Republica Populară Ungaria () a fost numele unei republici de scurtă durată creată după dizolvarea Imperiului Austro-Ungar, la , care a proclamat independența Ungariei față de Imperiu.

Pornită de la comitetul național controlat de coaliția partidelor social-democrat, radical, și al lui Mihály Károlyi, ea a încercat să reformeze statul, să păstreze granițele austro-ungare și să negocieze pacea cu Tripla Antantă. Confruntându-se cu imposibilitatea menținerii integrității teritoriale, a cedat puterea unei coaliții între comuniști și socialiști, care au proclamat Republica Sovietică Ungară în martie 1919. După înfrângerea acesteia din urmă în fața armatelor țărilor vecine, a reapărut pentru scurt timp în august 1919, fiind înlocuită după câteva zile de către regatul restaurat.

Fundal
La 31 octombrie 1918, s-a format un guvern de coaliție, care controla politica republicii printr-un pact între Partidul Social Democrat, Partidul Radical și partidul lui Mihály Károlyi. Acesta din urmă, lider al aripii de stânga a independenților, prezida noul cabinet. Aceste partide au apărat apoi adoptarea unui sistem politic democratic, bazat pe dreptate socială și pe tratamentul echitabil al minorităților.

Odată ce forțele vechiului regim au fost paralizate de înfrângerea în război, revoluția a triumfat aproape fără probleme. Reprezentantul paradigmatic al acestora, contele István Tisza, a fost una dintre puținele victime ucise în timpul perioadei de revolte. Opinia publică și capitala au susținut cu o majoritate covârșitoare noul guvern al lui Károlyi. În teritoriu, revoltele au facilitat transferul puterii la consiliile revoluționare. Dreapta s-a văzut împărțită între susținătorii unei restaurări complete a vechii ordini și cei dreapta radicală, care susținea necesitatea unor reforme. Slăbite, aceste grupuri la început au încercat să găsească un  cu noul regim.

Guvernul Károlyi (1918-1919)

Proclamarea republicii

De la început, consiliul național a cerut proclamarea republicii și abolirea dinastiei. Reprezentantul la Budapesta al împăratului austro-ungar, Carol I, rege al Ungariei, arhiducele Joseph August de Habsburg-Lorena, convins de imposibilitatea de a păstra monarhia, a purtat discuții cu monarhul, și a primit la 1 noiembrie permisiunea de a-i elibera pe Károlyi și pe miniștrii săi de jurământul lor de credință. De asemenea, acesta a hotărât că, din 13 noiembrie, va participa în afacerile politice maghiare și va accepta în prealabil forma de stat pe care populația va hotărî să o adopte. Trei zile mai târziu, pe , a fost proclamată republica populară. Károlyi a fost numit președinte provizoriu, post devenit permanentă la 11 ianuarie 1919.

Situația politică
Cu dreapta politică învinsă și temporar discreditată, conducerea guvernului a revenit stângii democrate. Timp de mai multe luni, recuperarea puterii de către conservatori părea himerică. Spre deosebire de mulți refugiați, populația se opunea, în general, continuării războiului și rezistenței armate împotriva divizării țării, și dădea prioritate reformelor sociale și economice, pe care le aștepta de multă vreme. Schimbarea de putere nu a fost însă totală; chiar dacă posturi-cheie din Armată și din administrație trecuseră în mâinile celor din noul Guvern, în ambele încă mai erau mulți susținători ai vechiului regim, care se opuneau reformelor.

În prima lună de guvernare, Kaŕolyi, văzut ca persoana ce trebuie să pună în aplicare reforme politice și economice ale diferitelor grupuri sociale, a primit sprijinul majorității acestora. Muncitorii de la orașe sperau într-o transformare socialistă; țăranii, la o profundă reformă agrară; și intelectualii, la democratizarea societății. Mai mult, ei îl priveau Károlyi ca pe singurul politician capabil să negocieze cu învingătorii și să evite o divizare totală a Ungariei. Antanta nu a recunoscut însă guvernul Károlyi și nu a satisfăcut speranțele populației a evita statutul de învinși și ocupația străină.

Speranțele de schimbare care susțineau cabinetul lui Károlyi au fost disipate de haosul postbelic. În septembrie, circa  de soldați au dezertat, și în luna următoare, acest număr a crescut. Dezertorii s-au alăturat celor  de prizonieri de război eliberați de către sovietici pe parcursul toamnei — aproape o jumătate de milion dintre ei erau din fostul regat. La sfârșitul lunii noiembrie,  de soldați s-au întors de pe front, și în decembrie, s-au demobilizat peste  de soldați. Haosul cauzat de aceasta, împreună cu revoltele țăranilor au obligat guvernul să se concentreze pe menținerea ordinii și pe protejarea proprietății, și să amâne reformele, ceea ce a redus susținerea de care beneficia și a favorizat dreapta. Guvernul considera esențială menținerea ordinii ca simbol al controlului puterii în fața Aliaților și pentru a evita acuzațiile de bolșevism ale statelor vecine.

Slăbiciunile Guvernului
În curând, slăbiciunea guvernului a devenit evidentă: lipsa unei organizații de masă care să-l accepte, controlul imperfect asupra instituțiilor, lipsa unei forțe armate și de ordine loiale, și eșecul în politica externă au fost principalele puncte slabe. Károlyi nu a putut conta nici pe o administrație competentă și loială, înconjurându-se cu aventurieri, oportuniști și adversari ai noului regim. Unitățile militare care îl aduseseră la putere nu s-au unificat pentru a crea o Armată revoluționară credincioasă, ci au rămas autonome și de multe ori au contribuit la haos. Unitățile cu adevărat loiale Guvernului au fost extrem de rare. Încercările de recrutare au eșuat din cauza greutății vieții militare, a oboselii de război și a alternativelor disponibile pentru potențialii voluntari. Patru miniștri ai Apărării s-au succedat în lunile republicii populare și penultimul dintre ei, socialistul Vilmos Böhm, a reușit să creeze o armată de proletari după modelul austriac, ca răspuns la lipsa de voluntari.

Pe zi ce trecea, devenea mai clar că guvernul trebuie să aleagă între a se baza pe foștii ofițeri din Armata imperială sau pe unitățile loiale socialiștilor, singurii capabili să instruiască unități capabile să oprească haosul din perioada postbelică. Károlyi i-a ales pe aceștia din urmă, dar tot nu a reușit să-și îndeplinească obiectivul de a controla alianța.

Încercările de acord cu minoritățile
În ciuda înfrângerii în Primul Război Mondial, mulți politicieni maghiari nu renunțaseră la ideea hegemoniei maghiare în Ungaria Mare. În toamna anului 1918, intelectualitatea s-a împărțit însă între susținătorii păstrării sistemului anterior de control politic total maghiar, și un număr tot mai mare de susținători ai reformelor.

Oszkár Jászi, eminent sociolog și lider al radicalilor, a fost numit ministru al naționalităților. Susținător al federalismului, el a încercat să ajungă la un acord cu minoritățile pentru a împiedica dezmembrarea teritorială. Guvernul a încercat, prin intermediul lui Jászi, să combine respectarea drepturilor de autodeterminare cu dorința de a menține integritatea teritorială a noii Ungarii independente, deși nu-și făceau iluzii că vor reuși. Un obstacol în calea obținerii acordului a fost convingerea de supremația maghiarilor față de minorități, chiar și în rândurile celor mai reformatori politicieni. În ciuda încercării sincere a lui Károlyi și Jászi de a converti opresiunea anterioară într-o protecție a minorităților naționale, proiectul lor nu a putut să nu trădeze o anumită atitudine de paternalism la adresa acestora. În scopul de a încerca să mențină unitatea teritorială, Károlyi și-a pus speranțele și în menținerea punctelor președintelui american Woodrow Wilson, prin care spera să poată evita revendicările teritoriale excesive ale țărilor vecine. Convins că plângerile minorităților nu sunt din cauza opresiunii maghiare, ci din cauza sistemului politic depășit îmbrățișat de o parte a nobilimii și la care erau expuși similar maghiarii și minoritățile, el considera că reformele politice, sociale și culturale le vor satisface doleanțele.

Jászi, care intenționa să reformeze statul după model elvețian, s-a dus rapid la Arad pentru a începe convorbiri cu liderii naționaliști români din Transilvania, începând cu 12 noiembrie. Două zile mai târziu, principalul lider al românilor ardeleni, Iuliu Maniu, a venit și el să participe la discuții și a apărat poziția că autodeterminarea înseamnă realizarea suveranității naționale, referindu-se doar la populația de cultură românească. Restului comunităților li se promitea doar o largă autonomie culturală. Maniu știa și despre tratatul de alianță între România și Antanta, care promitea anexarea Transilvaniei, ceea ce făcea imposibil ca el să fie de acord cu delegația maghiară.

Eșecul negocierilor de la Arad a dezamăgit opinia publică maghiară, care a fost indignată. Toată presa, inclusiv cea socialistă, a clamat apărarea integrității teritoriale a Ungariei în frontierele ei austro-ungare. Masacrul de la Beliș a avut un impact negativ asupra tratativelor de la Arad fiind unul dintre motivele eșecului.

Guvernul de la Praga a intervenit și el în negocierile ulterioare ale lui Jászi cu omul politic slovac ; el nu îl recunoștea pe Hodža ca reprezentant legitim al slovacilor. Între timp, trupele cehe înaintau prin teritoriul slovac, la îndemnul prim-ministrului cehoslovac , la invitația slovacilor și pentru a evita anarhia de după retragerea administrației maghiare. Negocierile lui Jászi nu au avut nicio șansă de reușită înainte de recunoașterea de către Antanta a noii republici cehoslovace, încă înainte de începutul Conferinței de Pace de la Paris.

Criza de frontieră

Guvernul Károlyi a reușit să semneze la  un armistițiu cu Antanta la Belgrad. Prin acesta, se stabileau unele frontiere provizorii care trebuia să separe trupele maghiare de cele cehoslovace, românești și sârbești (în curând, iugoslave). Acestea s-au deplasat curând dincolo de liniile de demarcație, cu aprobarea comandamentului Antantei. Guvernul nu a putut avea o Armată capabilă: în parte din cauza oboselii de război după Primul Război Mondial, în parte din cauza dezorganizării interne și, de asemenea, din cauza pacifismului guvernului, nu au existat forțe armate pe care Károlyi se putea bizui să contracareze agresivitatea statelor vecine.

În timp ce ministrul naționalităților își începea negocierile cu românii la Arad la mijlocul lunii noiembrie, administrația și Armata maghiare dispăreau din regiune, iar trupele române deja treceau Munții Carpați. Au fost create miliții naționale, iar comitetele naționale românești controlau mai multe orașe. La , adunarea națională a românilor din Transilvania a proclamat unirea cu România. Apoi, trupele românești au trecut Mureșul și au ocupat o parte din teritoriul care le fusese promis în acordul din 1916. Guvernul de la Budapesta a protestat. Pe 23 decembrie, colonelul Vix —reprezentantul Antantei la Budapesta— a informat cabinetul lui Károlyi de intenția acesteia de a permite ocuparea de către români a teritoriilor revendicate. În ianuarie, înaintarea românilor a încetinit.

În același timp, Guvernul a protestat și față de înaintarea trupelor iugoslave dincolo de liniile trasate în noiembrie la Belgrad.

În cele trei frontiere, atât administrația militară, cât și cea civilă (acesta din urmă, în ciuda a ceea ce era stipulat în acordul de armistițiu), au trecut în mâinile statelor ocupante. La 25 ianuarie 1919, la armistițiu s-a adăugat o anexă prin care se reitera caracterul militar, și nu politic, al frontierelor provizorii, dar în zadar.

La , Rutenia Carpatică și-a proclamat doar autonomia, semn al slăbiciunii politice a rutenilor, care îi împiedica să opteze pentru independență, ca și celelalte naționalități mai puternice.

Bazându-se pe recunoașterea Cehoslovaciei, Antanta a cerut evacuarea teritoriilor slovace, la care Guvernul ungar a protestat, invocând armistițiul de la Belgrad. Antanta a răspuns pe , motivând că acesta era valabil numai pe fronturile de est și de sud și că granița de nord era exclusă din aplicabilitatea armistițiului. La mijlocul lunii ianuarie 1919, s-a finalizat preluarea teritoriilor slovace de către trupele cehe.

Slăbirea și căderea Guvernului
Deja în discursul de Anul Nou, Károlyi își exprima tot mai marea deziluzie a Guvernului în fața realității dure a politicii, care a impus naționalismul ca soluție și a lăsat Ungaria în mod clar de partea înfrântă în război.

La mijlocul lunii ianuarie, proclamațiile cabinetului căzuseră în defetism și în curând atitudinea sa s-a schimbat în sensul susținerii organizării de plebiscite ca metodă de rezolvare a diferendelor teritoriale cu țările vecine. Acestea au respins propunerile. Din nou, dreapta radicală și-a intensificat atacurile asupra moderaților, care au determinat guvernul să interzică dreapta și stânga radicale: în februarie, liderii comuniști au fost arestați și a fost scoasă în afara legii o asociație de extremă dreapta. Din cauza nehotărârii sale și a neputinței de a organiza și prezenta un program atractiv pentru majoritatea populației, dreapta radicală nu a putut profita de slăbiciunea guvernului, spre deosebire de comuniști, mult mai puțini, dar mai bine organizați și cu obiective mai larg susținute.

În martie, guvernul Károlyi și aliații săi din revoluția din octombrie și-au pierdut complet iluziile, și deja, pe 2 martie, președintele Károlyi — numit în funcție la — evalua posibilitatea de a încerca să elibereze țara prin forță, având în vedere eșecul negocierilor succesive. Lipsa forțelor armate și dezordinea internă au făcut ca această idee să fie abandonată. Intelectualitatea și proletariatul, radicalizate de greutățile războiului și de ritmul lent al reformelor, sprijineau guvernul cu din ce în ce mai puțin entuziasm. Țărănimea, lipsită de mult-așteptata  și reprimată uneori dur, și-a pierdut și ea speranțele în Károlyi. Situația s-a radicalizat, a crescut puterea extremei stângi și a extremei drepte, și Guvernul a fost slăbit de eșecurile sale în politica externă și de lipsa de reforme interne.

Pe 20 martie, colonelul Vix a introdus o  sub formă de ultimatum: trupele maghiare trebuia să se retragă la o nouă linie de demarcație cu România, favorabilă acesteia din urmă. Ambele Armate aveau să fie separate printr-o zonă neutră, care cuprindea și zone majoritar maghiare, cum ar fi orașele Debrețin și Seghedin. Nemaiputând accepta o nouă cedare teritorială, Guvernul a predat puterea unei coaliții între comuniști și socialiști, care au proclamat Republica Sovietică Ungară a doua zi.

Guvernele provizorii (1919-1920)
După înfrângerea Republicii Sovietice Ungare, la 1 august 1919, guvernul a trecut în mâinile sindicaliștilor social-democrați, care au format un cabinet în frunte cu Gyula Peidl. Peidl aspira la restabilirea democrației în Ungaria, și a anulat decretele revoluționarilor. Situația era delicată: puterile Aliate nu-l recunoșteau, populația îl întâmpina cu ostilitate și unitățile românești erau la porțile capitalei. După câteva zile, pe 6 august, și deja cu o jumătate de capitală în mâinile Armatei române — pe care aceasta o ocupase în ciuda dorinței Aliaților— un grup de contra-revoluționari a răsturnat Guvernul lui Peidl. Includerea de elemente burgheze, într-o încercare de a-i liniști pe Aliați nu a dus la nimic.

István Friedrich, care a participat la Guvernul republicii în timpul perioadei Károlyi, a preluat președinția Consiliului de Miniștri, în timp ce arhiducele Joseph August de Austria, văr îndepărtat al fostului împărat, a ocupat funcția de șef al statului.

Note

Bibliografie

Republica Ungară (1918-1919)


An Sobralia rosea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Friedrich Poeppig ngan Stephan Ladislaus Endlicher. An Sobralia rosea in nahilalakip ha genus nga Sobralia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sobralia

Sobralia rosea


Joseph Harris ist der Name folgender Personen:
* Joseph Harris (Produzent), US-amerikanischer Musical-Produzent
 Joseph Daniel Harris (* 1951), US-amerikanischer Mathematiker (Joe Harris), siehe Joe Harris (Mathematiker)
 Joseph Everard Harris (* 1942), Erzbischof von Port of Spain
 Joseph John Harris (1912–1974), kanadischer Ruderer
 Joseph Michael Harris, US-amerikanischer Schauspieler

Siehe auch:
 Joe Harris

Joseph Harris


The Federal Department of Environment, Transport, Energy and Communications (DETEC, , , , ) is one of the seven departments of the Swiss federal government, headed by a member of the Swiss Federal Council.

Organisation
The department is composed of the following offices:

 General Secretariat
 Federal Office for Spatial Development (ARE): Coordinates area planning between the federal agencies, the cantons and the municipalities.
 Federal Office for the Environment (FOEN): Responsible for matters of the environment, including  the protection of plants and animals and the protection against noise, air pollution or natural hazards.
 Federal Office for Civil Aviation (FOCA): Regulates civil aviation.
 Federal Office of Communications (OFCOM): Regulates radio and TV stations, notably the Swiss Broadcasting Corporation.
 Federal Office of Energy (FOE): Responsible for the provision of electrical energy at the federal level, as well as for the supervision of dams.
 Federal Office of Transport (FOT): Responsible for public transport at the federal level, including the development of the federal rail network and navigation on the Rhine.
 Federal Roads Office (FEDRO): Responsible for the construction, maintenance and operation of the national highway network.

The following independent authorities are affiliated to the DETEC for administrative purposes:
 Swiss Transportation Safety Investigation Board (STSB, formerly Aircraft Accident Investigation Bureau and Investigation Bureau for Railway, Funicular and Boat Accidents).
 Federal Communications Commission (ComCom): Regulates the telecommunications market, awards service licences, rules on interconnection disputes and approves frequency and numbering plans.
 Federal Electricity Commission (ElCom): monitors electricity prices, rules as a judicial authority on disputes relating to network access and payment of cost-covering feed-in of electricity produced from renewable energy, monitors electricity supply security and regulates issues relating to international electricity transmission and trading.
 Federal Postal Services Commission (PostCom): Regulates the Swiss Post and Swiss postal market.
 Rail Transport Commission (RailCom): Arbitrates in disputes over access to the rail network and the calculation of fees for the use of infrastructure.
 Independent Complaints Authority for Radio and Television (ICA): Decides on complaints related to radio and television programmes.
 Safety Office (formerly known as the Civil Aviation Safety Office, CASO): supports the development of safety in land, sea and air transport, in the use, transport and distribution of energy, and for communications infrastructures
 Reporting Office for Just Culture in Civil Aviation (ROJCA): strengthens Just Culture through the protection of the information source of an occurrence reporting in Swiss Civil Aviation.
 Federal Inspectorate for Heavy Current Installations (ESTI): Responsible for inspecting low and heavy-current electrical installations.
 Swiss Federal Nuclear Safety Inspectorate (ENSI): Assesses and monitors security and radiation protection in Swiss nuclear installations.
 Federal Pipelines Inspectorate (ERI): Responsible for the planning, construction and operation of fuel pipeline systems in Switzerland and Liechtenstein.

Name of department
1848–1859: Department of Posts and Construction
1860–1872: Department of Posts
1873–1878: Department of Posts and Telegraph
1879–1962: Department of Posts and Railways
1963–1978: Department of Transport, Communications and Energy
1979–1997: Federal Department of Transport, Communications and Energy
Since 1998: Federal Department of Environment, Transport, Energy and Communications

List of heads of the department

See also
 Energy in Switzerland

Notes and references

External links
 Official website

Environment, Transport, Energy and Communications
Communications in Switzerland
Transport in Switzerland
Energy in Switzerland


Richard Jaehne (* 6. November 1858 in Potsdam; † 29. Oktober 1905 in Jena) war ein preußischer Kommunalpolitiker, Oberbürgermeister von Potsdam und Mitglied des preußischen Herrenhauses.

Leben
Jaehne, Sohn eines Schneidermeisters, besuchte das Viktoria-Gymnasium, wo er 1897 das Abitur ablegte. Anschließend studierte er Jura in Tübingen, Leipzig, Heidelberg und Berlin. Nach dem Studium begann Jaehne im Mai 1880 eine Verwaltungslaufbahn in Potsdam und Berlin. Sie führte ihn im März 1889 zu seiner Wahl zum besoldeten Stadtrat in Potsdam.

Am 23. Februar 1894 wählten die Stadtverordneten Jaehne zum Zweiten Bürgermeisters der Stadt, wo er unter anderem für die Bautätigkeit und Steuersachen der Stadt zuständig war. Als der Oberbürgermeister Reinhold Boie 1897 in den Ruhestand ging, wählten die Stadtverordneten unter vier Bewerbern Jaehne aus, der mithin 39-jährig, aus dem Kleinbürgertum entstammend, zum Oberbürgermeister der Residenzstadt der preußischen Könige wurde. Trotz der ungewöhnlichen Wahl bestätigte der König Wilhelm Jaehne und berief ihn als Vertreter seiner Stadt in das Herrenhaus. Jaehne trat am 2. Juli 1897 sein Amt an, zunächst als Erster Bürgermeister, im folgenden Jahr dann als Oberbürgermeister.

In Jaehnes Amtszeit fielen die Eröffnung der Volksbücherei im Jahre 1899, der Reichskriegsschule (1902), der Bau neuer Wohnviertel in der Berliner und Nauener Vorstadt gaben Potsdam ein neues Gepräge sowie im März 1900 das neue Postgebäude. Die Stadtverwaltung konnte durch den Bau und die Inbetriebnahme des städtischen Elektrizitätswerkes (September 1902) sowie durch den Ankauf der Pferdeeisenbahn (1904) infrastrukturell Impulse setzen.

Seit der Jahrhundertwende erkrankte Jaehne recht häufig, ein leichter Schlaganfall ließ ihn erst 1904 wieder in die Amtsgeschäfte eingreifen. Trotz verschlechterter Gesundheit gelang es ihm noch die städtischen Leistungen voranzutreiben. So übernahm die Stadt ab Juli 1904 Straßenpflasterungen. Mit der Höherlegung des Eisenbahndammes der Strecke von Potsdam nach Wildpark, die 1905 begann, verbesserte er weiter das Verkehrssystem. Als sich sein Gesundheitszustand verschlechterte, musste Jaehne im Juli 1905 einen längeren Urlaub antreten. Am 29. Oktober 1905 starb Richard Jaehne im Alter von nur 47 Jahren in Jena.

Literatur
 Kristina Hübener: Stadtentwicklung und Verwaltungspolitik – Potsdams Oberbürgermeister als Gestalter einer kommunaler Leistungsverwaltung zwischen 1850 und 1918/24; KWI Schriften 5 – Die Stadtverordnetenversammlung von Potsdam im Wandel der Zeit S. 75–96; Potsdam 2010 online (pdf; 187 kB)

Bürgermeister (Potsdam)
Mitglied des Preußischen Herrenhauses
Geboren 1858
Gestorben 1905
Mann

Richard Jaehne


It este un film de comedie american din 1927 regizat de Clarence G. Badger și Josef von Sternberg. În rolurile principale joacă actorii Clara Bow, Antonio Moreno și William Austin.

Distribuție
 Clara Bow este Betty Lou Spence
 Antonio Moreno este Cyrus T. Waltham
 William Austin este 'Monty' Montgomery
 Priscilla Bonner este Molly
 Jacqueline Gadsden este Adela Van Norman
 Julia Swayne Gordon este Mrs. Van Norman
 Elinor Glyn este Madame Elinor Glyn

Note

Legături externe

Filme din 1927
Filme americane
Filme cu acțiunea în New York
Filme de comedie
Filme Paramount Pictures
Filme din Registrul Național de Film (SUA)
Filme în limba engleză

It (film din 1927)


Eros (küçük gezegen belirtmesi: (433) Eros), geçici belirtmesi  Amor grubunun silikatlardan oluşmuş bir asteroitidir. Uzun bir şekle ve yaklaşık 16,8 kilometre ortalama çapa sahip ilk keşfedilen ve ikinci en büyük Dünya'ya yakın cisimdir. NEAR Shoemaker uzay sondası tarafından 1998'de ziyaret edilerek, asteroit etrafındaki yörüngeden incelenen ilk asteroit oldu.

Asteroit, Alman gök bilimci C.G. Witt tarafından 13 Ağustos 1898'de Berlin Gözlemevi'nde Mars ve Dünya arasındaki eksantrik bir yörüngede keşfedildi. Daha sonra Yunan mitolojisinden bir tanrı olan Afrodit'in oğlu Eros'un adını almıştır.

34,4 × 11,2 × 11,2 km boyutlarında düzensiz bir şekle sahiptir. Karakteristik bir merkezi daralmayla, kutuplardan bakıldığında bir muz veya bir Amerikan fıstığını andırır. Yüksek çözünürlüklü görüntüler, kalınlığının 10 ila 100 m arasında olduğu tahmin edilen ve Eros'un her yerini kaplayan bir regolit tabakasının varlığını ortaya koymaktadır.

Asteroitin değişik yapısı, NEAR Shoemaker uzay aracından alınmış ve çift görüntüden üç boyutlu bir görüntü elde etmek için işlemden geçirilmiş birleşik görüntüde iyice vurgulanmıştır. NEAR'ın 3D görüntüleri chiaroscuro tekniği eşliğinde, asteroitin yer şekilleri ve yapısı hakkında önemli ölçümler yapabilmemizi ve güneş sisteminin bir şehir büyüklüğündeki bu parçasının kökeni hakkında ipuçları elde etmemizi sağladı. Near Shoemaker uzay aracı, Eros'un yörüngesinde bir yıl geçirdikten sonra, 12 Şubat 2001 tarihinde asteroitin yüzeyine inmiştir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Amor asteroitleri
Küçük gezegenler
Yunan mitolojisi
Uzay çalışmaları
Mars (gezegen)
S-tipi asteroitler
Carl Gustav Witt'in keşifleri
2012'de Dünya'ya yakın cisimler
1898'de keşfedilen astronomik cisimler
Ana kuşak asteroitler

433 Eros


An Oeceoclades pandurata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Allen Rolfe, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay och Peter Geoffrey Taylor. An Oeceoclades pandurata in nahilalakip ha genus nga Oeceoclades, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oeceoclades

Oeceoclades pandurata


Matteo Renzi (Firenca, 11. siječnja 1975.), talijanski poslovni čovjek i bivši predsjednik talijanske vlade.

Predsjednici talijanske vlade
Talijanski političari nakon Drugog svjetskog rata
Talijanski poduzetnici

Matteo Renzi


Hönig (bis ins 19. Jahrhundert auch Höneck) ist ein Teilort der Gemeinde Ruppertshofen im Ostalbkreis im östlichen Baden-Württemberg.

Geographie

Lage

Hönig liegt im recht breiten Auental der südöstlich heranfließenden "Gschwender" Rot, der dicht unterhalb des Ortes auf  von links und Nordosten der Auerbach zuläuft, worauf sie südlich weiterläuft und die Frickenhofer Höhe im Osten mit dem Gemeinde-Hauptort Ruppertshofen () im Osten von der nächsten Liasplatte des Welzheimer Waldes im Westen um Spraitbach trennt.

Der größere Teil der Ortschaft liegt im Mündungswinkel auf dem flachen Talboden oder am unteren Hangfuß des Mündungssporns auf höchstens . Der kleinere mit der Hönigmühle und ein paar anderen Gebäuden steht zwischen einem linken Mühlkanal der zulaufenden Rot und dieser selbst bzw. sogar rechts dieser auch am Hangfuß. Hönig ist vom Hauptort Ruppertshofen etwa 1½ km in nordwestlicher Richtung entfernt, Gschwend liegt etwa 6 km im Nordwesten, Spraitbach weniger als 3 km im Westsüdwesten (jeweils Luftlinie).

Zur Gemarkung Hönig gehören die Wohnplätze Bittelhof, Boschenhof, Fuchsreute, Krebenhaus, Lettenhäusle und Ulrichsmühle.

Geschichte
Nach der Erstbesiedlung von Ruppertshofen, Ilgertshofen, Tonolzbronn, Steinenbach und Hönig durch Dienstmannen des Königs erbaute ein Dienstmann mit königlicher Erlaubnis um 1100 n. Chr. die Hönigmühle. Im Laufe der Jahrhunderte wechselte die Hönigmühle mehrfach den Besitzer und wurde ab 1696, als Ulrich Barth die Hönigmühle übernahm, Ulrichsmühle genannt. Die Bedeutung der Mühle als Mahl- und Sägemühle wuchs, als ungefähr 100 Jahre später rodungsfreie Bauern der Weibelhube ihre Höfe errichteten. Die Hönigmühle war anfangs ein Lehen der Schenken von Limpurg. In den Morgenstunden des 5. Mai 1812 brannte die ursprüngliche Ulrichsmühle vollständig ab, wobei die Familie in den Flammen umkam.

Die einzelnen Besitzrechte im Ort wechselten häufig. So hatten die Schenken von Limpurg, das Kloster Lorch, die Reichsstadt Schwäbisch Gmünd, das Dominikanerinnenkloster Gotteszell oder die Herren von Rechberg-Heuchlingen Eigentum und Rechte in Hönig.

1360 verkaufte Heinrich von Rechberg-Heuchlingen zusammen mit dem Kirchsatz in Spraitbach und Zimmerbach seinen großen und kleinen Zehnten in Hönig an das Kloster Gotteszell.

Die Kaplanei Maria Magdalena in der Heilig-Kreuz-Kirche zu Schwäbisch Gmünd kaufte 1418 ein Gut in Hönig.

1552 wurden die beiden zur Weibelhube gehörenden Güter in sieben Güter aufgeteilt. Limpurg kaufte 1556 der Reichsstadt Schwäbisch Gmünd zwei Güter und 1557 deren restlichen Rechte im Ort ab. Zwei weitere Güter erwarben die Schenken von Limpurg 1567 von Ulrich von Rechberg. Dem Kloster Gotteszell gehörten Bittelhof und die Ulrichsmühle. Den Herren von Limpurg-Gaildorf gehörte ein Teil des kleinen Zehnten, ein anderer Teil gehörte der Pfarrei Spraitbach, die auch die Rechte über alle Zehnten des Boschenhofs verfügte.

1785 hatte Limpurg 36 Untertanen im Ort. 1807 gehörten 78 Einwohner in die Weibelhube, 12 ins Klosteroberamt Lorch und 6 zu Gmünd.

Nachdem Württemberg die Herrschaft in diesem Gebiet übernommen hatte, wurden Hönig und die umgebenden Gehöfte zunächst dem Oberamt Gmünd zugeordnet, aber bereits am 26. April 1808 dort ausgegliedert und dem Oberamt Gaildorf eingegliedert. Bei Lettenhäusle und Boschenhof verlief die Oberamtsgrenze. Kirchenrechtlich blieb Hönig aber mit Boschenhof, Steinenbach und Hönigmühle eine Filiale der Pfarrei Spraitbach im Oberamt Gmünd.

1844 wurde mit dem Bau der Straße von Ruppertshofen nach Spraitbach begonnen. Der Verlauf wurde durch Hönig gelegt, wodurch der kleine Ort erstmals Anschluss an eine befestigte Straße erhielt.

In der Mitte des 19. Jahrhunderts lebten in Hönig und Krebenhaus zusammen 193 Einwohner. Hinzu kamen 19 Einwohner des Bittelhofs, 15 der Ulrichsmühle, 14 in Lettenhäusle und 7 Einwohner der Fuchsreute. Die Mehrzahl der Einwohner waren Protestanten, lediglich 17 Katholiken wurden in Lettenhäusle und Fuchsreute gezählt, die damals noch als eigenständige Wohnplätze von Ruppertshofen galten.

Mit der Kreisreform 1938 kam Hönig zum Landkreis Schwäbisch Gmünd.

Gegen Ende des Zweiten Weltkriegs war in Hönig kurzzeitig eine Fernsprechabteilung der Wehrmacht stationiert. Ab Anfang April 1945 wurde der kleine Ort öfter das Ziel von Tieffliegerangriffen, die von der Bevölkerung als "Kuhjagden" bezeichnet wurden. Am 19. April 1945 wurde in Hönig der Volkssturm einberufen, dem Aufruf wurde aber nicht mehr Folge geleistet. Selben Tags noch erschienen US-amerikanische Truppen am Ortseingang. Die französische Kriegsgefangenen in Hönig verbürgten sich für die Einwohner, so dass der Ort kampflos besetzt wurde. Als am 20. April 1945 die bei der Baustelle der geplanten Startbahn bei Steinenbach zurückgelassenen Maschinen und Fahrzeuge gesprengt wurden, wurden unbeabsichtigt auch einige Strommasten zerstört. Dadurch fiel das Pumpwerk Hönig aus. Ruppertshofen und seine Umgebung blieben daraufhin mehrere Wochen ohne Wasserversorgung.

Die Gemeinde Ruppertshofen wehrte sich 1980 erfolgreich gegen ein vom Wasserverband Kocher-Lein im Auerbachtal geplantes Rückhaltebecken.

Wirtschaft und Infrastruktur
An größeren Betrieben haben sich hier ein Sägewerk, ein Holzabbundbetrieb und zwei Holz weiterverarbeitende Betriebe angesiedelt.

Verkehr
Durch Hönig verläuft aus Gschwend im Nordwesten kommend die Kreisstraße K 3253 über Ruppertshofen nach Leinzell. Von ihr zweigt im Ort die K 3254 nach Spraitbach ab, wo sie die B 298 erreicht. Niederrangigere Straßen führen zu verstreuten Höfen in der Umgebung.

Eine Linie der FahrBus Gmünd verbindet den Ort mit Schwäbisch Gmünd und Gaildorf.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Die Einwohner von Hönig haben sich 1989 zur Dorfgemeinschaft Hönig zusammengeschlossen. Gemeinsam betreiben sie das Dorfhaus Hönig, das am Mittwoch und Sonntag geöffnet hat. Der ehemalige Stall wurde von der Dorfgemeinschaft in ehrenamtlichen Arbeitsstunden zum heutigen Dorfhaus umgebaut und am 10. Februar 1995 offiziell eingeweiht.

Hönig ist eine Etappe auf dem 147 km langen Radwanderweg "Idyllische Straße".

Durch Hönig führt auch eine Rundtour des Radwegs Grüner Pfad – Rund ums Leintal und Frickenhofer Höhe. Er lässt sich in insgesamt sechs Rundkurse unterteilen, die so ausgewählt sind, dass immer wieder Zwischenstopps eingelegt werden können. Entlang des Grünen Pfades sind rund 50 Infotafeln aufgestellt. Zentraler Startpunkt ist in Ruppertshofen am Berufsvorbereitungswerk Ostalb oder am Sportplatz.

Ein Wanderweg des Schwäbischen Albvereins führt an der Rot entlang durch den Ort in Richtung Schwäbisch Gmünd.

Motto: "En Schleachdbach gibt's reachds Sach. En Birgalaoh ao. En Heenig recht weenig."

Quellen

Ort im Ostalbkreis
Geographie (Ruppertshofen, Ostalbkreis)

Hönig (Ruppertshofen)


Fratelli Marocchi war ein italienischer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen aus Mailand begann 1900 mit der Produktion von Automobilen. Der Markenname lautete Marocchi. 1901 endete die Produktion.

Fahrzeuge
Das einzige Modell war ein Dreirad, bei dem sich das einzelne Rad vorne befand. Für den Antrieb sorgten zwei Einzylindermotoren mit jeweils 1,5 PS, die beidseits des Vorderrades angeordnet waren und das Vorderrad antrieben. Gelenkt wurde der Zweisitzer mit einer Griffstange.

Literatur

 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 2 G–O. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Mailand)
Produzierendes Unternehmen (Mailand)

Fratelli Marocchi


An Cynosurus coloratus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Georg Christian Lehmann ngan Ernst Gottlieb von Steudel. An Cynosurus coloratus in nahilalakip ha genus nga Cynosurus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cynosurus

Cynosurus coloratus


Un Consejo Regulador es un organismo encargado de regular y normalizar la actuación de los agentes adscritos a una denominación de origen, así como responsable del cumplimiento efectivo de las mismas.

Desde un punto de vista jurídico, un Consejo Regulador es una corporación de derecho público representativa de intereses económicos y sociales, que en el ejercicio de determinadas facultades públicas, actúa con el carácter de órgano desconcentrado de la administración.

La misión principal de un Consejo Regulador de una denominación de drigen es la defender la propia denominación de origen y sus intereses, aplicar los preceptos reglamenterios que se determinen para controlar la calidad y garantizar el origen de los productos amparados, así como la de fomentar los productos amparados por la denominación de origen.

Historia
La denominación de productos agroalimentarios con el nombre de su lugar de producción, es una práctica tan antigua como la existencia de los mercados en los que se producían tales transacciones. De esta forma se les confería un valor especial, reconociéndose cualidades singulares debidas a las características naturales y climatológicas de la zona, así como a los sistemas históricos, tradicionales, de cultivo, crianza y transformación.

Antecedentes de la denominación de origen
Las designaciones geográficas más antiguas surgen con el vino y el aceite de oliva, dada la especial sensibilidad de la vid y del olivo ante pequeñas variaciones de los factores naturales, que son todos aquellos que escapan a la influencia directa del hombre. De hecho, desde la más lejana antigüedad los vinos eran identificados por su lugar de origen. Hay incluso referencias tan antiguas como las que da la Biblia a los vinos de Angaddi y Baal-Hammon o las de los vinos de Samos, Creta y Thasos, en la Grecia clásica.

Uno de los primeros indicios de protección geográfica en el derecho español, está referido al Vino de Ribadavia de 1564:

La primera denominación tradicional que puede considerarse realmente protegida, podría ubicarse en el , en Francia. El 31 de agosto de 1666, el parlamento de  Toulouse decreta que «sólo los habitantes de Roquefort tienen la exclusividad del curado del producto. Sólo existe un Roquefort, y es el que se cura en Roquefort desde tiempos inmemoriales en las cuevas de este pueblo».
 De esta forma se sientan las bases jurídicas de lo que hoy sería una Indicación geográfica protegida.

El desarrollo de las denominaciones de origen
El primer decreto que más se acerca al concepto moderno de la denominación de origen es el Editto de Cosimo III De`Medici del 1716 que define los territorios toscanos del Pomino, Valdarno Superiore, Carmignano y Chianti, además de decretar sistema de cultivo, cantidades, comercialización y exportación. La primera denominación de origen regulada data de 1756, cuando el 10 de septiembre de aquel año, el marqués de Pombal, primer ministro de José I de Portugal, crea en Oporto (Portugal), la Compañía General de la Agricultura de las Viñas del Alto Duero, con la que pretendía asegurar la calidad del famoso Vino de Oporto, equilibrar la producción y el comercio y fijar los precios. Nace así el equivalente al primer Consejo Regulador de una Denominación de Origen en el mundo.

A pesar de los intentos de todos los países por proteger el origen de sus productos tradicionales y evitar falsificaciones e imitaciones, la ausencia de una legislación internacional y la falta de reconocimiento mutuo entre los países de las distintas denominaciones de origen, hacen que exista un fraude generalizado que afectaba por igual a las distintas regiones de Europa. La necesidad de protegerse de estos fraudes, llevó a los principales industriales del viejo continente a celebrar varias conferencias, hasta que el 20 de marzo de 1883 se firma el Convenio de París para la Protección de la Propiedad Industrial que incluye cierta protección internacional a las indicaciones de procedencia de productos tradicionales y reconoce algunas "marcas de origen".

Es a partir de entonces cuando los distintos países empiezan a legislar sobre las denominaciones de origen y cuando empiezan a surgir los diferentes Consejos Reguladores para garantizar la calidad y la producción de los productos tradicionales.

El desarrollo de las denominaciones de origen en España
En España, la primera marca de origen reconocida oficialmente fue, en 1925, la de Vino de Rioja. Sin embargo, este reconocimiento de la marca Rioja como indicación de origen protegida, no viene acompañada del reconocimiento de la denominación de origen Rioja por falta de un consejo regulador y un reglamento para la denominación de origen. Pese a que posteriormente se crea un organismo de control (antecedente del Consejo Regulador) y a que en 1928 se aprueba un reglamento para la Denominación de Origen Rioja, las disputas entre las distintas partes integrantes de la denominación hacen que esta no se estructure legalmente hasta 1947, habiendo sidas reconocidas ya por entonces otras 4 denominaciones de origen.

La aprobación del primer Estatuto del vino en 1933, que reconoce por primera vez a las denominaciones de origen, es el inicio de las denominaciones de origen en España. La primera en aprobarse legalmente es la denominación de origen Jerez-Xérès-Sherry cuyo reglamento del Consejo Regulador de la denominación de origen fue publicado 19 de enero de 1935.

Referencias

Propiedad industrial
Derecho alimentario
Consejos reguladores

Consejo Regulador de una denominación de origen


Josep Monràs Galindo (Mollet del Vallés, 1960) es un político español que ha desempeñado el cargo de alcalde de Mollet del Vallés desde el año 2004 hasta el año 2022. Pertenece al Partido de los Socialistas de Cataluña (PSC).

Trayectoria
Es licenciado en psicología por la Universidad Autónoma de Barcelona y tiene un postgrado en desarrollo local.

La carrera profesional empezó de joven trabajando en diferentes colegios de Mollet como responsable de deportes, además de entrenar varios equipos en edad escolar, especialmente de baloncesto, puesto que es entrenador con titulación nacional.

Desde el año 1984 hasta el 1992 ejerció como docente en la Escuela Sant Gervasi, donde además de responsable del Departamento de Deportes, también fue responsable del Departamento de Psicología, director de BUP y miembro del Consejo Rector.

Con motivo de la nominación de Mollet como subsede olímpica y paralímpica en los Juegos Olímpicos de 1992, fue el responsable de la coordinación de los voluntarios de la ciudad y director del equipo olímpico de la subsede de Mollet del Vallès.

Desde el año 1991 es concejal de Deportes del Ayuntamiento, y también ha sido responsable de las áreas de Promoción Económica, Comercio, Trabajo y Hacienda y de Servicios Personales.

Fue escogido alcalde de Mollet del Vallès el 10 de enero de 2004 y reelegido el 16 de junio de 2007. El 19 de julio de 2007 fue nombrado diputado provincial y responsable del área de deportes de la Diputación de Barcelona. En las elecciones municipales de mayo de 2011, fue reelegido alcalde y asumió en la sesión constituyente del 11 de junio de 2011.

Reelegido alcalde para el mandato 2015-2019 por ser la formación más votada en elecciones del 24 de mayo con 5.338 votos (26,36%), y siete regidores por delante de Canviem Mollet - CM

Referencias

Alcaldes de la provincia de Barcelona
Políticos de Cataluña
Diputados provinciales de Barcelona
Baloncestistas del Club Bàsquet Mollet
Concejales del Ayuntamiento de Mollet del Vallès
Alcaldes de Mollet del Vallés
Nacidos en Mollet del Vallès

Josep Monràs Galindo


No dia 7 de agosto de 2022, Leandro Pereira do Nascimento Lo, lutador brasileiro e campeão mundial de jiu-jítsu, foi assassinado pelo tenente da Polícia Militar Henrique Otavio Oliveira Velozo, em um show do grupo Pixote no Clube Sírio, localizado no bairro de Indianópolis, na Zona Sul de São Paulo.

Antecedentes
Henrique Velozo já havia sido condenado em maio de 2021 por agredir um policial. A agressão aconteceu no da 27 de outubro de 2017, quando Velozo se envolveu em uma confusão na boate The Week, na Lapa, e a Polícia Militar foi acionada. Um soldado tentou separar Velozo dos outros homens, quando ele desferiu um soco em seu rosto. Em seguida, xingou outro policial militar. Ele afirma em sua defesa que estava tentando defender seu primo de sete agressores. Velozo foi absolvido na primeira instância, mas a Promotoria recorreu e ele foi condenado a nove meses de prisão em regime aberto, mas por ser réu primário, a sentença foi postergada em dois anos. Caso ele não cometesse nenhum crime durante este período, a pena seria extinta.

No dia 1 de fevereiro de 2020, Velozo estava em uma lancha no Litoral Paulista quando flertou com uma mulher. Ela não correspondeu o flerte e Velozo teria abaixado sua bermuda, perguntando se "é isso o que você quer?" Neste momento, ela teria o empurrado e ele a socou e a ameaçou. Ele também estava disparando com sua arma e deixou que outros também disparassem. A mulher registrou um boletim de ocorrência, enquanto Velozo registrou queixa por calúnia. O Boletim de Ocorrência também apontou que Velozo era promotor e idealizador de um programa de defesa pessoal e inteligência emocional, para prevenir casos de violência contra a mulher, e que este caso o teria afastado do programa.

Ele também suspendeu o uso de arma de um soldado que estava passando por um divórcio traumático. O soldado, no entanto, morava na zona norte de São Paulo, e afirmou que estava sendo alvo ameaças de integrantes do PCC, sendo dependente do transporte público como agravante, o que o deixava mais vulnerável a ataques no caminho até sua unidade de trabalho. Velozo recomendou que ele comprasse uma arma particular, para proteçãoo própria e da família, e também argumentou que a área era patrulhada e que reforçaria a segurança no período que ele tivesse desarmado. O soldado recorreu na justiça e perdeu.

Assassinato
Leandro Lo entrou em uma discussão com Henrique Velozo e o imobilizou, porém o soltou em seguida. Após isso, o oficial, que estava de folga e sem uniforme, sacou a arma que escondia debaixo da roupa, na cintura, e atirou na testa do atleta. A morte cerebral do atleta foi confirmada no hospital. Fátima Lo, mãe de Leandro, afirmou para a TV Globo que o policial também praticava jiu-jítsu e que ele teria provocado a confusão no show. O advogado da família, Ivã Siqueira Junior, afirma que testemunhas relatam que a confusão teria começado quando o homem entrou na roda de amigos de Leandro e começou a chacoalhar uma garrafa de bebida enquanto o encarava como forma de provocação. Segundo testemunhas, a vítima teve uma discussão e, para acalmar a situação, imobilizou o homem. Após se afastar, Velozo sacou uma arma e deu um tiro na cabeça de Lo, e em seguida, deu dois chutes em sua cabeça.

Versão de Henrique Velozo
A defesa alega que o disparo foi em legítima defesa, pois ele estava cercado por seis lutadores de jiu-jítsu na hora do disparo.

Investigação
A Justiça decretou prisão de 30 dias para Velozo, que estava foragido. Ele foi identificado pelos amigos de Leandro pois era um dos seis policiais armados dentro da casa de shows Keep Young, tendo seu nome registrado na portaria. As comandas de consumo enviadas pelo estabelecimento mostraram que Velozo gastou R$ 1.835 reais em bebidas alcoólicas, enquanto Leandro gastou R$ 1.914 reais. Após o assassinato, ele foi para a boate Bahamas, um prostíbulo de São Paulo, às 3 da manhã, saindo duas horas depois com uma mulher não identificada. Lá, ele pagou por uma garrafa de um litro de uísque e duas doses de gim com energético. Os vídeos da boate foram divulgados pela TV Globo. No dia seguinte, tentou passar a tarde no motel Astúrias. Ele se entregou e foi levado no dia 7 de agosto para o 17º Distrito Policial, no Ipiranga, para ser ouvido. Lá, foi recebido por um protesto feito por mais de 40 lutadores profissionais. Em seguida, foi transferido para o Presídio Militar Romão Gomes. A Polícia Militar também instaurou apuração administrativa. Velozo foi indiciado por suspeita de homicídio qualificado por motivo fútil. O advogado de Velozo diz estranhar a divulgação das imagens após o assassinato, e pediu seu periciamento. Também pediu perícia do corpo de Leandro Lo, para ver o nível de teor alcoólico em seu sangue e possíveis outras substâncias.

O celular de Velozo foi entregue no dia 8 para a Polícia Civil, porém seu Instagram foi reativado e aberto para o público. Por isso, a defesa acusou a polícia de invasão e pediu o aparelho de volta. A Secretaria de Estado dos Negócios da Segurança Pública de São Paulo nega as acusações. A defesa de Velozo também pediu a reconstituição do assassinato, que foi realizada no dia 31 de agosto, levando em conta o depoimento das 16 testemunhas e outras 12 pessoas que estavam na boate. Foi dado a Velozo o direito de colaborar, mas ele negou.

A indiciação de Velozo foi aceita pelo juiz Claudio Juliano Filho no Ministério Público no dia 5 de setembro. A denúncia foi feita pelo promotor Romeu Galiano Zanelli Júnior, alegando homicídio triplamente qualificado com agravamento de possível dissimulação do acusado. A prisão de Velozo foi convertida de temporária para preventiva. O advogado de defesa, Claudio Dalledone, criticou a denúncia, alegando haver diversas contradições na reconstituição do crime e ter sido feita antes da conclusão dos laudos. O juiz Claudio Juliano entende que há provas o suficiente para a abertura do processo.

Repercussão

Homenagens
Entre as pessoas e entidades que o homenagearam, estão a Confederação Brasileira de Jiu-Jitsu, Confederação Brasileira de Jiu-Jitsu Esportivo, a Unity Jiu-Jitsu School, a International Brazilian Jiu-Jitsu Federation, o canal internacional de transmissão de lutas FloGrappling, o lutador de MMA Demian Maia, Augusto Tanquinho, Josh Thomson, o comentarista britânico John Gooden, Marc Goddard, Kenny Florian, e o deputado Alexandre Frota.

A BJJ Stars prestou homenagem a Leandro em sua nona edição, com o slogan "lendas nunca morrem".

Repercussão internacional
Sua morte teve repercussão internacional, sendo noticiada por veículos de imprensa como o ABC, BBC e Al Jazeera.

Polícia Militar
Por ter patente de tenente, Velozo precisa passar pelo Conselho de Justificação, que pode levar até 20 anos para ser concluído, mesmo se ele for condenado criminalmente, e não depende do governador Rodrigo Garcia.  Apesar disso, o governador defendeu a demissão do policial. A portaria do Comando Geral da Polícia Militar suspendeu o salário de Velozo, e publicou portaria afirmando não ter dúvidas que o Policial Militar será suspenso da organização.

Em março de 2023, o Tribunal de Justiça de São Paulo atendeu um pedido da defesa de Henrique Velozo, para que ele volte a receber salários. A defesa também pediu na Justiça que sejam pagos todos os pagamentos que o oficial não recebeu desde que foram suspensos. A decisão, porém, ainda cabe recurso.

Crimes no estado de São Paulo
Eventos de agosto de 2022
Mortes por armas de fogo no Brasil
Violência policial no Brasil
Indianópolis

Assassinato de Leandro Lo


Jozo Ćetković, (Stari Bar, Crna Gora, 28. travnja 1940. – Zagreb, 24. kolovoza 1986.), hrvatski fotograf, rođenjem iz Crne Gore

Životopis
Rođen u Starom Baru. Otac mu je također bio fotograf. U adolescentskoj dobi otišao je iz Starog Bara. U Zagrebu se školovao, ostvario profesionalnu afirmaciju, osnovao obitelj i živio. Rodni Stari Bar posjećivao je za odmor. U Zagrebu pohađao Školu primijenjene umjetnosti. Prvotno je snimao osebujne aktove, naglašeno jednostavne. Obrađivao ih je u tehnici fotografike. Poslije se okrenuo reklamnoj i primijenjenoj fotografiji. Također je ilustrirao kataloge i prospekte. Pozno radoblje Ćetkovićeva stvarateljstva čine fotografije u boji s motivima maslina, na kojima je stvarao romantične ugođaje i odnose. Na fotografijama je njegova signatura rukom ili u formi žiga Jozo Ćetković, 41 000 Zagreb, Anke Butorac 9. Sačuvana je na njegovim fotografijama. Atelijer s opremom i fotografijama naslijedio je njegov sin Saša Ćetković, također fotograf, treća generacija fotografa u obitelji Ćetković.
Ćetkovićev fotografski opus je u četirima tematskim ciklusima koje je naslovio ih je Zdanja, Portreti, Aktovi i Pejzaž. Usporedno su nastajali kroz nešto više od dva desetljeća, od početka 1960-ih do sredine 1980-ih. Ciklusi su prividno neovisni jedan o drugome, ali povezuje ih Ćetkovićev osebujni izričaj. Ustrajavao je na međusobnom povezivanju medija, na mekoj granici između fotografije, grafike i slikarstva. Na to su utjecala onovremena avangardna stremljenja u Hrvatskoj pedesetih i šezdesetih godina 20. stoljeća, u čemu je utjecaj skupine Exat 51.

Izlagao još od konca 1950-ih.

Nagrade
Djela su mu nagrađivana na domaćim i svjetskim fotografskim natječajima. 1963. godine dobio je od Fotosaveza Jugoslavije zvanje Majstora fotografije. Međunarodna federacija za fotografsku umjetnost (FIAP) 1967. godine dodijela mu je počasno zvanje Artiste – AFIAP te 1971. počasno zvanje Excellence – EFIAP.

Izvori

Vanjske poveznice
T-portal Tri desetljeća nakon smrti oca Saša Ćetković radi izložbu njihovih radova

Životopisi, Zagreb
Hrvatski fotografi
Hrvatski ilustratori
Hrvati u Crnoj Gori

Jozo Ćetković


الرعي الجائر : يحدث الإفراط في الرعي عندما تتعرض النباتات لرعي مكثف لفترات طويلة من الوقت، أو لفترة أطول من فترات إعادة نمو النباتات. وقد يكون نتيجة لرعي الماشية في التطبيقات الزراعية سيئة الإدارة، أو بسبب الفائض السكاني للأشخاص أو الفائض في أعداد الحيوانات البرية التي لا يكون هذا موطنها الأصلي. ينتج عنه تقليل الإنتاجية، والتنوع البيولوجي وهو أحد أسباب التصحر وتعرية التربة. كما يعتبر الرعي أحد أسباب انتشار النباتات في أماكن غير موطنها الأصلي. الرعي الجائر هو أحد الأمثلة القانونية في مقالة «مأساة المشاع» التي نشرت في مجلة العلم في عام 1968.

تقوم الزراعة المستدامة الآن على إدارة النباتات والحيوانات والمراعي وتسويقها وتربية الماشية بشكل منظم، لأنها تؤثر في صحة الحيوان والنبات وإنتاجيتهما وبالتالي تؤثر على البيئة ثم الإنسان.

انظر أيضا
 تجمع دول الساحل والصحراء
 مجاعة منطقة الساحل 2010

مراجع

آلات زراعية
أراض عشبية
انتفاع بالأرض
إدارة الأراضي
تاريخ الزراعة
ثروة حيوانية
زراعة مستدامة
علم البيئة الزراعي
قضايا بيئية
مصطلحات الموائل الطبيعية
موارد طبيعية
مواشي

رعي جائر


Gran Premio di Lugano 2017 var den 71. udgave af cykelløbet Gran Premio di Lugano. Løbet var en del af UCI Europe Tour-kalenderen og blev arrangeret 7. maj 2017. Løbet blev vundet af italienske Iuri Filosi fra .

Hold og ryttere

Resultater

Eksterne henvisninger

2017
UCI Europe Tour 2017

Gran Premio di Lugano 2017


Saijō (jap. , Saijō-han) war ein Han (Lehen) in Japan in der Edo-Zeit, das von 1636 bis 1871 bestand. Es hatte seinen Sitz in Saijō, Nii-gun, Provinz Iyo (heute Präfektur Ehime) auf der Insel Shikoku.

Erster Daimyō war 1636 Hitotsuyanagi Naomori, der zuvor Daimyō von Owari-Kuroda (1590–1601) und von Kambe (1601–1636) war. 1665 wurde Familie Hitotsuyanagi schließlich das Han entzogen.

1670 wurde das Han an Matsudaira Yorizumi, einen Sohn vom Daimyō von Kishū Tokugawa Yorinobu und Enkel von Tokugawa Ieyasu, vergeben und damit ein Zweiglehen (, shihan) von Kishū. Der zweite Daimyō dieser Linie, Matsudaira Yoriyoshi, folgte 1716 unter dem Namen Tokugawa Munenao als Daimyō von Kishū. Ebenso wurde der fünfte Daimyō Matsudaira Yoriatsu als Tokugawa Harusada 1775 Daimyō von Kishū.

Es wurde 1871 mit den anderen Han abgeschafft und zur Präfektur Saijō (, Saijō-ken), die allerdings kurz darauf in der Präfektur Matsuyama aufging.

Liste der Daimyō
 Hitotsuyanagi (Tozama-Daimyō, 68.000 Koku → 30.000 Koku → 25.000 Koku), 1636–1665

 Matsudaira (Nebenlinie der Kishū-Tokugawa) (Shimpan-Daimyō, 30.000 Koku), 1670–1871

Weblinks

 Genealogie der Daimyō aus dem Haus Matsudaira (Grüne Zahlen 1–10) – Japanisch

Han (Japan)
Geschichte (Präfektur Ehime)
Saijō

Saijō (Han)


An Dissanthelium rauhii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Richard Swallen ngan Oscar Tovar. An Dissanthelium rauhii in nahilalakip ha genus nga Dissanthelium, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dissanthelium

Dissanthelium rauhii


Onthophagus neavei é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1914.

Referências

Ligações externas

neavei
Coleópteros descritos em 1914

Onthophagus neavei


Bursuci se poate referi la următoarele localități:

În România
Bursuci, Vaslui

În Ucraina
Bursuci, Balta

Vezi și
Bursuc (dezambiguizare)

Bursuci (dezambiguizare)


Ecaterina Gavrilovna Chislova () (21 septembrie 1846 – 13 decembrie 1889) a fost balerină rusă. Ea a fost amanta Marelui Duce Nicolai Nicolaevici al Rusiei, cu care a avut cinci copii.

Biografie
Ecaterina Chislova a fost fiica lui Gabriel Chislov. A intrat devreme în Ansamblul de balet Kirov, o companie de balet din Sankt Petersburg de renume mondial. Ea a fost partenera celebrului Felix Kschessinski, în Mazurka poloneză.

La mijlocul anilor 1860, Marele Duce Nicolai Nicolaevici al Rusiei, al treilea fiu al Țarului Nicolae I, s-a îndrăgostit de ea și au devenit amanți. Ecaterina era cu 15 ani mai tânără decât Nicolai Nicolaevici. Deși Marele Duce era căsătorit și avea copii, ei au avut o relație deschisă, ceea ce a generat un scandal. El a instalat-o într-o casă modernă situată ecact vizavi de propriul său palat din capitală. Când Chislova voia să fie viziată de iubitul ei, ea urma să aprindă două lumânări și să le așeze pe pervazul ferestrei, de unde Marele Duce le putea vedea de la ferestrele biroului său. În 1868, Ecaterina a născut primul dintre cei cinci copii ai lor.

Țarul Alexandru al II-lea și-a avertizat fratele să fie mai discret și cuplul a călătorit la San Remo și în Crimeea. În 1881, soția Marelui Duce, Marea Ducesă Alexandra Petrovna, s-a retras la o mănăstire din Kiev. După ce a renunțat la cariera de dansatoare pentru el, și temându-se pentru bunăstarea copiilor lor în cazul în care s-ar întâmpla ceva cu el, Ecaterina Chislova l-a rugat pe Nicolae Nikolaievici să le ofere sprijin financiar. El a aranjat intrarea în mica nobilime pentru Ecaterina și copiilor nelegitimi ai cuplului le-au fost acordate numele de Nicolaiev la 8 decembrie 1882 de către Țarul Alexandru al III-lea al Rusiei.

Neputând să obțină divorțul, Marele Duce Nicolae Nicolaievici a sperat să supraviețuiască soției sale și apoi să se căsătorească cu amanta sa. Totuși, Ecaterina Chislova a murit pe neașteptate în Crimeea la 13 decembrie 1889, la 43 de ani. Marele Duce avea cancer și i-a supraviețuit numai doi ani.

Copii

 Olga Nikolaevna Nikolaeva (10 iunie 1868 - 31 august 1950); s-a căsătorit cu Prințul Mihail Cantacuzin
 Vladimir Nikolaevici Nikolaev (4 iunie 1873 - 28 ianuarie 1942)
 Ecaterina Nikolaevna Nikolaeva (1874 - 26 ianuarie 1940)
 Nicolae Nikolaevici Nikolaev (16 aprilie 1875 - 9 ianuarie 1902)
 Galina Nikolaevna Nikolaeva (28 ianuarie 1877 - 3 august 1878)

Note

Nașteri în 1846
Decese în 1889
Metrese
Balerine ruse

Ecaterina Chislova


Marele Premiu al Principatului Monaco din 2018 (cunoscut oficial ca Formula 1 2018 Monaco Grand Prix) a fost o cursă de Formula 1 care s-a desfășurat între 24 și 27 mai 2018 în Monte Carlo, Monaco. Cursa a fost cea de a 6-a etapă a Campionatului Mondial de Formula 1 din 2018.

Pilotul Ferrari Sebastian Vettel este cel care a câștigat cursa anul trecut. Pilotul Mercedes, Lewis Hamilton, se află pe primul loc în clasamentul general al piloților, având 17 puncte avans față de Sebastian Vettel. În clasamentul constructorilor, Mercedes are 27 de puncte în fața celor de la Ferrari.

Clasament

Calificări

 Note

 ^1 Romain Grosjean a primit o penalizare de 3 locuri pentru provocarea unei coliziuni în runda precedentă.
 ^2 – Max Verstappen nu au obținut un timp în Q1 în limita cerinței de 107% - a concurat prin decizia organizatorilor. El a primit, de asemenea, o penalizare de cinci locuri pentru o schimbare neprogramată a cutiei de viteze.

Cursa

Clasament campionat după cursă

Clasament piloți

Clasament constructori

Referințe

Monaco
Marele Premiu al Principatului Monaco


MSC may refer to:

Computers
 Message Sequence Chart
 Microelectronics Support Centre of UK Rutherford Appleton Laboratory
 MIDI Show Control
 MSC Malaysia (formerly known as Multimedia Super Corridor)
 USB mass storage device class (USB MSC)
 Mobile Switching Center, of a phone network
 Management saved console

Corporations
 Managed service company, a UK company structure
 MSC Industrial Direct, formerly Manhattan Supply Company
 MSC Software, simulation software company, formerly MacNeal-Schwendler Corporation
 Metric Systems Corporation
 Mediterranean Shipping Company

Education
 Master of Science, usually MSc or M.Sc.
 Mastère en sciences,  French degree
 Memorial Student Center, Texas A&M University, US
 Mesa State College, Colorado, United States
 Mount Saint Charles Academy, Catholic school in Rhode Island, United States
 Munsang College, Hong Kong
 Marinduque State College, Philippines, now Marinduque State University

Military
 Medical Service Corps, of the US military forces
 Military Sealift Command, US Navy
 Military Staff Committee, United Nations body
 Munich Security Conference, annual international security conference

Religious
 Marianites of Holy Cross
 Missionaries of the Sacred Heart

Science
 Miles of Standard Cable, former telephony unit of loss
 Manned Spacecraft Center, later Johnson Space Center
 Mathematics Subject Classification
 Messinian salinity crisis, a geological event
 Meteorological Service of Canada

Biology
 Mechanosensitive channels
 Mesenchymal stem cell
 MSC (gene), a human gene encoding the protein musculin

Seafaring
 Maritime Safety Committee, a United Nations body
 Marine Stewardship Council, concerned with sustainable fishing
 Manchester Ship Canal, England
 Mediterranean Shipping Company, a container shipping company
 MSC Cruises, a cruise line

Sports
 Metro Suburban Conference, athletic conference, Illinois, US
 Mid-South Conference, US athletic conference
 Mobile Legends: Bang Bang Southeast Asia Cup, MOBA esports tournament
 Mohammedan Sporting Club (Dhaka), Bangladesh
 Mohammedan Sporting Club (Chittagong), a branch in Chittagong
 Mohammedan Sporting Club (Kolkata)
 Mombasa Sports Club, Kenya

Other
 Air Cairo (ICAO designator), Egyptian airline
 Mail services center
 Manpower Services Commission, UK, 1973-1987
 Member of State Council
 Meritorious Service Cross, a Canadian decoration bestowed by the Monarch
 Metropolitan Special Constabulary, London, England
 Motorcycle Stability Control, an ABS variant
 Movimiento Scout Católico (Catholic Scout Movement), Spain

MSC


Die Disputatio de homine, auf deutsch Disputation über den Menschen, ist eine Disputation Martin Luthers aus dem Jahr 1536. Darin entfaltet Luther nicht nur grundlegend sein Menschenverständnis, sondern ordnet anhand dessen auch Theologie und Philosophie einander zu.

Überlieferung
Von der Disputation liegt weder ein handschriftliches Original noch eine zeitgenössische Abschrift noch ein Einzeldruck vor. Die ältesten Überlieferungszeugen sind:
 die Sammlungen von Disputationsthesen, die "Wittenberger Propositionensammlung" von 1558.
 der zweite Band der Opera latina in der  ersten Auflage der Wittenberger Gesamtausgabe von 1546.
 der erste Band in der zweiten Auflage derselben Ausgabe von 1550.
 der zweite Band in der zweiten Auflage derselben Ausgabe von 1551.
 der erste Band der lateinischen Reihe der Jenaer Gesamtausgabe von 1556.

Datierung
Die Thesen lassen sich aufgrund eines Disputationsfragmentes genau auf den 14. Januar 1536 datieren.

Thema und Aufbau
Thema der Disputation ist die Definition des Menschen im Widerstreit von Theologie und Philosophie. Entsprechend dem Thema gliedert die Disputation sich in zwei Teile, nämlich in die philosophische Definition, Th. 1–19, sowie die theologische Definition des Menschen, Th. 20–40. Dabei lassen sich beide Erörterungen wiederum im drei Abschnitte einteilen, nämlich in
 Th. 1–3: Einführung der philosophischen Definition des Menschen als Animal rationale.
 Th. 4–9: Das begrenzte Recht der philosophischen Definition.
 Th. 10–19: Kritik an der philosophischen Definition.
für die philosophische Definition und entsprechend für die theologische in:
 Th. 20–23: Einführung der Definition.
 Th. 24–31: Bestimmung des Rechts der theologischen Definition.
 Th. 32–40: Abgrenzung zur scholastisch-philosophischen Definition.

Literatur

Anmerkungen

Werk von Martin Luther
Lutherische Theologie
Literatur der Reformation
Theologisches Werk (Christentum)
Diskussion
Religion 1536

Disputatio de homine


Die Badminton-Ozeanienmeisterschaft 2004 fand vom 20. bis zum 25. April 2004 im Waitakere Badminton Centre in   (Neuseeland) statt. Es war die 4. Austragung dieser Kontinentalkämpfe im Badminton in Ozeanien.

Medaillengewinner

Weblinks
 tournamentsoftware.com

2004
Ozeanienmeisterschaft
Ozeanienmeisterschaft 2004

Badminton-Ozeanienmeisterschaft 2004


Lorelai Alberta Moșneguțu (n. 2003, Târgoviște, Dâmbovița) este o tânără cântăreață și pianistă română care s-a născut fără mâini, din cauza unui defect de la naștere. Cântă la pian cu picioarele. Lorelai Moșneguțu a câștigat al 7-lea sezon al emisiunii Românii au talent.

Legături externe
 Lorelai Moșneguțu pe wikifame
 LORELAI (Alberta Mosnegutu), FETITA FARA MAINI SI FARA FEMUR, DAR CU MULTE DARURI MINUNATE – o coplesitoare lectie de viata si o poveste uluitoare a unui MIRACOL VIU (video). Cum ar fi fost daca acest copil "cu malformatii" ar fi fost avortat sau daca ar fi ramas abandonat? 27-09-2014,  cuvantul-ortodox.ro
 Lorelai Mosnegutu, tanara fără maini care canta la pian, a castigat "Romanii au talent". Ce va face cu marele premiu stirileprotv.ro
 Cine este Lorelai Moșneguțu, câștigătoarea Românii au talent, sezonul șapte Iulia Bunea, 3 iunie 2017, Paginademedia.ro

Târgovișteni
Pianiști români
Câștigători la Românii au talent
Amputați români
Nașteri în 2003

Lorelai Moșneguțu


Türkenschanze werden Wehrbauten genannt, die auf die Türkenkriege zurückgehen. Sie wurden in Österreich allerorten auch weit hinter den Fronten gegen marodierenden Reitertrupps der osmanischen Armee errichtet (Türkeneinfälle). Die Erdschanzen waren teils auch mit Palisaden und Gräben, und mit Tschartaken, von den Osmanen übernommenen einfachen Wehrtürmen, gesichert. Nach den großen Siegen des Prinz Eugen wurde die Militärgrenze im kroatisch-südungarischen Raum geschaffen, die Österreich-Ungarn endgültig gegen osmanische Einfälle absicherte.

Eine Ausnahme bildet die Wiener Türkenschanze (ehemals Hohe Warte), sie geht vielleicht auf die Erste Türkenbelagerung (1529) zurück, hat ihren Namen aber insbesondere von der Zweiten Türkenbelagerung (1683), und wurde vom Osmanischen Belagerungsheer errichtet.

Beispiele:
 Kuruzzenschanze zwischen Petronell und Neusiedl am See – gegen die ungarischen Aufständischen in den Kuruzzenkriegen um 1705 errichtet, gehört zu einer umfassenden Verteidigungslinie, die vom Marchfeld bis zur Murinsel reichen sollte. Zu ihr gehörte auch der Wiener Linienwall.
 bei Zwerndorf bei Weiden an der March, Niederösterreich – Teil der Kuruzzenschanze
 südlich von Stillfried, Niederösterreich – Teil der Kuruzzenschanze
 Türkenschanze bei Dedenitz in der Südoststeiermark
 am Pfaffensattel, Steiermark (Fischbacher Alpen)
 am Alpl, Steiermark (Fischbacher Alpen)
 am Schanzsattel, Steiermark (Fischbacher Alpen) – hat davon seinen Namen
 Türkenschanze im Kreuttaler Wald bei Kreuttal, Niederösterreich
 Türkenschanze bei Gruisla (Gemeinde Klöch) in der Südoststeiermark
 Türkenschanze Heitzing, befestigte Höhensiedlung bei Karlstetten bei Sankt Pölten, Niederösterreich
 Türkenschanze Hausenbach, befestigte Höhensiedlung bei Karlstetten bei Sankt Pölten, Niederösterreich
 Türkenschanze bei Allhartsberg unweit Amstetten, Niederösterreich
 Türkenschanzen in Eisenkappel, Kärnten – 15. Jh.
 Wehranlage der ehemaligen Burg Hüttenstein auf der Scharflinger Höhe zwischen Mondsee und Wolfgangsee im Salzkammergut, Landesgrenze Oberösterreich–Salzburg

Einzelnachweise

Türkenkriege
Befestigungstyp

Türkenschanze


Valeriu Ciobanu (n. 4 aprilie 1917, Chișinău – d. 21 decembrie 1966, București) a fost un istoric literar, folclorist și poet român.

Biografie
S-a născut la Chișinău în familia istoricului literar Ștefan Ciobanu, viitor profesor universitar și membru al Academiei Române. A absolvit Facultatea de Litere și Filosofie a Universității din București (1940), apoi studii de specializare în Franța (1942), iar în 1945 a obținut titlul academic de doctor în litere al Universității din București cu teza Poporanismul. Geneză, evoluție, ideologie.

După revenirea de la studiile postuniversitare din Franța a lucrat ca asistent la Catedra de istoria literaturii române a Universității din București (1942-1949), condusă de acad. Dumitru Caracostea și ulterior de prof. George Călinescu, devenind astfel coleg de catedră cu tatăl său.. In anul 1946 susține doctoratul cu teza Poporansmul ( Geneza, evoluție,gândire). În anul 1949 este înlăturat de la catedra universitară odată cu tatăl său și cu asistenții lui Călinescu (Adrian Marino, Ovidiu Papadima și Dinu Pillat) și se transferă pe postul de cercetător științific principal la Institutul de Istorie Literară și Folclor (1949-1966), condus de profesorul Călinescu, lucrând acolo până la moartea sa. A avut o existență zbuciumată, fiind descris de colegul său, Al. Săndulescu, ca un individ burlac, alcoolic și mizantrop înrăit ce trăia drama trecerii pe o linie moartă la institut din cauza dosarului politic. Profesorul Călinescu îl socotea lipsit de importanță ca poet, dintr-un soi de invidie profesională. Această dușmănie s-ar fi datorat, potrivit istoricului literar Constantin Mohanu, faptului că Valeriu Ciobanu a fost singurul care a îndrăznit să-l contrazică pe orgoliosul critic literar.

A publicat studii documentate de istorie literară în care a analizat operele unor scriitori români (Alexandru Depărățeanu, Alexandru Vlahuță, Tudor Pamfile), a scriitorilor simboliști francezi și a unor scriitorii ruși și sovietici, precum și relațiile literare româno-ruse ("A.S. Pușkin și literatura română", "Ecoul creațiunii lui Turgheniev în literatura română", "Nuveliștii ruși în România: V. Garșin și V. Korolenko", "Dostoievski în România") și asemănările între folclorul românesc, folclorul ucrainean și folclorul rus ("Jertfa zidirii la ucraineni și ruși", "Lumea bâlinelor", "A. I. Iațimirski și folclorul român"). A cercetat curentul poporanist inițiat de Constantin Stere și opera literară a Hortensiei Papadat-Bengescu. Studiile sale au fost publicate în revistele Cadran, Litere și arte, Jurnalul literar, Gândirea, Lumea, Viața Românească, Limbă și literatură, Studii și cercetări de istorie literară și folclor, Revista de folclor etc. Cei care l-au cunoscut îl descriau ca pe "un personaj dostoievskian, un mizantrop sociabil, un timid cu mari candori de sentiment".

Valeriu Ciobanu a decedat la 21 decembrie 1966, în București.

Activitatea literară
A debutat ca poet în anii 1930 în revista Gândirea, scriind poezii într-un stil post-baudelairian-rimbaudian. Două antologii din creația sa poetică au fost publicate postum: Fiul lunii (1969), sub îngrijirea lui Dinu Pillat, și Haina de brumă (1984), îngrijită de un urmaș al său, poetul și eseistul Ion Lazu.

Opera
 Poporanismul. Geneză, evoluție, ideologie, 1946;
 Hortensia Papadat-Bengescu, Ed. pentru literatură, București, 1965;
 Fiul lunii, Ed. Minerva, București, 1969;
 Haina de brumă, Ed. Minerva, București, 1984;
 Cântece de zgură: antologie lirică, Ed. Eikon, București, 2017.

Note

Bibliografie
 Aurel Sasu, Dicționar biografic al literaturii române A-L, vol. I, Ed. Paralela 45, București, 2004, pp. 335-336.

Nașteri în 1917
Decese în 1966
Istorici literari români
Folcloriști români
Poeți români din secolul al XX-lea

Valeriu Ciobanu


Larry King Live is an American television talk show that was broadcast by CNN from June 3, 1985 to December 16, 2010. Hosted by Larry King, it was the channel's most watched and longest-running program, with over one million viewers nightly.

Mainly aired from CNN's Los Angeles studios, the show was sometimes broadcast from the CNN Center in Atlanta, from the Time Warner Center in New York City, or from Washington, D.C., where King had gained national prominence during his years as a radio interviewer on the Larry King Show for the Mutual Broadcasting System. Every night, King interviewed one or more prominent individuals, usually celebrities, politicians and businesspeople.

The one-hour show was broadcast three times a day in some areas, and was seen all over the world on CNN International.

On June 29, 2010, King announced that the program would end. The final episode aired on December 16, but a new episode on the war against cancer aired two days later on December 18.

Larry King Live was replaced by Piers Morgan Tonight, a talk show hosted by British television personality and journalist Piers Morgan, that began airing on January 17, 2011. It was renamed to Piers Morgan Live in 2013, and ran its last episode on March 28, 2014, after being cancelled. In October 2023, CNN premiered Laura Coates Live, which has been designed as a spiritual successor to Larry King Live; host Laura Coates cited her adoration of King's "intimate" style.

Format

Interview style
Larry King mainly conducted interviews from the studio, but he also interviewed people on-site in the White House, their prison cells, their homes, and other unique locations. Critics claimed that Larry King asked "soft" questions in comparison to other interviewers, which allowed him to reach guests who would be averse to interviewing on "tough" talk shows. His reputation for asking easy, open-ended questions made him attractive to important figures who wanted to state their position while avoiding being challenged on contentious topics. When interviewed on Late Night with Conan O'Brien, King said that the secret to a good interview is to get the guest to talk about him- or herself, and to put oneself in the background pool.

A 1996 interview in The Washington Post saw King note that he sometimes slips hard questions in between softballs. King prefers one-sentence questions. In interviews, King has also proclaimed that he prepares as little as possible for each program, does not read the books of the authors he interviews, and admitted that the show was not journalism but "infotainment". He said that he tries to project an image of earnestness and sincerity in each interview, and the format of the show (King in suspenders instead of suit and tie, sitting directly next to the guest) reinforces that.

In response to softball' questions" accusations, King says, "I've never understood that. All I've tried to do is ask the best questions I could think of, listen to the answers, and then follow up. I've never not followed up. I don't attack anybody – that's not my style – but I follow up. I've asked people who say this, 'What's a softball question?' They'll say, 'You say to some movie star, what's your next project?' To me, that's not a softball. To me, that's interesting – what are you doing next?"

Call-ins
King accepted call-in questions on some nights. Callers were identified only by city and state/province, and generally not by name. Occasionally, surprise guests telephoned the show and comment, like governors, royalty, and celebrities. At times, prank calls came in.

Frequent topics
During major election coverage, the program may center on political analysis and commentary, as the show's prime time airing generally coincides with the closing of polls in many states. Larry King would air generally near the end of each hour with various guests during election coverage while hosting a panel at the end of the night which is midnight eastern the usual time slot for the show's daily repeat outside of live election coverage.

One of King's recurring topics is the paranormal. A frequent guest is John Edward of the popular television show Crossing Over with John Edward. Edward comes on the show and gives callers a free chance to supposedly communicate, via him, with their dead loved ones. King also had alleged psychics such as Sylvia Browne and James Van Praagh on from time to time to do readings and discuss the future. King sometimes allows skeptics such as James Randi to debate the psychics. In an April 2005 episode, King hosted a panel discussion regarding Evangelical, Catholic, Jewish, Muslim, and atheist views on the afterlife. King has also had topics about UFOs and Extraterrestrials where he goes on to pit them one against the other, believers views on the afterlife against skeptics.

King is also frequently accused of pandering to sensationalist news stories; for instance, the death of Anna Nicole Smith took up much of King's shows after the event, causing the cancellation of numerous guests and interviews that were already scheduled, most notably Christopher Hitchens, who had intended to discuss the Iraq situation.

After the death of a prominent celebrity, King would either replay a recent program featuring said celebrity (for instance, after actor Don Knotts' death in 2006 King replayed the interview with Knotts and Andy Griffith taken several months before) or will bring on family members and close confidantes to the deceased to reminisce on the departed's life.

Set design
Each studio set features an identical colored-dot map of the world in the background and one of King's trademarks, a vintage RCA microphone (as seen in the title card), on the desk. The microphone is a prop, as King and his guests use lapel microphones.

Notable episodes

 On June 3, 1985, Larry King Live debuted on CNN, with then-Governor of New York Mario Cuomo as King's first guest. The legacy  of Mario Cuomo as the 52nd Governor of New York led to his being dubbed "Hamlet on the Hudson."
 In 1990, Minister Louis Farrakhan (the Nation Of Islam leader) appeared as a guest for the first time on Larry King Live.
 The November 9, 1993 debate between Ross Perot and Al Gore on the North American Free Trade Agreement was watched in 11.174 million households – the largest audience ever for a program on an ad-supported cable network until the October 23, 2006 New York Giants-Dallas Cowboys game on ESPN's Monday Night Football.
 On October 7, 1994, actor Marlon Brando was interviewed from his home to promote his autobiography Songs My Mother Taught Me. Towards the end, Brando gave a kiss to King on the lips.
 On September 8, 2000, Russian President Vladimir Putin was interviewed.
 On September 25, 2006, Oprah Winfrey made her first endorsement of Barack Obama for President of the United States on Larry King Live. Two economists estimate that Winfrey's endorsement was worth over a million votes in the Democratic primary race and that without it, Obama would have lost the nomination.
 To mark the 20th anniversary of the show, ABC's Barbara Walters was a guest host and interviewed King on his reflections of his career.
 To mark King's 50 years in broadcasting, Larry King Live had a week-long celebration that included a two-hour 'CNN Presents' special and an hour of celebrity toast. The broadcast of this special week-long event was postponed due to the tragedy at Virginia Tech. XM Satellite Radio also featured a micro channel called "Larry!" that featured replays of the show along with interviews and the new material from the CNN anniversary shows.
 On July 19, 2007, a frail Tammy Faye Messner made her final appearance on Larry King Live to talk about her battle with lung and colon cancer. She died the following day.
 On September 7, 2009, the first episode in high definition was aired.
 On February 12, 2010, during a discussion on Bill Clinton's latest heart procedure, Larry King revealed he had undergone a similar operation five weeks earlier. King had a heart attack in 1987, and said he had surgery to place stents in his coronary artery.
 On December 16, 2010, the final episode of Larry King Live aired on CNN, with Ryan Seacrest and Bill Maher acting as co-masters of ceremonies, and surprise appearances by President Barack Obama, former President Bill Clinton, and network news anchors Barbara Walters, Diane Sawyer, Katie Couric and Brian Williams, among others. King says his final show was not a "good-bye" but rather a "so long",  as he plans to move on and pursue other things. The final show attracted an audience of 2.24 million people, more than triple the program's usual audience of 672,000.

Guest hosts
When King was absent from the show, other interviewers substituted for him.
 Geraldo Rivera was a guest host in 1985.
 Ryan Seacrest of Wild Animal Games and American Idol sat in as guest host for a few shows.
 Nancy Grace sat in as guest host for a few shows, including that of October 31, 2003, regarding the Scott Peterson case.
 On April 1, 1994 and 2002, Kermit the Frog hosted the show as an April Fool's joke.
 On February 16, 1998, Dan Rather hosted a show regarding the then-ongoing Iraq crisis. He also hosted on October 19, 2000, with Jay Leno as a guest.
 On March 29, 1996, Newt Gingrich, at the time the Speaker of the House, hosted, with Jack Hanna serving as the guest.
 On October 16, 1998, Wolf Blitzer hosted the show, the subject matter being the Matthew Shepard case. He also hosted the episodes of March 1 and March 19, 2008. In addition, he hosted again on March 22, 2010, and in August 2010.
 On May 22, 2000, Kathie Lee Gifford hosted, while Diane Sawyer and Joan Rivers were the guests.
 On November 30, 2000, Roger Cossack interviewed John Ashcroft, who had just been defeated by Mel Carnahan. Carnahan, who died, was replaced by his wife, Jean
 On January 22, 2001, Bob Schieffer hosted a show about campaign finance reform with John McCain as a guest.
 On May 3, 2001, Wheel of Fortunes Pat Sajak hosted.
 On June 8, 2005, sportscaster Bob Costas was named as the regular substitute anchor for the show, filling in roughly 20 times a year and not on a set schedule.
 On August 18, 2005, Chris Pixley hosted the program instead of then-regular guest host Bob Costas, who did not feel comfortable with the subject matter, the Natalee Holloway case.
 On September 12, 2005, Dr. Phil hosted, the subject matter being the aftermath of Hurricane Katrina. He again sat as guest host on February 27, 2009, interviewing various people concerning the Suleman octuplets.
 Comedian Bill Maher has taken up the duties of guest host.
 On June 26, 2006, former CNN, now Fox News Channel reporter John Roberts hosted.
 In March 2007, Mike Shiver sat in as guest host for a couple of shows.
 In April 2007, Star Jones hosted.
 On April 6, 2007, late-night talk show host Jimmy Kimmel hosted.
 On July 24, 2007, former attorney and TMZ.com managing editor Harvey Levin guest-hosted the show, the topic of discussion being Lindsay Lohan's arrest that morning.
 On March 11, 2008, John King hosted; he also did on July 26, 2008, November 21, 2008, and January 28, 2009.
 On March 17, 2008, and April 24, 2009, Dr. Drew hosted.
 On July 21, 2008, Glenn Beck hosted.
 On October 19, 2007, November 14, 2008, April 13, 2009, and May 1, 2009, Joy Behar hosted the show. On the May 1, 2009 show, Larry King was the guest.
 On July 26, 2008, Kathy Griffin hosted for an episode featuring paparazzi.
 On March 9, 2009, Ali Velshi hosted.
 On March 11, 2009, Sanjay Gupta hosted.
 On March 12, 2009, Fox News Channel's Jeanine Pirro hosted.
 On March 27, 2009, Tavis Smiley hosted. He did so again on August 10, 2010.
 On December 31, 2009, Candy Crowley hosted.
 On February 19, 2010, Jeff Probst hosted. He also hosted again on August 6, 2010.
 On June 5, 2010, future US president Donald Trump hosted a 25th anniversary special during which he interviewed King.
 On August 2, 2010, Kyra Phillips hosted.
 On August 3, 2010, Ali Wentworth hosted.
 On August 22, 2010, George Lopez hosted.

Planned Al Gore hosting
Al Gore was supposed to host on May 6, 1999, with Oprah Winfrey as a guest and the topic was supposed to be the aftermath of the Columbine High School massacre. However, with Gore's candidacy for the presidency pending, CNN decided not to let him host as a result of the controversy.

References

External links
Larry King Live Official Website
2005 Neilson Cable News TV Ratings / MediaBistro.com
Lawsuit re. Lynn Redgrave interview

1985 American television series debuts
2010 American television series endings
1980s American television talk shows
1990s American television talk shows
2000s American television talk shows
2010s American television talk shows
CNN original programming
English-language television shows

Larry King Live


Raid on Bungeling Bay fue el primer videojuego diseñado por Will Wright. Fue publicado por Brøderbund para la Commodore 64 en 1984 y para NES y computadoras MSX en 1985. La versión para Commodore 64 fue publicada en el Reino Unido por Ariolasoft, y la versión para NES fue publicada por Hudson Soft.

Aparte de ofrecer una visión aérea 2D de terreno que era un poco más compleja que en otros juegos, Raid on Bungeling Bay era básicamente un simple Matamarcianos de zona de guerra. El jugador controlaba un helicóptero que se lanzaba desde un portaaviones para bombardear seis fábricas dispersas a lo largo de islas en un pequeño planetoide ocupado por el Imperio Bungeling (los villanos usuales en los juegos de Brøderbund), mientras se defendía de los contraataques por torretas, aviones de caza, misiles guiados, y un acorazado. Había también una isla escondida para el jugador para recargar. El fallar significaba que el Imperio Bungeling desarrollaría una máquina de guerra para tomar el planeta Tierra. Los jugadores tenían que atacar su infraestructura mientras defendían el portaaviones el cual servía como hogar base.

El juego ofrece un interesante punto de vista dentro del diseño de Will Wright, quien más tarde diseñaría SimCity. Las islas y fábricas en el juego se comportaban de una manera tan sofisticada que se parecía mucho a SimCity. A través del tiempo, las fábricas crecerían y desarrollarían nuevas tecnologías para usar en contra del jugador. Había también señales visibles de interdependencia entre las islas, tales como botes de suministros moviéndose entre ellas. Para ganar el juego, el jugador debe prevenir la escalada mediante el bombardear todas las fábricas tan rápido como sea posible, evitando que avancen en su tecnología. Si eran dejadas solas por mucho tiempo, las fábricas crearían nuevo armamento para abrumar al jugador.

Legado
Wright continuó desarrollando el editor para el juego como un juguete personal debido a que lo disfrutaba mucho. Investigó sobre planeamiento urbanístico y se dio cuenta de que otros podrían disfrutar de la construcción y la edificación de las ciudades mismas. El resultado fue un videojuego de simulación más elaborado que eventualmente sería SimCity.

Referencias

Enlaces externos

 (en inglés) Perfil en Video Game Rebirth (incluye texto promocional original)

Matamarcianos
Videojuegos de 1984
Videojuegos para Commodore 64
Videojuegos para MSX
Videojuegos para Nintendo Entertainment System
Videojuegos de un solo jugador y de multijugador

Raid on Bungeling Bay


المفاغرة أو تناغم أو اندماج  هي اتصال أو انفتاح بين شيئين (خاصةً التجاويف أو المسالك) عادةً ما يكونان متباعدين أو متفرعين، مثل الأوعية الدموية أو عروق أوراق النبات أو التيارات المائية. قد يكون هذا الاتصال طبيعيًا (مثل الثقبة البيضوية في قلب الجنين) أو غير طبيعي (مثل الثقبة البيضوية السالكة في قلب البالغ)؛ قد يكون مكتسبًا (مثل التوصيلة الشريانية الوريدية) أو خلقيًا (مثل التحويلة الشريانية الوريدية للشعيرة الشريانية)؛ وقد يكون طبيعيًا (مثل الأمثلة المذكورة أعلاه) أو صنعيًا (مثل المفاغرة الجراحية). تسمى عملية تصحيح المفاغرة التي أصبحت مسدودة بإعادة المفاغرة. غالبًا ما تسمى المفاغرة الشاذة، سواء كانت خلقيّة أو مكتسبة، بالناسور.

يستخدم المصطلح في الطب وعلم الأحياء وعلم الفطريات والجيولوجيا والجغرافيا والعمارة.

الطب
المفاغرة هي اتصال بين هيكلين متباعدين. تشير إلى الوصلات بين الأوعية الدموية أو بين الهياكل الأنبوبية الأخرى مثل عُرى الأمعاء.

الدورانية
في المفاغرة الدورانية، تتفاغر العديد من الشرايين بشكل طبيعي مع بعضها البعض. على سبيل المثال، الشريان الشرسوفي السفلي والشريان الشرسوفي العلوي، أو الشريان المخي الموصل الأمامي/ الخلفي في دائرة ويليس في الدماغ. تنقسم المفاغرة الدورانية إلى مفاغرة شريانية ووريدية. تشمل المفاغرة الشريانية مفاغرة شريانية حقيقية (مثل القوس الراحية والقوس الأخمصية) ومفاغرة شريانية محتملة (مثل الشرايين التاجية والفرع القشري للشرايين الدماغية). تشكل المفاغرة أيضًا طرقًا بديلة حول الأسرّة الشعرية في المناطق التي لا تحتاج إلى كمية كبيرة من الدم، ما يساعد على تنظيم الدوران الجهازي.

الجراحية
في المفاغرة الجراحية، يتم وصل جزء من الأمعاء أو الأوعية الدموية أو أي بنى أخرى معًا (تتفاغر). ومن الأمثلة على ذلك مفاغرة معوية أو مفاغرة بشكل واي (Y) أو مفاغرة حالبية-حالبية. تشمل تقنيات المفاغرة الجراحية المفاغرة بالستابلر الخطي، مفاغرة بالخياطة اليدوية، مفاغرة النهاية بالنهاية. يمكن إجراء المفاغرة يدويًا أو باستخدام جهاز مساعد للمفاغرة. أُجريت دراسات لمقارنة مختلف أساليب المفاغرة مع الأخذ في الاعتبار «الوقت والتكلفة، وحالات النزيف والتسرب والتضيق ما بعد المفاغرة».

المرضية
تنتج المفاغرة المرضية عن الصدمة أو المرض وقد تشمل الأوردة والشرايين أو الأمعاء. وعادةً ما يشار إليها بالناسور. في حالات الأوردة أو الشرايين، تحدث نواسير الصدمة عادةً بين الشريان والوريد. تحدث نواسير الأمعاء بين عرى الأمعاء (ناسور معوي-معوي) أو بين الأمعاء والجلد (ناسور معوي جلدي). على النقيض من ذلك، المفاغرة البوابية الأجوفية هي مفاغرة بين الوريد في الدوران البابي والوريد في الدوران الجهازي، وتسمح للدم بتجنب المرور الكبدي لدى المرضى الذين يعانون من فرط ضغط الدم البابي، والذي غالبًا ما ينتج بواسير أو دوالي مريئية أو رأس الميدوزا.

علم الأحياء

التطور
في التطور، التفاغر هو إعادة تركيب السلالات التطورية. تظهر الروايات التقليدية للسلالات التطورية أن الأنواع تفرعت بشكل بسيط إلى أشكال جديدة. عبر المفاغرة، قد تتجمع الأنواع من جديد بعد تفرعها الأولي، كما هو الحال في الأبحاث الحديثة التي تظهر أن تجمعات أسلاف الإنسان والشمبانزي ربما تزاوجت بشكل هجين بعد حدوث تفرع أولي. ينطبق مفهوم المفاغرة أيضًا على نظرية النشوء التعايشي، والتي تظهر فيها أنواع جديدة ناتجة عن تكوين علاقات تعايشية جديدة.

علم الفطريات
في علم الفطريات، المفاغرة هي الانصهار بين فروع الخيوط الفطرية المتماثلة أو المختلفة. من هنا يمكن أن تشكل الخيوط الفطرية المتشعبة شبكات متداخلة حقيقية. عن طريق مشاركة المواد التي تتمثل بأيونات وهرمونات ونوكليوتيدات منحلة، تحافظ الفطريات على اتصال ثنائي الاتجاه مع بعضها.

مراجع

وصلات خارجية
 Official web page [anastomosis] the connected city

تشريح
جراحة
جهاز هضمي
علم الأحياء التطوري
علم الأوعية
علم الصخور

مفاغرة


The Kingdom of Lesotho is divided into ten districts, each headed by a district administrator. Each district has a capital known as a camptown. The districts are further subdivided into 80 constituencies, which consist of 129 local community councils. Most of the districts are named after their capitals. Hlotse, the capital of Leribe District is also known as Leribe. Conversely, the Berea District is sometimes called Teyateyaneng, based on its capital.

See also
List of districts of Lesotho by Human Development Index
ISO 3166-2:LS

References

Further reading
Census data by administrative division

Subdivisions of Lesotho
Lesotho, Districts
Lesotho 1
Districts, Lesotho
Lesotho geography-related lists

Districts of Lesotho


MHPArena, Almanya'nın Stuttgart şehrinde bulunan ve VfB Stuttgart'ın Bundesliga maçlarını yaptığı stadyumdur. İlk olarak 1933 yılında açıldı. Eski ismi Neckarstadion olan stadyum yenilenmesinde Daimler-Benz firmasının verdiği finansal destek sebebiyle 1993 yılında Gottlieb-Daimler Stadyumu ismini aldı. 2008 yılında Mercedes-Benz Arena ismini aldı. 1 Temmuz 2023 tarihinde mevcut ismini aldı.

1974 FIFA Dünya Kupası, Dünya Atletizm Şampiyonası ve Avrupa Kupalarının finallerine ev sahipliği yapan stadyum 2006 FIFA Dünya Kupası'nın da stadyumları arasında yer alıyor.

Dış bağlantılar
 Stadyum resmi sitesi
 Fotoğraflar ve genel bilgiler

Almanya'daki stadyumlar
Stuttgart'ta spor
1974 FIFA Dünya Kupası
2006 FIFA Dünya Kupası stadyumları

MHPArena


جبل معيزة جبل يقع بشمال غربي الجمهورية التونسية على الحد بين ولايتي ولاية سليانة وولاية الكاف، شمال شرقي مدينة السرس وجنوب غربي مدينة بورويس. يبلغ ارتفاعه 887 م.

معيزة

جبل معيزة


Josip Kalasancije – Klekovski Schlosser (Joseph Calasenz Schlosser von Klekovski, Jindřichov, Moravska, 25. siječnja 1808. – Zagreb, 27. travnja 1882.) bio je hrvatski liječnik i prirodoslovac češkoga podrijetla.

Prve stupnjeve obrazovanja završio je u rodnoj Moravskoj u Češkoj, a roditelji su mu odmah odredili svećenički poziv. Odrastanjem, Schlosser se sve više počinje zanimati za prirodne znanosti te 1826. godine upisuje studij medicine u Beču.

Rad je nastavio kao asistent čuvenog botaničara Joseph Franz von Jacquina. Uskoro dolazi u Slavoniju na mjesto kućnog liječnika kod grofa Pejačevića, a potom i na mjesto liječnika u Varaždinskim Toplicama.

Osobito su mu značajna istraživanja hrvatske flore u suradnji s Ljudevitom Farkašom Vukotinovićem, u suautorstvu s kojim je objavio značajna floristička djela: Pregled hrvatske flore (Syllabus florae Croaticae, 1843.), malu ekskurzijsku floru za određivanje biljaka Bilinar (1873.) i fundamentalno djelo Hrvatska flora (Flora Croatica, 1869.), koje ni do danas nije nadmašeno jer još nema suvremene analitičke hrvatske flore.

Schlosser je bio među prvim izabranim članovima JAZU i predstojnik matematičko-prirodoslovnoga razreda.
Bio je prvi predsjednik Hrvatskoga planinarskog društva (1874.).

Ime Klekovski izabrao je po Kleku za dodijeljeni mu naslov viteza (1867.).

Izvori

Hrvatski liječnici
hrvatski botaničari
Česi u Hrvatskoj

Josip Kalasancije – Klekovski Schlosser