionar, a discriminação e a segregação racial mantiveram muito restritos os horizontes da igualdade social. Nenhum avanço significativo foi feito pela população preta nos setores da indústria e do comércio. A diversificação de uma classe preta " capitalista" se restringiu aos serviços de recreação e lazer, ao comércio no varejo, aos serviços pessoais e à pequena propriedade agrária. Essa restrição na diversificação dos setores produtivos impactava negativamente o seu setor financeiro.
A frágil classe econômica preta dominante resistiu menos ainda diante do crescimento em escala das firmas. Setores como o comércio varejista e a prestação de serviços nas comunidades pretas segregadas passaram a ser cada vez mais penetrados por grandes firmas dominadas por brancos. Boa parte das energias antes concentradas pelas lideranças pretas no projeto de uma elite econômica empreendedora, divergiram para a reivindicação de que os afro-americanos ocupassem bons cargos nessas firmas. Em outras palavras, refletindo mudanças nas circunstâncias objetivas, o projeto de uma elite preta capitalista deu lugar, em boa medida, para o projeto de uma elite preta assalariada. Harris identificou um desenvolvimento da classe preta capitalista durante as primeiras décadas do século XX, medido pelo constante aumento com alguma queda durante e após a Crise de 1929. Ele executou sua investigação empírica tendo como foco os banco e afirmando que, nesse período, apenas pouco mais de 10 entre os mais de 100 bancos que foram abertos por afro-americanos sobreviveram. E isso somente foi possível, através de uma dinâmica que envolvia a quebra de muitos desses bancos e fusões de outros. Tais bancos foram capitalizados para garantir à população preta um nível de poupança necessário ao acesso a serviços básicos.

Harris chamou a atenção para o antagonismo de classe entre a população preta, que seria mascarado pelo discurso da própria elite preta. Havia, na época, a defesa de um projeto econômico separatista para essa população, mas Harris tinha a posição de que a ideia de uma economia independente era irrealista. Quanto ao protecionismo econômico, ele acreditava que o discurso pretendia mascarar sob uma ideologia de solidariedade racial esse antagonismo de classe entre a elite e as massas da população preta, enfatizando que o afro-americano precisava se sindicalizar junto com o empreendedor branco. Essa era a razão dos problemas no desenvolvimento dos negócios entre os pretos.

Ele concluiu que a classe média preta estava usando seu orgulho racial e união para apoiar os negócios controlados pela classe média norte-americana. Ele percebia que os pretos não estavam alcançando os brancos e que os negócios dos pretos não cresceria se não houvesse um mercado interracial. Com respeito ao descontentamento dos pretos com os empreendedores judeus, Harris disse que "em sua confusão, as massas são guiadas a direcionar seus ânimos contra os judeus e contra os brancos. As forças reais por trás de seu desconforto são mascaradas pela raça que os impede de ver que o que o empreendedor negro mais quer é liberdade para monopolizar e explorar o mercado que eles abastecem. Eles não conseguem ver que não têm maior explorador que o capitalismo preto, de quem vive sob má remuneração se não trabalhar muito duro, embora ele e sua família possam e muitas vezes vivam numa conspiciosa luxúria".

Legado
Ao longo de sua vida, Harris exerceu a influência sobre o pensamento preto, tanto sobre a corrente radical quanto sobre a neo-conservadora. Seus livros são The Black Worker, the Negro & the Labor Movement (1931) and The Negro as Capitalist (1936). Nele, Harris escreveu sobre o crescente sentimento contra o mundo dos negócios na Grande Depressão. Os ensaios de Harris em The Journal of Political Economy desempenharam um papel importante para os institucionalistas e para seus estudos da história das doutrinas econômicas. Ele faleceu em novembro de 1963.

Ligações externas
 "Sombart and German (National) Socialism", Journal of Political Economy, Vol. 50, No. 6 (dezembro de 1942), pp. 805–835

Nascidos em 1899
Mortos em 1963
Economistas dos Estados Unidos
Veteranos da Primeira Guerra Mundial dos Estados Unidos
Alunos da Universidade Columbia
Professores da Universidade de Chicago
Alunos da Universidade de Pittsburgh

Abram Lincoln Harris


Chamusca  belediyesi, Portekiz'in Alentejo bölgesine bağlı Lezíria do Tejo altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 7 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Carregueira
 Chamusca
 Chouto
 Parreira
 Pinheiro Grande
 Ulme
 Vale de Cavalos

Lezíria do Tejo'nun belediyeleri

Chamusca


La Bolsa de Singapur (en inglés: Singapore Exchange Limited, SGX) es una compañía holding de inversión localizada en Singapur que provee servicios relacionados con la compra venta de valores, derivados y otros. SGX es miembro de la Federación Mundial de Bolsas de Valores (World Federation of Exchanges) y de la Federación de Bolsas de Valores de Asia y Oceanía (Asian and Oceanian Stock Exchanges Federation).

Desde agosto de 2011, la bolsa de Singapur ha introducido las operaciones de valores durante todo el día. Las compañías listadas en el SGX pertenecen a dos grupos: las compañías del SGX principal y las compañías del SGX SESDAQ. Las primeras requieren condiciones adicionales impuestas por la SGX, mientras que las segundas no requieren condiciones adicionales.

Historia

Formación del SGX
SGX se formó el 1 de diciembre de 1999 como compañía holding. Las acciones compartidas de las anteriores compañías bursátiles, denominadas Stock Exchange of Singapore (SES), Singapore International Monetary Exchange (Simex) y Securities Clearing and Computer Services Pte Ltd (SCCS), fueron canceladas y compradas en su totalidad por SGX. Así, todos los activos de esas tres compañías fueron transferidas a SGX. Los accionistas que poseían acciones en SES, Simex y SCCS recibieron nuevas acciones emitidas por SGX.

Adquisiciones
En marzo de 2007, SGX compró una participación del 5% de la bolsa de Bombay (Bombay Stock Exchange) por 42,7 millones de dólares.

El 15 de junio de 2007, la bolsa de Tokio. Anunció que había adquirido una participación del 4,99% en la bolsa de Singapur.

El 31 de enero de 2008, SGX adquirió el 20% de las acciones de
Philippine Dealing System Holdings Corp, que se ha convertido en una compañía asociada a SGX.

A principios de 2008, SGW alcanzó un acuerdo para comprar el 95% de Singapore Commodity Exchange. El 30 de junio de 2008, SGX completó la adquisición de Singapore Commodity Exchange Ltd (SICOM), que ahora es una subsidiaria al 100%.

Asociación con NASDAQ OMX
SGX se ha asociado con NASDAQ OMX. Conjuntamente prevén proporcionar servicios para empresas, un conjunto de herramientas y soluciones empresariales, diseñadas para compañías listadas en los mercados de valores asiáticos.

Características financieras
A 31 de enero de 2010, SGX tiene listadas 774 empresas con una capitalización de mercado combinada de S$650.000 millones. Los ingresos de SGX provienen principalmente del mercado de acciones (75%) y del mercado de derivados (25%).

SGX está listada en la propia bolsa, siendo un componente de los índices bursátiles de referencia MSCI Singapore Free Index y Straits Times Index.
SGX reportó un beneficio neto de $165,8 millones para la primera mitad del año financiero de 2010.

Compañías listadas en la bolsa de Singapur

A 31 de enero de 2010, había 774 empresas listadas en la bolsa de Singapur un una capitalización de mercado de SGD$650.000 millones.

Principales accionistas
Los principales accionistas de la Bolsa de Singapur (Singapore Exchange Ltd) a 3 de noviembre de 2010 son:

Véase también
 Anexo:Bolsas de valores
 Straits Times Index
 Stock Exchange of Singapore (SES)
 Singapore International Monetary Exchange (SIMEX)

Notas

Referencias

Otras lecturas

Enlaces externos
 Official SGX site
 This info should be incorporated into the article
 SGX Nifty

Economía de Singapur
Singapur
Empresas cotizadas en la Bolsa de Singapur
Bolsas de valores en Asia

Bolsa de Singapur


الحرب الصينية-الهندية المعروف أيضا باسم الصراع على الحدود بين الصين والهند هي حرب بين الصين والهند. بدأت الحرب في 20 أكتوبر عام 1962م وانتهت بانتصار الصين في 21 نوفمبر 1962م. وكان الحدود في جبال الهيمالايا المتنازع عليها ذريعة رئيسية للحرب، السبب الرئيسي للحرب هو السيطرة على إقليم أكساي تشين. كانت هناك سلسلة من الحوادث الحدودية العنيفة بعد انتفاضة التبت عام 1959، عندما منح الهند حق اللجوء للدالاي لاما.

شن الصينيون هجمات متزامنة في لاداخ وعبر خط مكماهون في 20 أكتوبر 1962، لعدم قدرتهم على الوصول إلى تسوية سياسية على الأراضي المتنازع عليها على طول حدود الهيمالايا البالغ طولها 3,225 كيلومترًا. تقدمت القوات الصينية على القوات الهندية في كلا المسرحين واستولت على «رزانغ لا» في تشوشول في المسرح الغربي، وعلى تاوانج في المسرح الشرقي. انتهت الحرب بإعلان الصين وقف إطلاق النار في 20 نوفمبر 1962، وأعلنت في الوقت نفسه انسحابها إلى «خط السيطرة الفعلية» المزعوم.

وقعت معظم المعركة في ظروف جبلية قاسية، ما أدى إلى معارك واسعة النطاق على ارتفاع أكثر من 4,000 متر (14,000 قدم). لوحظ أيضًا عدم نشر الصين والهند القواتِ الجوية في الحرب الصينية الهندية.

حدث التعزيز والهجوم من الجانب الصيني بالتزامن مع أزمة الصواريخ الكوبية التي استمرت 13 يومًا (16-28 أكتوبر 1962)، والتي شهدت مواجهة بين الولايات المتحدة والاتحاد السوفيتي، ولم تتلقّ الهند مساعدة من أي من هذه القوى العالمية حتى حل أزمة الصواريخ الكوبية. كانت هذه أول حرب بين الهند والصين. بعد انتهاء الحرب، اندلع عدد من الاشتباكات الصغيرة بين الجانبين، ولكن لم يحدث قتال واسع النطاق.

الموقع
تشاركت الصين والهند حدودًا طويلة قُسمت إلى ثلاث مناطق هي نيبال وسيكيم (التي كانت محمية هندية في ذلك الوقت) وبوتان، التي تتبع جبال الهيمالايا بين بورما وما كان آنذاك باكستان الغربية. هناك عدد من المناطق المتنازع عليها على طول هذه الحدود. توجد منطقة أكساي تشين في الطرف الغربي، وهي منطقة بحجم سويسرا، تقع بين منطقة شينجيانغ (سنجان) الصينية والتبت (التي أعلنت الصين أنها منطقة تتمتع بالحكم الذاتي عام 1965). تشمل الحدود الشرقية، بين بورما وبوتان، ولايةَ أروناجال برديش الهندية الحالية (المعروفة سابقًا بوكالة الحدود الشمالية الشرقية). اجتاحت الصين كلتا هاتين المنطقتين في نزاع 1962.

وقع معظم المعارك على ارتفاعات عالية. تُعتبر منطقة أكساي تشين صحراء تحتوي على مسطحات مالحة على ارتفاع 5,000 متر (16,000 قدم) فوق سطح البحر، ويتجاوز ارتفاع قمم منطقة أروناجال برديش الجبلية 7,000 متر (23,000 قدم). استحوذ الجيش الصيني على إحدى أعلى تلال المناطق. تسببت ظروف الارتفاع الشديد والتجمد بصعوبات لوجستية وصعوبات في الرعاية. ففي النزاعات المماثلة السابقة (مثل الحملة الإيطالية في الحرب العالمية الأولى)، تسببت الظروف القاسية بسقوط ضحايا أكثر مما تسببت به عمليات العدو. لم تكن الحرب الصينية الهندية مختلفة، فقد مات الكثير من الجنود من كلا الجانبين بسبب البرد القارس.

خلفية
كان السبب الرئيسي للحرب هو النزاع على سيادة المنطقتين الحدوديتين أكسي تشين وأروناجال برديش اللتين تفصل بينهما مسافات شاسعة. تملك أكساي تشين، التي تزعم الهند أنها تنتمي إلى كشمير وتزعم الصين أنها جزء من شينجيانغ، طريق ربط مهم يصل بين منطقتي التبت وشينجيانغ الصينية. كان بناء الصين لهذا الطريق أحد مسببات الصراع.

أكساي تشين
نشأ الجزء الغربي من الحدود الصينية الهندية عام 1834، نتيجة غزو جيوش راجا غولاب سينغ (دوغرا) منطقةَ لاداخ تحت سلطة الإمبراطورية السيخية. بعد حملة فاشلة في التبت، وقّع غولاب سينغ والتبتيون معاهدة عام 1842 وافق بموجبها على الالتزام بـ«الحدود القديمة الثابتة»، التي تُركت غير محددة. أدت الهزيمة البريطانية للسيخ عام 1846 إلى نقل منطقة جامو وكشمير بما في ذلك لاداخ إلى البريطانيين، الذين عينوا غولاب سينغ مهراجا تحت سلطتهم. اتصل المفوضون البريطانيون بالمسؤولين الصينيين للتفاوض حول الحدود، ولم يبدوا أي اهتمام. حدد مفوضو الحدود البريطانيون الطرف الجنوبي للحدود في بحيرة بانغونغ، ولكنهم اعتبروا المنطقة الواقعة شمالها حتى ممر كاراكورام أرضًا مجهولة.

كان مهراجا كشمير ومسؤولوه على دراية تامة بالطرق التجارية من لاداخ. فابتداءً من لياه، كان هناك طريقان رئيسيان إلى آسيا الوسطى: يمر أحدهما عبر ممر كاراكورام إلى شهيدولا عند سفح جبال كونلون ويتجه نحو ياركند عبر ممرات كيليان وسانجو، ويتجه الآخر شرقًا عبر وادي تشانغ تشنمو، ويجتاز سهول لينغزي تانغ في منطقة أكساي تشين، ويتبع مجرى نهر كراكاش لينضم إلى الطريق الأول في شهيدولا. اعتبر المهراجا شهيدولا أنه مركز عسكري شمالي، وعامل جبال كونلون على أنها حدود مجاله. كان سادته البريطانيون متشككين في هذه الحدود الممتدة لأن شهيدولا كان على بعد 79 ميلًا من ممر كاراكورام وكانت المنطقة الفاصلة غير مأهولة بالسكان. ومع ذلك، سُمح للمهراجا بمعاملة شهيدولا كموقع عسكري لأكثر من 20 عام.

اعتبرت تركستان الصينية «الفرعَ الشماليَّ» من سلسلة كونلون مع ممري كيليان وسانجو الحدود الجنوبية لها. وهكذا، فإن مطالبة المهراجا لم تكن موضع خلاف. بعد تمرد دونغان عام 1862، الذي شهد على طرد الصينيين من تركستان، بنى مهراجا كشمير حصنًا صغيرًا في شهيدولا عام 1864. من المرجح أن الحصن قد حصل على الإمدادات من خوتان، التي أصبح حاكمها الآن مستقلًا وعلى علاقات ودية مع كشمير. عندما خلع الرجل الكاشغري القوي يعقوب بيك الحاكم الخوتاني، أُجبر المهراجا على ترك منصبه عام 1867. ثم احتلتها قوات يعقوب بيك حتى نهاية تمرد دونغان. في الفترة الفاصلة، كُلّف وليام إتش. جونسون من وكالة مسح الهند بمسح منطقة أكساي تشين. في أثناء عمله، «دعاه» الحاكم الخوتاني لزيارة عاصمته. لاحظ جونسون بعد عودته أن حدود خوتان كانت عند برينجغا، في جبال كونلون، وأن وادي كاراكاش بأكمله يقع داخل إقليم كشمير. يُشار إلى حدود كشمير التي رسمها باسم «خط جونسون» (أو «خط أرداغ جونسون»)، وهي تمتد من ممر سانجو إلى الحافة الشرقية لوادي تشانغ شينمو على طول جبال كونلون.

بعد أن أعاد الصينيون احتلال تركستان عام 1878 وأطلقوا عليها اسم شينجيانغ، عادوا مرة أخرى إلى حدودهم التقليدية. في هذا الوقت، كانت الإمبراطورية الروسية راسخة في آسيا الوسطى، وكان البريطانيون حريصين على تجنب الحدود المشتركة مع الروس. بعد إنشاء ممر واخان كمنطقة عازلة في شمال غرب كشمير، أرادوا أن يملأ الصينيون المنطقة غير المأهولة بين سلال كاراكورام وكونلون. بتشجيع بريطاني (وربما روسي)، بحلول عام 1890، احتل الصينيون المنطقة حتى وادي نهر ياركاند (الذي يُطلق عليه اسم راسكام)، بما في ذلك شهيدولا. ونصبوا أعمدة حدودية عند ممر كاراكورام بحلول عام 1892. بدت هذه الجهود فاترة. أظهرت الخريطة التي قدمها هونغ تا تشن، المسؤول الصيني البارز في سان بيترسبرغ، عام 1893 حدود شينجيانغ حتى راسكام. كان مشابهًا لخط جونسون في الشرق، إذ وُضعت أكسي تشين في إقليم كشمير.

بحلول عام 1892، استقر البريطانيون على سياسة مفادها أن الحدود المفضلة لهم في كشمير هي «مجمعات مياه السند»، التي تتدفق مياهها عبر خط تقسيم المياه إلى شبكة نهر السند على أحد الجانبين وحوض تاريم على الجانب الآخر. في الشمال، كان خط تقسيم المياه هذا على طول سلسلة كاراكورام. في الشرق، كان الأمر أكثر تعقيدًا، لأن أنهار تشيب تشاب وغالوان وتشانغ تشنمو تتدفق إلى السند، بينما يتدفق نهر كاراكاش إلى حوض تاريم. حدد نائب الملك اللورد إلجين المحاذاة الحدودية على طول خط تقسيم المياه هذا وأبلغ لندن بها. اقترحتها الحكومة البريطانية في الوقت المناسب على الصين عن طريق مبعوثها السيد كلود ماكدونالد في عام 1899. تنازلت هذه الحدود، التي أصبحت تسمى خط ماكارتني ماكدونالد، للصين عن سهول أكساي تشين في الشمال الشرقي، ومسار ترانس كاراكورام في الشمال. في المقابل، أراد البريطانيون أن تتنازل الصين عن «سلطتها المبهمة» على هونزا.

انظر أيضا
 العلاقات الصينية الهندية
 المناوشات الحدودية بين الصين والهند 2020

مراجع

الحرب الباردة
العلاقات الصينية الهندية العسكرية
النزاعات الداخلية في الصين
حروب الصين
حروب الهند
غزوات الصين
نزاعات الهند الإقليمية

الحرب الصينية-الهندية


الأرض أولا  هي مجموعة من الناشطين والمدافعين عن البيئة والقضايا البيئية، ولقد ظهرت هذه المجموعة في الجنوب الغربي من الولايات المتحدة الأمريكية 1979 م حيث قامت برفع شعار «لا مساومة في الدفاع عن أمنا الأرض» وكانت بداياتها متواضعة ولم تكن أفكارها ذائعة الصيت ولكنها استطاعت فيما بعد أن تفرض وجودها وأصبح لها فروع في العديد من بلدان العالم، وهي تتبنى فكرة العمل المباشر في التصدي أو ايقاف أو التخفيف من القوى المسببة للأضرار سواء  أو سكانها.
فنجد اليوم مجموعة الناشطين من منظمة (الأرض أولا) في كل من الولايات المتحدة الأمريكية - المملكة المتحدة - كندا - أستراليا - هولندا - بلجيكا - الفلبين - جمهورية التشيك - الهند - المكسيك - فرنسا - ألمانيا - نيوزيلندا - بولندا - نيجيريا - سلوفاكيا - أيرلندا - إيطاليا وإسبانيا.

مراجع

تأسيسات سنة 1980 في الولايات المتحدة
عمل مباشر
لاسلطوية خضراء
منظمات
منظمات بيئية
منظمات بيئية أسست في 1980
منظمات بيئية مقرها في الولايات المتحدة
ناشطون أمريكيون

الأرض أولا


Institutul Stephen Roth pentru Studierea Antisemitismului și Rasismului Contemporan este un institut de cercetare din cadrul Universității din Tel Aviv, Israel.

Este o sursă de informații, oferă un forum pentru discuții academice și desfășoară cercetări cu privire la teoriile și manifestările antisemite și rasiste. Institutul pune accentul pe analizarea socială și politică a acestor fenomene în perioada de la sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial și contextul lor istoric.

Fondare și misiune
Institutul a fost fondat ca Proiect pentru Studiul de Anti-Semitism în toamna anului 1991, și a fost condusă de Prof. dr. Dina Porat Universitatea din Tel Aviv până în 2010. De atunci, dr. Scott Uri de la Departamentul de Istorie evreiască a Universității din Tel Aviv a fost director al Institutului Roth. Institutul este situat în Facultatea de Științe Umaniste a Universității din Tel Aviv și este asociat cu Biblioteca Wiener pentru Studiul Epocii Naziste și a Holocaustului din Tel Aviv, care deține una dintre cele mai bogate colecții de documente referitoare la mișcările și regimurile fasciste și la antisemitism. Institutul primește vizitatori și favorizează cooperarea cu universități și institute de cercetare din afara Israelului.

Activități
Activitățile institutului sunt:
 Menținerea unei baze de date, disponibile gratuit pe Internet, care înregistrează detalii despre incidentele antisemite din întreaga lume.
 Organizarea de conferințe și simpozioane academice la Universitatea din Tel Aviv, care aduc laolaltă cercetători ce prezintă studii și poartă discuții pe un anumit subiect - atât în mod independent, cât și în cooperare cu instituțiile academice din și din afara Israelului.
 Publicarea unui raport anual privind incidentele și tendințele antisemite din întreaga lume.
 Găzduirea de cercetători străini, a căror cercetare abordează diverse aspecte ale antisemitismului și ale rasismului. Printre vizitatorii recenți pe termen lung se numără profesorii Omer Bartov de la Brown (2014), Jan T. Gross de la Princeton (2012), Sol Goldberg de la Universitatea din Toronto (2014 și 2015), Jonathan Judaken de la Colegiul Rhodes din Memphis (2011), Jonathan Karp de la SUNY, Binghamton (2016), Kamil Kijek de la Universitatea din Wroclaw (2016), Mia Spiro de la Universitatea din Glasgow (2017), Thomas Sugrue de la University of Pennsylvania (2013) și Kalman Weiser de la York University din Toronto (2014 și 2015).
 Printre alți vizitatori internaționali găzduiți de Institutul Roth din 2010 se află: prof. Elisheva Carlebach, Universitatea Columbia, Deborah Dwork, Universitatea Clark, Eugene Avrutin,  Universitatea Illinois, Johannes Becke, Heidelberg, Michal Bilewicz, Universitatea din Varșovia, Donald Bloxham, Edinburgh, Alon Confino, University of Virginia, David Engel, NYU, Barbara Engelking-Boni, Centrul Polonez pentru Cercetarea Holocaustului din Varșovia, David Feldman, Institutul Pears, Colegiul Birkbeck din London, Paula S. Fass, Universitatea Berkeley din California, Carole Fink, Universitatea din Ohio, Olga Gershenson, U Mass, Amherst, Julie Gottlieb, Universitatea din Sheffield, Jan Grabowski, Universitatea din Ottawa, Atina Grossman, Cooper Union, Ariela Gross, USC Law School, Anna Hajkova, Universitatea Warwick, Jan Hartman, Universitatea Jagielloniană din Cracovia, Dagmar Herzog, CUNY Graduate Center, prof. Martha Himmelfarb, Princeton, Brian Horowitz, Tulane, Stefan Ihrig, Universitatea din Haifa, Agnieszka Jagodzinska, Universitatea din Wroclaw, Polonia,  Jack Jacobs, Colegiul John Jay, Jonathan Karp, SUNY Binghampton, Hillel Kieval, Universitatea Washington din St. Louis, Kamil Kijek, Universitatea din Wroclaw, Jeffrey Kopstein, Universitatea din Toronto, Paul Lerner, USC, Alex Lichtenstein, Universitatea Indiana, Olga Litvak, Universitatea Clark, James Loeffler, Universitatea din Virginia, Michael L. Miller, Universitatea Central Europeană din Budapesta, Daniel Monterescu, Universitatea Central Europeană din Budapesta, Amos Morris-Reich, Universitatea din Haifa, Samuel Moyn, Harvard, Norman Naimark, Universitatea Stanford, Benjamin Nathans, Universitatea din Pennsylvania, David Nirenberg, Universitatea din Chicago, Jess Olson, Universitatea Yeshiva, Andrea Orzoff, statul New Mexico, Derek Penslar, Universitatea Oxford/Universitatea din Toronto, Ellie Schainker, Universitatea Emory, Raz Segal, Universitatea Stockton, Daniel Schroeter, Universitatea din Minnesota, Yohanan Petrovsky-Shtern, Northwestern, Nancy Sinkoff, Rutgers University, Andrew Sloin, CUNY, Darius Staliunas, Lithuanian Institute of History, Adam Teller, Brown University, Stefan Vogt, Frankfurt, Theodore Weeks, Southern Illinois University, Ulrich Wyrwa, Centrul de Cercetare a Antisemitismului, Universitatea Tehnică din Berlin și Tara Zahra, Universitatea din Chicago.
 Participarea la conferințe anuale, ateliere periodice și schimburi academice organizate de International Consortium for Research on Antisemitism and Racism  (ICRAR), în colaborare cu Institutul Pears pentru Studiul Antisemitismului din Londra, Centrul de Cercetare cu privire la Antisemitism de la Universitatea Tehnică din Berlin și alte instituții din Europa, Israel și America de Nord.
 Sprijinirea studenților și cercetătorilor de la Universitatea din Tel Aviv, a căror cercetare urmărește studierea și înțelegerea antisemitismului și a rasismului.
 Publicarea studiilor privind aspectele particulare ale subiectului.
 Realizarea unor proiecte de cercetare privind aspecte ale manifestărilor antisemite și rasiste. În acest scop, adoptă o abordare interdisciplinară care se bazează pe resursele altor departamente ale Universității din Tel Aviv.

Referințe

Legături externe
 Homepage
 "Roth Institute Brochure,"
 "Roth Institute Newsletter 2015,"
 "Roth Institute Newsletter 2016,"
 "Fear of Neighbours: Graduate Student Workshop with Jan T. Gross," Tel Aviv University, April, 2012.
 "The Education of Barack Obama," Lecture at Tel Aviv University, Prof. Thomas Sugrue, The University of Pennsylvania, May, 2013.
 "Lucy S. Dawidowicz: An American in Vilna," Naomi Prawer Kadar Annual Lecture, Prof. Nancy Sinkoff, Rutgers University, June, 2013.
 "Jews and Race: An Interdisciplinary Symposium on Genetics, History and Culture," Tel Aviv University, January, 2014.
 "International Law, Antisemitism and Jewish Lawyering at the United Nations," Seminar at TAU's Law School, Prof. James Loeffler, The University of Virginia, March, 2014.
 "The Holocaust as Genocide: Integrated History and Scholarly Integrity," Lecture at TAU, Prof. Omer Bartov, Brown University, May, 2014.
 "Conversion: Between Antisemitism and Philo-Semitism," Workshop with Prof. David Nirenberg, The University of Chicago, Nov., 2014.
 "Holocaust and Genocide Studies in the Academic World," Lecture at TAU, Prof. Deborah Dwork, Clark University, Dec., 2014.
 Jewish Rights, Minority Rights, Human Rights," Video of International Conference at TAU, March, 2015.
 "The Assassination of Symon Petliura and the Trial of Sholom Schwartzbard, 1926-1927,"Lecture at TAU, Prof. David Engel, NYU, Dec. 2015.
 "Images of Jews in the Early Age of Print," Lecture at Roth Institute, TAU, Prof. Elisheva Carlebach, Columbia University, Jan., 2016.
 "Theodore Herzl: Between Antisemitism, Race and Empire," Lecture at TAU, Prof. Derek Penslar, Oxford and Toronto, March, 2016.

Rasism
Religie și politică

Institutul Stephen Roth


Şehzade Bayezid (Osmanlıca: شهزادة بايزيد; d. 1525 veya 1526, İstanbul - 25 Eylül 1561, Kazvin), I. Süleyman'ın Hürrem Sultan'dan olma üçüncü şehzadesidir. Kütahya, Konya ve Karaman sancak beyliklerinde bulunmuştur.

Babası henüz sağ iken kardeşi Şehzade Selim ile giriştiği taht mücadelesinde yenilmiş; sığındığı Safevi Şahı'nın sarayında babasının adamları tarafından oğulları ile birlikte boğularak öldürülmüştür. Oğulları ve kendisinin naaşı Sivas'ta bulunan Melik-i Acem Türbesi'nde yer almaktadır.

Hayatı
1525 veya 1526 yılında İstanbul'da dünyaya geldi. Babası Osmanlı padişahı Kanuni Sultan Süleyman, annesi Hürrem Sultan'dır.
11 Kasım 1539'da erkek kardeşi Şehzade Cihangir ile birlikte sünnet edildi. 1543'teki Macaristan seferine katıldı. 1546'da Karaman Sancak Beyliği ile görevlendirildi. 1548'de İkinci İran seferine çıkan babasını abisi Şehzade Mustafa'yla birlikte Akşehir'de karşıladı.

Kanuni, 1553'te Nahcıvan Seferi'ne (3. İran Seferi) çıkarken Bayezid'i taht muhafazası için Edirne'ye gönderdi. Ordu sefere  giderken Konya'da Şehzade Mustafa'nın boğdurulması ve ardından Şehzade Cihangir'in de hastalanarak Halep'te hayatını kaybetmesi üzerine Bayezid, tahtın iki varisinden birisi olarak kaldı. Diğer varis, ağabeyi Şehzade Selim idi.

Düzmece Mustafa Olayı
Şehzade Mustafa'nın öldürülmesinden sonra ortaya çıkan Düzmece Mustafa olayında Şehzade Bayezid'in,  isyancı kuvvetleri durdurmada ağır davrandığı, hatta bu isyanı onun tertiplediği iddiası ortaya atıldı. Kanuni'nin ona olan güveni sarsıldı, ancak yine de kendisini affedip Kütahya'ya gönderdi. Bayezid bunun üzerine babasına yazdığı mektupta "ben kulunuzu muradına irgürdünüz" diyerek teşekkür etmiş ve kendisini tahtın varisi olarak görmüştür.

Hürrem Sultan'ın desteği
Hürrem Sultan, kendi oğullarından birisinin, daha çok karakter bakımından Kanuni'ye benzeyen Bayezid'in tahta geçmesini istiyordu. Hatta Düzmece Mustafa olayında Bayezid'in affedilmesinin Hürrem Sultan'a borçlu olduğu söylenmektedir. Ancak Hürrem Sultan'ın 1558'de ölümünden sonra, Bayezid koruyucusuz kalmış ve kendine askerler toplamaya girişmiştir. Bayezid'in Selim aleyhine harekete geçmesinde, Lala Mustafa Paşa'nın rolü olduğu düşünülür.

Şehzade Selim ile taht mücadelesi

Oğullarının taraftar toplamaya başlamaları üzerine Kanuni onları birbirlerinden uzaklaştırmış, 1558'de Selim'i Konya'ya, Bayezid'i ise Amasya'ya göndermiştir. Bayezid bunu kendisine bir hakaret saydı ve Kütahya'da kalmaya çalıştı. Ancak babasının ısrarları sonucu Amasya'ya gitmek zorunda kaldı; 21 Aralık 1558'de Amasya'ya vardı. Kanuni onu çeşitli vaatlerle oyalamaya çalışırken, o bir mektubunda babası için "padişah olan yalan söyler mi" dedi  ve taraftar toplamaya devam etti.

Kanuni, aynı şekilde Selim'in de asker toplamasını söylemiş ve Sokollu Mehmed Paşa'yı ona yardıma göndermiştir. Bu arada Bayezid'in sancağından çıkması isyan olarak değerlendirildi ve Şeyhulislam Ebusuud ve başka din adamları tarafından öldürülmesinin vacip olduğuna dair fetvalar verildi.

Bu esnada Amasya'dan Ankara'ya gelmiş olan Bayezid, 30 Mayıs 1559'da Konya önlerinde Selim'in ordusuyla çarpıştı, Konya Şehzâdeler Muharebesi denilen bu çarpışmada Selim'in düzenli ordusu karşısında üstünlük sağlayamayıp yenildi. Bunun üzerine Amasya'ya dönmüş ve müftü Muhyiddin Cürcani'yi babasına, affedilmesini dilemesi için gönderdi.

Safeviler'e sığınması
Kanuni, Bayezid'in af talebini reddedip  yakalanmasını emredince Bayezid oğullarını alarak 7 Temmuz'da Amasya'dan çıktı.  Ağustos ortalarında Safeviler'e sığınmak zorunda kaldı.

İran'da Şah Tahmasb tarafından Kazvin'de büyük bir törenle karşılanan Bayezid, onun aracılığıyla babasından affını diledi. Tahmasb, Selim ve Kanuni arasında Bayezid'in teslimi konusunda yazışma ve pazarlıklar yapıldı.  Tahmasb'ın isteklerinden bir kısmını kabul etmek zorunda kalan Kanuni, ona 200.000 altın ödeyeceğini ve Kars Kalesi'ni bırakacağını vadetmiştir. Ayrıca Selim de padişah olduğunda, Safeviler ile dost kalacağına dair bir ahidnâme vermiştir.

Ölümü
Anlaşma sağlanınca Kazvin'e giden Osmanlı elçileri 25 Eylül 1561 tarihinde önce Bayezid'i ardından da oğullarını boğarak öldürdüler. Bayezid ve oğullarının cenazeleri Sivas'a getirilerek surların dışında bulunan "Melik-i Acem türbesi"'ne defnedilmiştir. Bu türbe Abdülvehhâb Gâzî Camii içerisindedir.

Şehzade Bayezid'in ölümünden sonra Bursa'ya nakledilen hanımı bir kale içinde bekletilmiş ve yanında bulunan üç yaşındaki oğlu da öldürülmüştür.

Ailesi

Çocukları
Şehzade Orhan (d. 1543 Kütahya - ö. Kazvin, 25.9.1561 öldürülmüş).
Şehzade Osman (d. 1545 Kütahya - ö. Kazvin, 25.9.1561 öldürülmüş).
Mihrimah Sultan (d. 1547 Kütahya - ö. İstanbul, 1593), 1562 ile Damad Muzaffer Paşa evlendi.
Şehzade Abdullah (d. 1548 Kütahya - ö. Kazvin, 25.9.1561 öldürülmüş).
Hatice Sultan (d. ve ö. Kütahya, 1550).
Şehzade Mahmud (d. 1552, Kütahya - ö. Kazvin, 25.9.1561 öldürülmüş).
Şehzade Mehmed (d. 1558 Amasya - ö. Bursa, 3.10.1561 öldürülmüş).
Ayşe Sultan (d. 1553, Kütahya - ö. Tokat, 1572), 1568 ile Damad Hoca Ali Paşa Eretnaoğlu evlendi ve bir oğlan doğum sırasında öldü.
Hanzade Sultan (d. ve ö. Kütahya, 1556).

Ölümünden sonra
Bayezid olayından sonra, yeniçerilerin Anadolu'ya muhafız olarak yayılması ve şehzadelerden yalnızca en büyüğüne sancak verilmesi gibi idari değişikliklere gidilmiştir.

Ona sadrazamlık vaadinde bulunan Selim'in tahta çıkmasını isteyen ve Bayezid'i babasına karşı isyana teşvik eden Lala Mustafa Paşa, ancak III. Murat zamanında yaklaşık 3 ay sadrazamlık yapabildi.

Şairliği
Bayezid'in "Şahi" mahlasıyla yazdığı şiirleri, Türkçe ve Farsça şiirlerinden oluşan bir divanı vardır. Şiirlerinde saltanat arzusu, aşk, günahlarından bağışlanması için yakarış konularını işler. Babasından affını dilemek için yazdığı şiirleri ve babasının yine şiir olarak verdiği karşılıklar ünlüdür. Divanının iki el yazma kopyası Millet Kütüphanesi Ali Emirî koleksiyonunda bulunur. Divanı Filiz Kılıç tarafından yeni Türk alfabesine çevrilmiştir, fakat bu aktarım hatalı olduğu iddiasıyla eleştirilmiştir.

Popüler kültürdeki yeri
2003 yapımı Hürrem Sultan dizisinde Engin Altan Düzyatan tarafından canlandırılmıştır.
2011 yapımı Muhteşem Yüzyıl dizisinde Aras Bulut İynemli tarafından canlandırılmıştır.

Galeri

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Sakaoğlu, Necdet "Bayezid" (1999) Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi, İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş. C.1 s.302 ISBN 975-08-0072-9
 İslam Ansiklopedisi, "Bayezid" maddesi sf:230
 Turan, Şerafettin (2011) Kanuni Sultan Süleyman Dönemi Taht Kavgaları, İstanbul: Kapı Yayınları. ISBN : 9786054322718

İstanbul doğumlular
1561 yılında ölenler
16. yüzyılda Osmanlılar
Bayezid
Divan edebiyatı şairleri
I. Süleyman
İdam edilmiş Osmanlılar
II. Selim
III. Murad
İdam edilmiş hanedan üyeleri
Tahta çıkamayan varisler
Sivas'ta defnedilenler

Şehzade Bayezid (I. Süleyman'ın oğlu)


Andrés prins, hertogi af Jórvík, (Andrés Albert Kristján Játvarður; f. 19. febrúar 1960) er þriðja barn og annar sonur Elísabetar 2. Bretadrottningar og Filippusar hertoga af Edinborg. Hann er sá áttundi í erfðaröðinni að bresku krúnunni.

Andrés hefur gegnt þjónustu í konunglega breska sjóhernum sem þyrluflugmaður, leiðbeinandi og kapteinn á herskipi. Í Falklandseyjastríðinu flaug hann í nokkrum hernaðaraðgerðum, meðal annars í andyfirborðshernaði, sem tálbeita fyrir Exocet-eldflaugar og við brottflutning á særðum hermönnum. Árið 1986 kvæntist Andrés Söruh Ferguson og hlaut titilinn hertogi af Jórvík. Þau eignuðust tvær dætur, Beatrice og Eugenie. Hjónaband þeirra, aðskilnaður þeirra 1992 og lögskilnaður þeirra 1996 hlaut mikla umfjöllun í breskum fjölmiðlum. Andrés var sérstakur sendifulltrúi forsætisráðherra Bretlands fyrir alþjóðaviðskipti og fjárfestingar frá árinu 2001 til 2011.

Þann 20. nóvember 2019 gerði Andrés prins hlé á öllum opinberum skyldum sínum um "fyrirsjáanlega framtíð" eftir mjög neikvæð almenningsviðbrögð við viðtali sem hann veitti fjórum dögum fyrr í þættinum Newsnight á BBC. Viðtalið snerist um ásakanir á hendur honum um kynferðislegt ofbeldi og tengsl hans við bandaríska kynferðisbrotamanninn Jeffrey Epstein. Í maí 2020 var tilkynnt að Andrés myndi láta af öllum opinberum hlutverkum sínum vegna tengsla sinna við Epstein. Einnig var kunngert að Andrés væri viðriðinn glæparannsókn um málefni Epsteins og að bandarísk stjórnvöld hefðu óskað þess við Breta að fá að yfirheyra hann formlega.

Í ágúst 2021 var Andrés kærður fyrir nauðgun. Bandarísk kona að nafni Virginia Giuffre sakaði hann um að hafa nauðgað sér þegar hún var sautján ára á heimili hennar í London ásamt Epstein og vinkonu hans, Ghislaine Maxwell. Málið var höfðað sem einkamál í New York í Bandaríkjunum. Í febrúar 2022 gerði Andrés samkomulag við Giuffre til að málið yrði fellt niður í skiptum fyrir að hann greiddi henni og góðgerðarsamtökum hennar rúmlega tólf milljónir punda, eða um tvo milljarða íslenskra króna. Elísabet drottning fjármagnaði greiðsluna að hluta.

Andrés var sviptur titlum sínum og hertign sinni af bresku konungsfjölskyldunni þann 13. janúar 2022 vegna málaferlanna gegn honum í New York.

Tilvísanir

Breskir prinsar
Breskir sjóliðar
Hertogar af Jórvík
Windsor-ætt

Andrés prins, hertogi af Jórvík


A Moonclad Reflection prvi je EP švedskog melodičnog death metal sastava Dark Tranquillity. Objavljen je 1992. godine. Pjesme s albuma također su objavljene na kompilaciji Exposures – In Retrospect and Denial.

Popis pjesama

Osoblje

 Dark Tranquillity

 Niklas Sundin – gitara, akustična gitara, grafički dizajn
 Martin Henriksson – bas-gitara
 Mikael Stanne – gitara, prateći vokal
 Anders Fridén – vokal
 Anders Jivarp – bubnjevi, klavijature

 Ostalo osoblje

 Anders Iwers – fotografije
 Dragan Tanaskovic – produkcija

Izvori

Albumi sastava Dark Tranquillity
Albumi iz 1992.
EP

A Moonclad Reflection


Raimund Krämer (* 1952 in Simmerath) ist ein deutscher Politikwissenschaftler und Chefredakteur der Fachzeitschrift WeltTrends.

Leben
Krämer studierte am Institut für Internationale Beziehungen in Potsdam. 1980 erfolgte die Promotion, 1985 die Verteidigung der Habilitationsschrift. Seit 1990 ist er als Hochschuldozent für Internationale und Vergleichende Politikwissenschaft an der Universität Potsdam tätig. Es folgten  Forschungsaufenthalte in Oxford, Bogotá und Salzburg. 2011 wurde er zum außerplanmäßigen Professor an der Universität Potsdam ernannt.

Seine Forschungsschwerpunkte liegen in den Bereichen Internationale Politik und Vergleichende Politikwissenschaft. Hier beschäftigt er sich vornehmlich mit den politischen Entwicklungen Süd- und Mittelamerikas sowie jenen in der Europäischen Union. Weitere Themen seiner Forschung sind Grenzen in den internationalen Beziehungen, Regimetypen sowie das Verhältnis von Militär und Politik.

Krämer ist Übersetzer und Herausgeber der ersten deutschsprachigen Ausgabe des von Juan José Linz verfassten Klassikers "Totalitarian and Authoritarian Regimes".

Schriften

 Der alte Mann und die Insel. Essays zu Politik und Gesellschaft in Kuba. Berliner Debatte, Berlin 1998. ISBN 978-3931703233
 Zs. mit Armin Kuhn: Militär und Politik in Süd- und Mittelamerika. Dietz, Berlin 2006. ISBN 978-3320020897
 Grenzen in den internationalen Beziehungen. WeltTrends Lehrtexte 14. WeltTrends, Potsdam 2009. ISBN 978-3941880047
 Res Publica – Eine Einführung in die Politikwissenschaft. 3. Auflage. WeltTrends Lehrtexte 18. WeltTrends, Potsdam 2011. ISBN 978-3-941880-29-0

Herausgeber
Juan José Linz: Totalitäre und autoritäre Regime. Herausgegeben und übersetzt von Raimund Krämer. 3. Auflage. Potsdamer Textbücher 4. WeltTrends, Potsdam 2009. ISBN 978-3-941880-00-9
Juan José Linz: : Ein autoritäres Regime: Der Fall Spanien. Herausgegeben und übersetzt von Raimund Krämer und Christoph Sebastian Widdau. Potsdamer Textbücher 13. WeltTrends, Potsdam 2011. ISBN 978-3-941880-35-1

Weblinks
Raimund Krämer bei der Universität Potsdam

Politikwissenschaftler
Hochschullehrer (Universität Potsdam)
Geboren 1952
Mann
Deutscher

Raimund Krämer


An Anthurium leuconeurum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lem.. An Anthurium leuconeurum in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium leuconeurum


An Chloris ventricosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Chloris ventricosa in nahilalakip ha genus nga Chloris, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Chloris

Chloris ventricosa


Sidsel Hindhede (født som Sidsel Hindhede Kristensen; 1993) er en dansk skuespiller.

Baggrund og uddannelse
Sidsel Hindhede stammer fra Viborg. Hun gik på Viborg private Realskole og senere på Brøruphus Efterskole ved Skanderborg. I 2013 blev hun student fra Viborg Katedralskole. Hun flyttede til København og begyndte på Københavns Film & Teaterskole. I 2017 var hun færdiguddannet som skuespiller. Mens hun boede i København, var hun med i Studenterrevyen.

Sidsel Hindhede bor i Berlin.

Teater, musical, tv
I Viborg var Sidsel Hindhede i mange år med i Viborg Musical Teaterskole. I 2013 medvirkede hun i musicalen Our House på Viborg Teater. I 2017 kom en caster fra den tyske tv-serie SOKO Wismar til København, og Sidsel Hindhede blev valgt til rollen som den danske udvekslingsbetjent Stine Bergendal.

Filmografi

 Løftet på broen (2018)
 SOKO Wismar (2018)
 "Überfall"
 "Bauernopfer"
 "Einsam"
 "Spurlos"
 "Fit für die Ewigkeit"
 "Böse Überraschung"
 "Luftbild"
 "Alte Freunde"
 "Aus Liebe"
 "Die Spur der Schweine"
 "Der wie ein Wolf tanzt"
 "Die Yacht-Jäger"
 "Für die Tonne"
 "Kalt serviert"
 "Taxi-Blues"
 "Der schöne Finn"
 "Helenes Hochzeit"
 "Blindgänger"
 "Tattoo-Tod"
 "Leichenschmaus"
 "Tod eines Lebensretters"
 Herr der Lüfte
 Weggesperrt
 Der Bierflüsterer
 Clara allein zu Haus
 Hafen der Ehe
 Tödliche Spiele
 Selbstjustiz
 Tod eines Helden
 Zweiter Frühling
 Ich warte auf dich
 Fango in Finkenhusen
 Freier Fall
 Verliebt, verlobt, verstorben
 Der Waldmensch
 Letzter Tango
 Zu Tode erschreckt
 Mundraub
 Aus der Kurve
 Mord nach Noten
 Schuldbekenntnis
 Über die Planke
 Girls´ Night
 Benzin im Blut
 Die Konkurrentinnen
 Die Rache der Ostseeschnäpel
 Der schöne Klaus
 Der Strandpirat
 Welpenschutz
 Sicher im Alter
 Lebe liebe unterirdisch
 Nomen est Omen
 Tote Katze, toter Lehrer
 Am falschen Ort
 Die Schildkröte
 Für eine Handvoll Blüten
 Ein würdeloser Tod
 Bleiverglasung
 Ältermänner
 Der Schwedenschatz
 Wann, wenn nicht jetzt
 Der Tod fährt Pedelec
 Die Wanze in meinem Bett
 Der Aussteiger
 Tödliche Höhe
 Breifrei statt Bierschinken
 Tod im Robbenbecken
 Kunst und Krempel
 Abgetaucht
 Die Sprache der Wunden
 Trittbrettfahrer
 Ilse muss weg
 Das Leben ist kein Ponyhof
 Der Absturz
 Tödlicher Salut
 Täter Zimmermann
 Zucht und Ordnung
 Schlafende Hunde
 Ausgesorgt
 Wolfstod
 Lügen können tödlich sein
 Der schöne Schein
 Der Golfer mit dem Schottenrock
 Tod einer Notärztin
 Totenruhe
 Gemeiner Stechapfel
 Die Ordnung der Dinge
 Rund, drall und so süß
 Toxische Verbindung
 Asche zu Asche
 Tod im Rettungswagen
 Die Kneipe
 Waidmannsheil
 Lars sieht rot
 Der Fluch von Poel
 Schmerz
 Lütte Deern
 Sondengänger
 Meine kleine Online-Farm
 Geisternetze
 Doppelter Betrug
 Seemannsgarn
 Bodyguard
 Ausgebootet
 Scheiden tut weh
 Glückskeks
 Sport ist Mord
 Neue Wege
 Körperkult
 Tod ahoi!
 Tod im Solarfeld
 Grenzwerte
 Respekt
 Efter at have medvirket i 113 episoder af Soko Wismar blev Sidsel Hindhedes rolle som udvekslingsbetjent overtaget af den tysk-lettiske skuespiller Gustavs Gailus.
 Hendes første episode "Überfall" blev sendt d. 3. januar 2018. Hendes sidste episode "Respekt" blev sendt d. 1. februar 2022.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Danmark
Personer fra Viborg

Sidsel Hindhede


ස්ත්‍රී පුරුශ බේදය සලකා, ස්ව වර්ගය සමග සමීප සබදතා දක්වන හෝ එයට ලැදි තැනැත්තන් සමරිසි තැනැත්තන් සේ සැලකේ.
තවද මොවුන් තමන්ගේම ලිංගික කණ්ඩයට(ස්ත්‍රි හෝ පුරුෂ) අයත් පුද්ගලයන් සමග ආදරය කිරිමට හා ලිංගික හැසිරිම් වල යේදිමට ඇල්මක් දක්යයි. මෙය අදිත ගැසීම ලෙසද හැඳින්වේ.

මූලාශ්‍ර

මානව ලිංගිකත්වය

සමරිසි


An Carex liparocarpos in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean François Aimée Gottlieb Philippe Gaudin. An Carex liparocarpos in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. l. bordzilowskii
 C. l. liparocarpos

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex liparocarpos