Melanie Ann Sykes (born 7 August 1970) is an English television and radio presenter. She is best known for co-hosting Today with Des and Mel with Des O'Connor and Let's Do Lunch with Gino D'Acampo. She also co-hosted Going Out with Alan Carr on BBC Radio 2 with Alan Carr from May 2010 until it ended in March 2012, and returned with him for Alan and Mel's Summer Escape from 2017. Sykes currently co-presents Shop Well For Less alongside Joanna Page on BBC One.

Early life
Sykes was born in 1970 at Ashton-under-Lyne to an English father and a Catholic Anglo-Indian mother. She attended Mossley Hollins High School and studied A-level Religious Studies at Ashton Sixth Form College. Sykes was a member of the Ashtonian Brass Band, along with her father, mother and two sisters, playing the baritone horn.

Career
In the mid-1990s Sykes first came to public attention as the face of the Boddingtons Bitter advertisements.

Television
Sykes' TV presenting career started by hosting Sky One's Real TV UK series in the mid-90s. After first reporting for The Big Breakfast, Sykes has continued her television career, including presenting stints on I'm a Celebrity...Get Me Out of Here! and as presenter of EastEnders Revealed. In 1999, Sykes presented Melanie Sykes' Southall Stories, a documentary for BBC Two on Asian culture in Great Britain. She has also hosted a variety of awards ceremonies, including Miss World, the BAFTA Awards and the Q Awards.

Sykes' television career stalled for a period, although she made a successful comeback as host of Today with Des and Mel with Des O'Connor in 2002. On 12 May 2006, ITV announced that the show would be one of a number to be axed in a "painful, but utterly necessary" move.

Sykes' other work for ITV has included hosting shows The Vault (2003–2004), Celebrities Under Pressure (2003–2004) and The British Soap Awards (2003).

Sykes appeared as a guest panellist on Loose Women in October and November 2005 and later returned as a guest anchor in October 2008 and May 2009.

From 2006 to 2009, Sykes regularly filled in for Paul O'Grady as presenter of The Paul O'Grady Show when O'Grady was unable to appear. She presented the show on eleven occasions.

Sykes was the presenter of the daytime series Gene Detectives for BBC One. In 2008, Sykes was a judge on 'The Sofa Factor', an item for GMTV, where viewers sent in short clips and the winner got to present TV Pick of the Day and win a trip to Las Vegas.

In 2010, Sykes guest presented five episodes of The 5 O'Clock Show with Denise van Outen on Channel 4.

In August 2011, Sykes returned to daytime television, co-hosting Let's Do Lunch with Gino & Mel  and Let's Do Christmas with Gino & Mel with Gino D'Acampo on ITV. The show was cancelled in 2014.

On 13 September 2011, Sykes co-hosted the three-part series Missing Millions with Paul Heiney on ITV.

In February 2014, BT Sport announced that Sykes would become part of their MotoGP team. Due to other work commitments, she left the channel in May 2014.

In 2014, Sykes took part in the fourteenth series of I'm a Celebrity...Get Me Out of Here! where she finished in third place, behind runner-up Jake Quickenden and winner Carl Fogarty.

In 2015, Sykes co-presented Humble Pie, a cookery series for Watch, alongside Marco Pierre White. On 4 April 2017, Sykes was confirmed as the new voice of Blind Date, taking over the role most famously held by Graham Skidmore in the original series. The show is broadcast on Saturday nights on Channel 5.

In 2017, Sykes appeared on a "celebrity" charity edition of TV quiz show, The Chase. She departed early and did not make the final round.

In March 2018, Sykes won Star Baker in Channel 4's The Great Stand Up to Cancer Bake Off.

In 2021 Sykes alongside Joanna Page were the new presenters of BBC One's consumer series Shop Well for Less.

In August 2021 it was announced that Sykes would be a competitor on BBC's Celebrity MasterChef. She progressed to the semi-final where she won Star Chef on the fourth day. During this period, Sykes revealed a comment from Celebrity MasterChef judge, Gregg Wallace, led her to consider her career in the entertainment industry.

Radio
Sykes presented The A List, a national radio chart show based on total sales, produced by Unique the Production Company at the studios of London's Heart 106.2. She left the show towards the end of 2006 and was replaced by Gail Porter.

Sykes was heard on BBC Radio 2 with Aled Jones sitting in for Steve Wright in the Afternoon on 22, 23 and 24 December 2008. In May 2010, she began co-hosting the BBC Radio 2 show Going Out with Alan Carr after Emma Forbes' resignation. Sykes continued on the show until its end in March 2012. She returned on Boxing Day 2015 with Alan Carr for a one-off show on BBC Radio 2. In January/February 2017 she and Carr again returned to Radio 2 to sit in for Paul O'Grady for 4 weeks.

Sykes and Carr presented their own Saturday morning show called Alan and Mel's Summer Escape on BBC Radio 2 for 10 weeks during the summer of 2017. She presented a show with Carr on BBC Radio 2 on Christmas Eve and another on New Year's Eve in 2017. Sykes and Carr returned for further specials for Easter, for the Royal Wedding, and for further runs of Alan and Mel's Summer Escape in 2018, 2019 and 2020.

For a time, Sykes presented her own radio show on Capital FM.

Other work
Sykes has been the face of Head & Shoulders shampoo in Britain, appearing in print and television advertising and the high street chain Matalan. She has also appeared in advertisements for Morrisons, Wynsors World of Shoes and Churchill Insurance.

In 2006, the book Blooming Beautiful: My Plan for Looking Great, Being Healthy and Surviving Hormonal Havoc, Throughout Pregnancy and as a New Mum, co-written by Sykes with Hilary Boyd, was published by Michael Joseph.

Sykes posed naked for the December 2011 edition of men's magazine Esquire.

Sykes had her own line of underwear and lingerie with high street chain and retailer Debenhams.

In June 2016, Sykes created FRANK Magazine, "the magazine for open-minded women of all ages across the world".

Personal life
Sykes married actor Daniel Caltagirone in January 2001. The couple have two sons, Roman born in 2002 and Valentino born in 2004. In July 2008, it was reported that the couple had separated, with Sykes having "grown apart" from Caltagirone, who had moved out of their Hampstead, London home. They divorced in June 2009. Sykes married her boyfriend Jack Cockings on 18 May 2013 at Sherborne Castle in Dorset.

In November 2013, Sykes was arrested and cautioned by police over an alleged common assault against Cockings. Soon after the caution, after less than one year of marriage, Sykes began the process of filing for divorce. The caution was later revoked and deleted from police records, and Sykes has since campaigned for better treatment of women facing domestic violence, including from partners who make spurious allegations of assault so as to legally and financially harm their victims. She has said that the police handled her case badly and misled her into accepting a caution as the quickest way out of her situation.

In November 2021, Sykes received an autism diagnosis, which she said gave her a "deeper understanding of myself, my life, and the things I have endured". Her younger son Valentino (Tino) is also autistic, having been diagnosed at three years old. In July 2023, Sykes revealed she has self-diagnosed with having Tourette's syndrome.

Filmography
Television

References

External links

1970 births
Living people
Anglo-Indian people
BBC radio presenters
British people of English descent
English female models
English game show hosts
English women television presenters
English women radio presenters
English people of Indian descent
People from Ashton-under-Lyne
Television personalities from Lancashire
People on the autism spectrum
English people with disabilities

Melanie Sykes


An Avena prostrata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ladiz.. An Avena prostrata in nahilalakip ha genus nga Avena, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Avena

Avena prostrata


Andy Savoy, né le  à Fredericton, est un ingénieur et homme politique canadien du Nouveau-Brunswick. Il représente la circonscription fédérale néo-brunswickoise de Tobique—Mactaquac en tant que député libéral à la Chambre des communes de 2000 à 2006.

Biographie
Né le  à Fredericton et ayant grandi dans le comté de Victoria du village de Perth-Andover, Savoy étudie en ingénierie à l'Université du Nouveau-Brunswick avant de faire ensuite un Master of Business Administration.

Élu député à la Chambre des communes de la circonscription de Tobique—Mactaquac sous la bannière du Parti libéral du Canada en 2000. Réélu en 2004, il est défait en 2006. Après sa défaite, le premier ministre néo-brunswickois Shawn Graham indique qu'il serait très heureux que Savoy se présente sous la bannière libérale provinciale lors des prochaines élections néo-brunswickoises.

Savoy supporte Bob Rae lors de la course à la chefferie libérale de 2006.

Résultats électoraux

Références

Liens externes

Naissance en juillet 1963
Député fédéral canadien provenant du Nouveau-Brunswick
Député du Parti libéral du Canada
Naissance à Fredericton

Andy Savoy


Svijet

Zgrade i druge građevine

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Zgrade i druge građevine
 Početak gradnje crkve sv. Stefana u Borovu (dovršena )

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Arhitektura u 1761.


Colonia Rhodesia de Sud (în ) a fost o colonie autonomă a Coroanei Britanice în sudul Africii, care se suprapune pe teritoriul actual al statului Zimbabwe.

Colonia s-a înființat în 1923, fiind administrată în trecut de Compania Britanică din Africa de Sud. În 1953 devine parte din Federația Rhodesia și Nyasaland, care se destramă în 1963, iar mai apoi rămâne o colonie britanică de jure până în 1980. Cu toate acestea, guvernul format din albi minoritari a emis Declarația Unilaterală de Independență în anul 1963, facând astfel din Rhodesia un stat nerecunoscut pe plan internațional. În 1979, s-a reconstituit sub numele de Zimbabwe-Rhodesia, care de asemenea nu a primit recunoașterea internațională. Însă după o scurta perioada de control britanic care a precedat Înțelegerea de la Casa de Lancaster (decembrie, 1979), țara și-a câștigat independența, recunoscută internațional, sub numele de Zimbabwe în 1980.

Istorie

Începuturile "Rhodesiei"
Inițial, teritoriul a fost denumit "Zambezia de Sud", grație râului Zambezi, până când numele "Rhodesia" a intrat în folosință în 1895 (după Cecil Rhodes, figură importanta în timpul expansiunii britanice in Africa de Sud). În 1888, Rhodes a obținut drepturi asupra resurselor minerale ale teritoriului de la cei mai influenți lideri locali, prin intermediul tratatelor precum Concesiunea Rudd și Tratatul de la Moffat, semnat de regele Lobengula al poporului Ndebele. Denumirea de Rhodesia "de Sud" a fost prima oară folosită în 1898 urmând ca mai apoi să iasă din uzul zilnic în 1964, odată cu destrămarea Federației Rhodesia și Nyasaland. " Rhodesia " a rămas apoi numele țării până la apariția statului Zimbabwe Rhodesia în 1979. Din punctul de vedere al Marii Britanii numele de "Rhodesia de Sud" a fost folosit pe plan legal până în 1980, când a fost promulgată Republica Zimbabwe.

Guvernul Britanic a fost de acord ca compania lui Rhodes (Compania Britanică din Africa de Sud sau BSAC) să administreze teritoriul care se întindea de la Limpopo la Lacul Tanganyika în calitate de protectorat. Regina Victoria a semnat documentul în 1889. Rhodes a folosit acest document în 1890 pentru a justifica trimiterea Pionierilor Column, un grup de coloniști albi bine înarmați și protejați de Poliția britanică din Africa de Sud(BSAP), în frunte cu Frederick Selous, în Matebeleland și pe teritoriile poporului Shona pentru a înființa fortăreața Selous (astăzi Harare). În 1893-1894, cu ajutorul noilor mitraliere Maxim, BSAP a învins poporul Ndebele în primul război Matabele, război care a dus la moartea regelui Lobengula și la moartea majorității membrilor patrulei Shangani. La scurt timp după Raidul Jameson, care a avut loc in Republica Transvaal (teritoriu în actuala Republică Africa de Sud), poporul Ndebele a fost condus de liderul spiritual Mlimo împotriva coloniștilor albi, marcând izbucnirea celui de al doilea război Matabele (1896-97) care a dus la masacrarea a aproape jumătate din coloniștii britanici. După luni de vărsări de sânge, Mlimo a fost găsit și împușcat de iscoada americană Frederick Russell Burnham. În consecință, Rhodes intră neînarmat în fortăreața din Dealul Matobo și îi convinge pe soldații africani să capituleze, efectiv punând capăt revoltei.

În 1899 a fost creat un Consiliu legislativ pentru a gestiona afacerile civile ale companiei, cu un număr mic de locuri, prin care BSAC a trebuit să treacă măsuri guvernamentale. Întrucât compania era o instituție britanică înăuntrul căreia coloniștii și capitaliștii dețineau majoritatea acțiunilor, electoratul era format aproape în întregime din coloniști albi. De-a lungul timpului, pe măsură ce au sosit mai mulți coloniști și un număr tot mai mare dintre aceștia nu dețineau destul pământ pentru a deține acțiuni în companie sau pentru a deveni muncitori în comerțul cu compania. Acest lucru a dus la un activism succesiv care inițial a crescut numărul de scaune electorale iar mai apoi a dat dreptul de vot oamenilor nedeținători de acțiuni. Înainte de anul 1918, opinia alegătorilor era pro continuării regimului BSAC însă aceasta s-a schimbat odată cu dezvoltarea țării și colonialismului din ce în ce mai mare. Mai mult de atât, o decizie a curților britanice prin care pământul care nu se afla în proprietate privată aparținea Coroanei Britanice, și nu companiei britanice, a dat un impuls campaniei de auto-guvernare. În tratatul de autoguvernare rezultat, terenurile Coroanei care au fost vândute coloniștilor le-au permis acestora dreptul de vot în colonia autonomă.

Secolul de dinainte de independență
Teritoriul de la nord de Zambezi a fost un subiect pentru semnarea unor tratate separate cu șefii de trib africani, astăzi teritoriul este cunoscut ca și Zambia. Primul administrator al BSAC a fost desemnat în Barotseland(teritoriu în vestul Zambiei) în 1897 iar mai apoi în toată Rhodesia de Nord-Vest în 1900. Primul administrator BSAC al părții de est (Rhodesia de Nord-Vest) a fost numit în 1895. Aceste denumiri nu au avut importanță însă pentru albii de la sud de fluviu, care foloseau termenul general de "Rhodesia" pentru a se referi la teritoriul lor. Denumirea de "Rhodesia de Sud" a fost folosită pentru prima dată în Ordonanța Rhodesiei de Sud din cadrul Consiliului (20 octombrie 1898), care avea de-a face cu teritoriul de la sud de Zambezi, iar denumirea a devenit mai utilizată după unirea celor două teritorii nordice de către BSAC sub numele de "Rhodesia de Nord"(1911).

Ca urmare a diferitelor tratate dintre BSAC și triburile de negri, a Actelor din Parlament care delimitau teritoriile Coroanei și ale Companiei și a suprapunerii autorității comisiei britanice coloniale în ambele zone, drepturile numărului tot mai mare de coloniști britanici și ale urmașilor acestora au fost revizuite de către autorități. Acestea au dus la formarea de noi mișcări care aveau ca scop creșterea autonomiei poporului Rhodesian, care a văzut guvernarea BSAC ca un impediment pentru extinderea ulterioară.

Alegerile Consiliului legislativ din Rhodesia de Sud din 1920 au readus cu ele o mare majoritate a candidaților din Asociația Guvernului Responsabil și a devenit clar că conducerea BSAC nu mai era pragmatică. Opiniile în Regatul Unit și Africa de Sud au favorizat încorporarea Rhodesiei de Sud în Uniunea Africii de Sud, dar, datorită ritmului rapid și forțat a negocierilor, rhodesienii de sud au obținut condiții nefavorabile, ceea ce a determinat electoratul să susțină Guvernul Responsabil într-un referendum din 1922.

În ceea ce privește rezultatul referendumului, teritoriul a fost anexat de Regatul Unit la 12 septembrie 1923.  La scurt timp după anexare, la 1 octombrie 1923, prima constituție a noii colonii britanice  "Rhodesia de Sud" a intrat în vigoare. În cadrul acestei Constituții, Sir Charles Coghlan a devenit primul premier al Rhodesiei de Sud iar după moartea sa, în 1927, a fost succedat de Howard Unwin Moffat .

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, unitățile militare din Rhodesia de Sud au participat la război de partea Regatului Unit. Forțele Rhodesiene de Sud s-au implicat pe multe fronturi, inclusiv încampaniile din estul și nordul Africii, Italia, Madagascar și Birmania . Forțele Rhodesiene de Sud au suferit cel mai mare număr de pierderi comparativ cu orice alt element constitutiv, colonie, teritoriu dependent sau teritoriu stăpânit de Imperiul Britanic în acea perioadă. Mai mult, piloții rhodesieni au obținut cel mai mare număr de decorațiuni în comparație cu orice alt grup din Imperiu. Toate acestea au dus la o vizită neobișnuită a familiei regale pe teritoriul coloniei cu scopul de a mulțumi oamenilor rhodesieni.

Din punct de vedere economic, Rhodesia de Sud și-a dezvoltat o economie bazată strict pe producția a câteva resurse primare, în special crom și tutun. Din această cauză a fost vulnerabilă în fața ciclului economic. Recesiunea gravă a anilor '30 a facilitat o creștere postbelică. Această creștere a determinat imigrația a aproximativ 200.000 de coloniști albi între 1945 și 1970, mărind populația albă până la 307.000 de locuitori. O mare parte dintre imigranți erau la origine muncitori britanici. Un număr mai mare de coloniști venind din Congo Belgian, Kenya, Tanzania și mai apoi Angola și Mozambic laolaltă cu creșterea natalității au contribuit la creșterea populației de albi până la 600.000 în 1976. Populația de negrii era de aproximativ 6 milioane.

În anii 40, a fost propusă fondarea unei universități pentru țările din Africa Centrală. O astfel de universitate a fost în cele din urmă înființată la Salisbury, cu finanțare oferită de guvernele britanice și sud-rhodesiene și de unele surse private. O condiție a finanțării britanice a fost ca admiterea studenților să se bazeze pe "realizări academice și caracter bun", fără distincții rasiale. Universitatea din Rhodesia (UCR) a primit primul aport de studenți în 1952. Până în 1971 a acordat diplome ale universităților din Londra și Birmingham. În 1971, UCR a devenit Universitatea din Rhodesia și a început să acorde propriile diplome. În 1980 a fost redenumită Universitatea din Zimbabwe.

1953-1965

În 1953, datorita solicitărilor din ce în ce mai dese pentru independență printre un număr mare dintre teritoriile posedate în Africa, Regatul Unit a creat Federația Rhodesiei și Nyasalandului (sau Federația Central Africană, CAF) din care făceau parte Rhodesia de Sud, Rhodesia de Nord și Nyasaland (astăzi Zimbabwe, Zambia și respectiv Malawi). Scopul era de a încerca să se găsească o cale de mijloc pentru aspirațiile diferite a naționaliștilor negri, a Administrației Coloniale și a coloniștilor albi. CAF a fost o încercare de a imita situațiile din trecut ale Australiei, Canadei și a Africii de Sud, unde grupuri colonizate au fost unite sub o federație pentru a forma națiuni independente viabile. Proiectată inițial pentru a fi "o federație indisolubilă", CAF a început rapid să se destrame datorită proporției mici de cetățeni britanici și de alți albi comparativ cu populațiile tribale de negri, considerabil mai mari. Mai mult de atât, prin încorporarea triburilor sub Dominația Britanică în calitate de potențiali cetățeni, Dominația a creat o situație paradoxală în care exista o elită de albi care dețineau majoritatea pământurilor și a capitalului, folosind negrii ca și forță de muncă ieftină.

Federația Rhodesiei și Nyasalandului a fost dizolvată la 1 ianuarie 1964. Cu toate acestea, s-a anticipat doar eliberarea Nyasalandului, în timp ce Rhodesia de nord și sud ar fi rămas unite. Deși Rhodesia de Nord avea o populație albă de peste 100.000, precum și unități militare și civile britanice adiționale și dependenții acestora, cele mai multe dintre acestea erau relativ noi pentru regiune, erau în principal în industria extractivă, nu aveau mult interes pentru pământ și erau mai dispuse să permită naționalism negru decât Rhodesienii de Sud. În consecință, Marea Britanie a acordat independența Rhodesiei de Nord la 24 octombrie 1964. Cu toate acestea, când noii naționaliști au schimbat numele în Zambia și au început prima dată tentativ iar mai apoi într-un ritm accelerat campania de africanizare, Rhodesia de Sud a rămas o colonie britanică, opunând rezistență încercărilor de a aduce majoritatea la conducere. Colonia a încercat să-și schimbe numele în Rhodesia, însă numele nu a fost recunoscut de Regatul Unit. Majoritatea resurselor militare si financiare ale Federației au fost trimise în Rhodesia de Sud deoarece guvernul britanic nu voia ca acestea să ajungă în mâinile liderilor naționaliști și fiindcă Rhodesia de Sud a suportat cheltuielile majore pentru administrarea Federației. Referitor la cele din urmă, cu toate acestea, Rhodesia de Nord a fost cea mai bogată dintre cele trei state membre (datorită vastelor mine de cupru) și a contribuit mai mult la construirea infrastructurii decât celelalte două membre. Rhodesia de sud, dându-și seama de dizolvarea inevitabila a Federației, a folosit rapid fondurile federale pentru construirea infrastructurii sale înaintea celorlalte state. O componentă esențială în acest proces a fost construirea barajului Kariba și a instalației sale hidroelectrice (arbori, centru de control etc.), situată pe partea Rhodesiei de Sud a Cheilor Zambeziului. Această situație a fost oarecum jenantă pentru guvernul Zambian mai târziu când a fost "un stat de front" pentru susținerea insurgenților din Rhodesia având în vedere faptul că sursa sa principală de energie electrică era controlată de statul rhodesian.

Revenirea la "Rhodesia"
Ținând cont că protectoratul Rhodesiei de Nord nu mai există, în 1964 Rhodesia de Sud a revenit la numele de Rhodesia (vezi secțiunea următoare).

În 1965, Rhodesia s-a declarat unilateral independentă sub un guvern majoritar alb condus de Ian Smith. După un lung război civil (până în 1979) dintre guvernul alb și două "mișcări de eliberare" majoritar africane și aliate cu blocul sovietic (Armata Populară Revoluționară Zimbabwe și Armata Africană pentru Eliberarea Națională Zimbabwe), Marea Britanie a revenit la putere pentru o scurtă perioadă înainte de a acorda independența țării în 1980, după care a devenit Zimbabwe.

Aspecte juridice legate de nume începând cu 1964
La 7 octombrie 1964, guvernul Rhodesian de Sud a anunțat că atunci când Rhodesia de Nord va obține independența ca Zambia, guvernul Rhodesian de Sud va fi cunoscut oficial ca Guvernul Rhodesian și colonia va fi cunoscută sub numele de Rhodesia.

La 23 octombrie al aceluiași an, Ministrul de Interne a anunțat presa că Constituția va fi modificată pentru a face acest lucru oficial. Mai apoi Adunarea Legislativă a emis un proiect de lege prin care declara că colonia poate fi numită Rhodesia. Proiectul de lege a primit a treia lectură la 9 decembrie 1964 și a fost înaintat guvernatorului pentru aprobare.

Cu toate acestea, proiectul de lege nu a primit aprobare. Secțiunea 3 a Ordonanței (anexarea) Rhodesiei de Sud 1923 prevedea că Rhodesia de Sud "va fi cunoscută ca și Colonia Rhodesiei de Sud" și Actul (constituția) Rhodesiei de Sud 1961 și Decretul Consiliului, care au urmat, s-au referit amândouă la teritoriu în acest fel. Acestea erau măsuri ale Regatului Unit și erau înafara puterii instituțiilor Rhodesiene de Sud de a le modifica.

Guvernul Rhodesian, care începuse să folosească oricum noul nume, nu a forțat lucrurile. Declarația unilaterală de independență a folosit numele "Rhodesia", care a rămas neschimbat la declararea republicii în 1970, titlul constituției republicane din 1969, ca și constituția anterioară acesteia, fiind "Constituția Rhodesiei".

Chiar dacă nou nume era folosit pe scară largă, numele de "Rhodesia de Sud" a ramăs numele formal al coloniei în teoria constituțională a Regatului Unit. De exemplu, actul adoptat de parlamentul Regatului Unit care declara independența o nulitate legală a fost intitulat "Actul Rhodesiei de Sud 1965".

În urma semnării Acordului de la Casa de Lancaster, parlamentul Regatului Unit a adoptat Ordonanța Constituției Rhodesiei de Sud 1979, stabilind biroul guvernatorului și al guvernatorului adjunct al Rhodesiei de Sud, ocupate de Lord Soames și respectiv Sir Antony Duff.

Noul guvernator a ajuns în Salisbury la data de 12 decembrie 1979 iar în acea zi în parlamentul Zimbabwe Rhodesian i-a cedat puterea adoptând Constituția Zimbabwe Rhodesiană (Amendament) (No. 4), declarând că "Zimbabwe Rhodesia nu va mai fi un stat independent și va deveni parte din dominația Maiestății Sale". După alegerile din februarie 1980, colonia a încetat să mai existe când noua țară cu numele de Zimbabwe a devenit independentă pe data de 17 aprilie 1980 la miezul nopții.

Sistemul judiciar
Lista judecătorilor șefi:

Note

Legături externe

Rhodesia
Foste state din Africa
Istoria statului Zimbabwe
Țări și teritorii de limbă engleză

Rhodesia de Sud


Pokolj u osječkom zatvoru 1945. je zločin protiv čovječnosti koji su 25. listopada 1945. počinili članovi OZNA-e nad hrvatskim ratnim zarobljenicima netom nakon završetka Drugog svjetskog rata.

Ubacivši bombe u zaključane ćelije, članovi jugokomunističke tajne policije ubili su 48 hrvatskih ratnih zarobljenika u osječkom zatvoru prekršivši time Ženevsku konvenciju o postupanju s ratnim zarobljenicima.

Prije samoga ubojstva, partizanski časnici su zarobljenike svakodnevno zlostavljali. Budući da su zarobljeni u lošim higijenskim uvjetima, bez vode i hrane, hrvatski zarobljenici su se pobunili i pozvali se na Ženevsku konvenciju. Čuvari su zahtjeve proslijedili tajnoj policiji koja je prvo bacila bombe, a one preživjele potom ubila unakrsnom vatrom iz strojnica.

Na zidu Osječkog okružnog zatvora, u prisustvu Dragana Vulina, tada zamjenika župana Osječko-baranjske županije, članova Hrvatskog žrtvoslovnog drštva i brojnih braniteljskih udruga iz Slavonije, 25. listopada 2016. otkrivena je spomen-ploča u znak sjećanja na ovaj zločin.

Spomen ploču otkrio je Ilija Begovac, sin žrtve Stanka Begovca iz Tordinaca.

Predsjednica Republike Hrvatske Kolinda Grabar-Kitarović nije osobno sudjelovala svečanosti otvaranja spomen-ploče, ali je poslala pismo u kojem je naglasila da je obilježavanje mjesta masovne likvidacije žrtava tijekom II. Svjetskog rata iznimno važno za njegovanje kulture spomena tim više što su mnoge žrtve iz tog razdoblja bile prešućivane, a njihovim bližnjima je bilo uskraćeno iskazivanje pijeteta.

Za zločin nije odgovarao niti jedan član OZNA-e, čija se imena nalaze u komuniističkim arhivima koje je Ivica Račan zatvorio za javnost 2000. godine-

Srodni članci
 Jugokomunistički zločini nakon završetka Drugog svjetskog rata

Izvori

Povijest Osijeka
Hrvatska u drugoj Jugoslaviji
Partizanski zločini u Drugom svjetskom ratu i poraću

Pokolj u osječkom zatvoru 1945.


Zauce puede referirse a:

 El nombre común de la planta Salix alba; o
 El nombre común de la planta Salix atrocinerea.

Zauce


Hadrianus may refer to:

People
 Hadrian (76–138), Roman emperor
 Gaius Fabius Hadrianus, Roman colonial administrator & politician
 Pope Adrian (disambiguation) (any of the listed popes)
 Hadrianus Junius (1511–1575), also known as Adriaen de Jonghe

Other
 7446 Hadrianus, an asteroid
 Hadrianus (genus), an extinct genus of tortoise
The origin of the Emperor family, Hadria Picena or Hatria the modern Atri in Abruzzo region, Italy

See also

Hadrianus


إيفان بوليان  ، من مواليد 11 ديسمبر 1949 ، لاعب كرة قدم يوغسلافي سابق.

لعب مع منتخب يوغسلافيا لكرة القدم.

مسيرته الكروية
لعب إيفان بوليان خلال مسيرته الاحترافية مع 3 أندية في ستة عشر موسمًا وسجل خلالها 39 هدفًا ضمن 318 مباراة. حيث فاز في خمسة مواسم بالكأس وفي خمسة مواسم بالدوري.

خاض إيفان بوليان مسيرته مع نادي هايدوك سبليت في موسم 1967–68 ليلعب معه عشرة مواسم، مشاركًا في 192 مباراة سجل خلالها 14 هدفًا. ثم انتقل إلى نادي هامبورغ في موسم 1977–78 ليلعب معه أربعة مواسم، حيث شارك في 103 مباراة سجل خلالها 22 هدفًا. لينتقل بعدها إلى  في عامي 1981-1983 ولمدة موسمين، مشاركًا في 23 مباراة سجل خلالها 3 أهداف.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ألمانيا الغربية
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الولايات المتحدة
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مقاطعة سبليت-دالماسيا
رياضيون كروات مغتربون في تونس
رياضيون كرواتيون مغتربون في الكويت
رياضيون كرواتيون مغتربون في قطر
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في ألمانيا
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في ألمانيا الغربية
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في الولايات المتحدة
قلوب دفاع كرة قدم
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري اليوغوسلافي الأول
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1976
لاعبو دوري أمريكا الشمالية لكرة القدم (1968–84)
لاعبو كأس العالم 1974
لاعبو كرة قدم كرواتيون
لاعبو كرة قدم كرواتيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا الغربية
لاعبو كرة قدم مغتربون في الولايات المتحدة
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف مغتربون
لاعبو كرة قدم يوغوسلافيون
لاعبو منتخب يوغوسلافيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب يوغوسلافيا لكرة القدم
لاعبو نادي هايدوك سبليت
لاعبو نيويورك كوسموس
لاعبو هامبورغ
مدربو النجم الرياضي الساحلي
مدربو كرة قدم كرواتيون
مدربو كرة قدم كرواتيون مغتربون
مدربو كرة قدم مغتربون في الكويت
مدربو كرة قدم مغتربون في تونس
مدربو كرة قدم مغتربون في قطر
مدربو نادي الوكرة
مدربو هايدوك سبلت
مواليد 1949
رياضيون من مقاطعة سبليت-دالماسيا

إيفان بوليان


David "Dave" Richmond (født 1940 i Brighton Sussex, England) er en engelsk bassist og komponist.
Richmond er nok mest kendt fra sit samarbejde med Manfred Mann og dennes gruppe. Han var også session musiker i 1970´erne for feks. Cliff Richard, The Shadows, Olivia Newton-John, Elton John, Cilla Black, Serge Gainsbourg, Jane Birkin, Dusty Springfield etc.
Richmond dannede gruppen Collage (1973) med Brian Bennett og Alan Hawkshaw som lavede en lp Misty. Selvom han i starten af sin karriere primært var elbassist, spiller han også kontrabas. Han spiller i dag stadig som sessionbassist bla med den tyske slagermusiker Bert Kaempfert´s bigband, og i andre forskellige jazz og rock sammenhænge.

Udvalgte Plader

Solo lp´er

 Mainly Bass - 1983
 Thought Patterns - 1979 med Clive Hicks
 Tolls of the Trade - 1980 med Harold Fisher

Som sideman

 Manfred Mann - As is - 1966
 Manfred Mann - The Soul of Mann - 1967
 Marvin, Welch & Farrar - Marvin, Welch & Farrar - 1971
 Marvin, Welch & Farrar - Second Opinion - 1971
 Cliff Richard - Cliff Goes East - 1972
 Collage/Misty - 1973 trio med Brian Bennett og Alan Hawkshaw
 Moody - The Gentle Rain - 1973
 Brian Bennett - Aim High (Brian Bennett at KPM 1973-1976) - 2005
 The Shadows - Shades of Rock - 1970 (med på enkelte numre).
 The Shadows - Specs Appeal - 1975
 Hank Marvin - Guitar Syndicate - 1977
 Elton John - Elton John - 1970
 Elton John - Chronicles - 2005
 Olivia Newton-John - Olivia - 1998
 Bert Kaempfert - Celebrating a Legend - 2004
 Serge Gainsbourg - London Paris - 1963-1971 - 2016

Kilde

 Om Dave Richmond på www.allmusic.com
 Om Dave Richmond på www.jazz4now.co.uk

Bassister fra England
Komponister fra England

Dave Richmond


R-134a, soğutucularda kullanılan bir renksiz inert gaza verilen addır. Tam adı 1,1,1,2-Tetrafloroetan olan gaz , 90'lı yıllarda ozon tabakasına zararlı olduğu için birçok ülkede kullanımı yasaklanan R-12 (diklorodiflorometan) gazının yerine kullanılmak üzere üretilmiştir. Genellikle R-134a, Freon 134a , HFC-134a ya da tetrafloroetan olarak adlandırılır. Üretim amacına uygun olarak ozon tabakası üzerindeki etkileri gözardı edilebilecek kadar azdır.

Moleküler formülü CH2FCF3 şeklinde olan R-134a termodinamik ve fiziksel özellikleri R-12 gazına en yakın olan soğutucu gazdır.

Kullanımları
R-134a, taşıt araçlarının iklimlendirme donanımları, konut tipi soğutucular ve orta çaplı işletmeler veya yapılarda su soğutma cihazlarında kullanılır.

Tetrafloroetanın tıbbi adı Norfluran'dır ve inhaler'larda sıklıkla itici gaz olarak bulunur.

Anestezik olarak denenmiştir.

Üretimi
Tetrafloroetan, trikloroetilenin kendisinin 4 katı miktarda hidrojen florür ile tepkimesi ile elde edilir:
CHCl=CCl + 4 HF → CFCHF + 3 HCl

Kaynakça

Otomotiv kimyasalları
Airsoft
İlaçlara kıvam veren maddeler
Organoflorürler
Soğutucu gazlar

R-134a


Luanda is a province of Angola. It covers an area of 18,835 km2, and had a population of 6,945,386 at the Census of 16 May 2014. The latest official estimate (for 2019) is 8,247,688.

The city of Luanda is the capital of the province and Angola. It serves as the country's primary port, cultural and urban centre and occupies 44.8 square miles.

History

The original prewar Luanda Province grew in size during the 20th century due to the urbanization of Angola. It was divided into the provinces of Luanda and Bengo in 1980.

The new reform of 2011 moved the municipalities Icolo e Bengo and Quiçama from Bengo to Luanda Province, so as the province has 3 neighboring ones instead of being surrounded by Bengo.  The administrative reform significantly increased the land area of Luanda Province.  It formerly had an area of  and a reported population of 6,542,942 in 2014, before accounting for reorganization  Despite this, the city occupied , or less than five percent of the total area of the former province.

Governors
Governors of the Luanda Province have included: Francisca Espírito Santo (c. 2009–2010), Jose Maria dos Santos (c. 2011–2013), and Graciano Francisco Domingos (c. 2014).

Administration
The province has created the Instituto de Planeamento e Gestão Urbana de Luanda (IPGUL, Institute for urban planning and management of Luanda) as an independent organ for urban planning of the province.

Municipalities
The province of Luanda contains seven municipalities ():

In 2011 Luanda Province was subdivided into seven municipalities, namely, Luanda, Belas, Cacuaco, Cazenga, Icolo e Bengo, Quiçama and Viana.  In November 2016, another two municipalities were added, Talatona and Kilamba-Kiaxi respectively, giving the province 9 municipalities, 41 urban districts, and 14 communes.

Communes
The province of Luanda contains the following communes (); sorted by their respective municipalities:

 Belas Municipality: – Barra do Cuanza, Quilamba (Kilamba); Benfica e Mussulo, Ramiros
 Cacuaco Municipality: – Cacuaco, Funda, Quicolo (Kikolo)
 Cazenga Municipality: – Cazenga, Hoji Ya Henda, Tala Hady; Cazenga Popular, Distrito Industrial
 Ícolo e Bengo Municipality: – Bom Jesus do Cuanza, Cabiri (Kabiri), Caculo Cahango, Calomboloca (seat: Cassoneca), Catete
 Luanda Municipality: – Angola Quiluanje, Ingombota, Maianga, Rangel, Samba, Sambizanga
 Quiçama Municipality: – Cabo Ledo, Demba Chio, Mumbondo, Muxima, Quixinje (Kixinje)
 Viana Municipality: – Calumbo, Viana, Zango, Mbaia
 Kilamba-Kiaxi Municipality: – Quilamba-Quiaxi (Kilamba-Kiaxi); Golfe, Palanca, Sapú, Vila Estoril
 Talatona Municipality: – Benfica, Talatona; Camama, Futungo de Belas, Quificas

List of governors of Luanda

References

External links

 Official Governor of Luanda Province website
 Alternate official Luanda Province government  website—
 Geoview.info: Luanda Province geography info
 Angolan ministry for territorial administration: Luanda Province
  IPGUL.org: Administrative map of Luanda Province with mapping those to old divisions
 IPGUL.org website
 Official City of Luanda website—
 Info Angola.ao: Luanda Province information

Provinces of Angola

Luanda Province


Francisco da Silva Borba (Matão, 28 de julho de 1932) é um linguista brasileiro conhecido principalmente por seus trabalhos sobre lexicografia e lexicologia.  É professor titular aposentado da Universidade Estadual Paulista.

Bibliografia selecionada

 Dicionário Unesp do Português Contemporâneo (2004)
 Dicionário de Usos do Português do Brasil (2002)
 Organização de dicionários: uma introdução à lexicografia (2003)
 Uma gramática de valências para o português (1996)
 Dicionário gramatical de verbos do português contemporâneo do Brasil (1990)
 Teoria sintática (1979)
 Fundamentos da gramática gerativa (1976)
 Pequeno vocabulário de linguística moderna (1971)
 Introdução aos estudos linguísticos (1967)

Linguistas do Brasil
Gramáticos da língua portuguesa
Dicionaristas do Brasil
Lexicógrafos do Brasil

Francisco da Silva Borba


Imaginaerum es el séptimo álbum de estudio de la banda finesa Nightwish, publicado el 30 de noviembre de 2011 en Finlandia y el 2 de diciembre de 2011 en el resto de Europa. Es un álbum conceptual que cuenta la historia de un viejo compositor recordando toda su vida en su lecho de muerte, su producción se llevó a cabo en simultáneo en su contenido lírico —también titulada Imaginaerum—  dirigida por Stobe Harju, cuyas grabaciones comenzaron en septiembre del 2011 en Montreal estrenada el 23 de noviembre de 2012.

En febrero de 2011, el álbum originalmente tenía como título Imaginarium en agosto del mismo año fue cambiado por el de Imaginaerum para evitar confusiones con otros productos semejantes. El 2 de septiembre de 2011, la banda anunció su primer sencillo «Storytime» su estreno fue en la estación de radio finesa Radio Rock el 7 de noviembre y el sencillo fue oficialmente lanzado junto con el vídeo promocional el 9 de noviembre de 2011, el segundo sencillo fue «The Crow, the Owl and the Dove» salió a la venta el 29 de febrero de 2012. En marzo de 2012, el sello discográfico Nuclear Blast realizó un concurso para que los admiradores hagan sus propios vídeos musicales de «The Crow, the Owl and the Dove».

Ambos sencillos llegaron al puesto uno en Finlandia en su primer día de acuerdo con Iltasanomat, Imaginaerum en las tiendas vendió más de cincuenta mil copias en dicho país logrando obtener certificado doble discos platino por Suomen virallinen y siendo declarado el disco más vendido en menos tiempo en ese país. Vendió más de cien mil ejemplares a finales de diciembre por lo que es el disco más comprado del año en su país de origen, tras solo un mes en las tiendas Imaginaerum entró en las listas de otros países europeos y también en las gráficas musicales de Norteamérica y Asia. La banda comenzó la gira promocional «Imaginaerum World Tour» el 21 de enero de 2012 en los Estados Unidos y finalizó en el M'era Luna Festival en Alemania. Imaginaerum fue el segundo y último álbum con la vocalista Anette Olzon. El 1 de octubre de 2012, Nightwish anunció mediante su página de Facebook que la cantante abandona la banda fue reemplazada durante la gira promocional por Floor Jansen (exintegrante de After Forever y ReVamp).

Antecedentes

En junio de 2009, la revista finesa Soundi reveló que el compositor principal Tuomas Holopainen comentó que había comenzado a trabajar en un nuevo álbum. En octubre de 2009, se corrió el rumor que el álbum podría llamarse Wind Embraced, pero la vocalista Anette Olzon afirmó que los rumores no eran ciertos, y dijo que las canciones del nuevo álbum aún no se han completado, a excepción de tres canciones por separado que fueron terminadas antes de mayo de 2009. En una entrevista con Troy Donockley (que participó como artista invitado en la grabación de Dark Passion Play, destacando su colaboración tocando la Gaita Irlandesa) afirmó que iba a ser «algo maravilloso». El 1 de febrero de 2010, Olzon dijo en su blog que Holopainen tenía nueve canciones listas para el nuevo álbum. También declaró que la banda se iba a reunir en el verano para hacer una demostración, y también comento que los aficionados no deben esperar hasta el 2011. En abril de 2010, Holopainen reveló que había terminado de escribir las canciones para el álbum, y el 2 de junio se anunció que logró grabar la preproducción del demo. El 10 de febrero de 2011, Nightwish anunció en su página web que el título del nuevo álbum sería Imaginarium. También revelaron que la banda estaba en una preproducción de una película basada en el álbum, que se lanzó en 2012 fue dirigida por Stobe Harju quien anteriormente dirigió el vídeo musical de «The Islander».

A principios de septiembre, se anunció a «Storytime» como el primer sencillo del álbum. Una semana más tarde, la banda lanzó la portada de Imaginaerum, la lista de tema y los comentarios de cada canción escrita por Holopainen. «Storytime» fue lanzado en formato de descarga y en vídeo a través de la red social YouTube el 9 de noviembre de 2011, y después de solo una semana la banda anunció que el sencillo alcanzó el puesto uno en Finlandia. El 18 de noviembre, Amazon lanzó muestras de 30 segundos de cada canción del álbum.

El 23 de noviembre de 2011, la revista finesa de cómics de Disney Aku Ankka, colaboró con la banda con la pre escucha de la canción «The Crow, the Owl and the Dove», la cual fue publicada en el sitio web de Aku Ankka y requirió un código el cual fue dado en aquel número semanal de aquella revista. Luego de unas horas, la canción comenzó a aparecer en la red social YouTube y en varios sitios de descarga.

Producción

La fase de planificación del álbum comenzó a principios de 2008, mientras que Holopainen estaba todavía con el «Dark Passion Play World Tour» (octubre de 2007-septiembre de 2009). En marzo de 2010, Holopainen terminó de escribir la última canción, mientras que algunas letras aún estaban sin terminar y el 2 de junio la preproducción de la maqueta se había registrado. En el verano de 2010, la banda (a excepción de la cantante Anette Olzon, que estaba embarazada en el momento), se reunió para ensayar en la localidad finesa de Sävi. El 6 de septiembre Olzon se unió con Tuomas y los demás miembros para ensayar y grabar sus demos.

El primer registro del álbum fueron las baterías de Jukka Nevalainen, la grabación fue en octubre de 2010. El 20 de octubre, todas las grabaciones de dicho instrumento fueron terminadas, mientras que Emppu Vuorinen comenzó a grabar las partes de guitarras. Alrededor de Año Nuevo, Vuorinen había terminado todas las pistas del álbum y los productores, planearon grabar secciones acústicas después de las sesiones de orquesta y coro en febrero. Al mismo tiempo, Marco Hietala había terminado todas sus grabaciones de bajos durante todo el mes diciembre.

En febrero de 2011, las partes orquestales y de coro se ensayaron y se grabaron en los Ángel Studios de Londres. La mayoría de los músicos de la Orquesta Filarmónica de Londres grabaron 53 piezas orquestales, ellos ya habían trabajado con la banda en los discos anteriores Once (2004) y Dark Passion Play (2007), el sonido de orquestación estuvo a cargo nuavamente de Pip Williams. La diferencia con las grabaciones orquestales anteriores fue en grabar todos los instrumentos rítmicos separados del resto de la orquesta, para hacer más fácil el proceso de mezcla.

Las grabaciones de voz de Olzon fueron planeados originalmente para el 7 de marzo de 2011, pero los planes cambiaron cuando se cayó en su casa unos días antes y se rompió la costilla, la fecha se cambió a principios de abril. El vocalista masculino y bajista Marco Hietala fue el primer para grabar sus partituras, Hietala también se resbaló y se lastimó la costilla, y tuvo que descansar varios días antes de comenzar la grabación. Al mismo tiempo, el ingeniero de grabación Mikko Karmila estaba en casa y enfermo, y al día siguiente Hietala se había deslizado, el otro ingeniero de grabación Tero Kinnunen tuvo un accidente con caballos. Holopainen más tarde se refirió a esto como «la maldición de la momia».

Adaptación cinematográfica
Cuando el título del álbum fue revelado la banda anunció que planearon hacer vídeos cortos para cada canción para que se mantenga una conexión entre sí, formando una historia, y más tarde se anunció que el proyecto se había convertido en una película completa dirigida por Stobe Harju, producida por Markus Selin y patrocinado por Solar Films, que proporcionó un presupuesto de casi cuatro millones de euros, además la banda también recibió el apoyo del Ministerio de Cultura finés. Stobe Harju director de esta película comento:

El elenco principal estaba compuesto por actores británicos no muy conocidos internacionalmente, como Francis McCarthy y Marianne Farley, aunque también contó con algunos actores que ya han tenido una mayor presencia, como por ejemplo el joven Quinn Lord. Por otra parte, todos los miembros de la banda aparecen en pequeños papeles: Anette como Ann, Tuomas como Tom, Marcus como Marcus, Emil como Emppu y Jukka como Jack. Estas similitudes en los nombres fueron hechas intencionalmente por el director, para que el público pudiera sentir la «presencia del grupo». La banda sonora de la película se basó principalmente en las pistas del álbum, aunque Tuomas planeo trabajar junto al compositor Petri Alanko para componer el material inédito y también planeo lanzar un álbum para la banda sonora de la película. Las grabaciones se hicieron en Montreal, Canadá, entre finales de septiembre y principios de octubre de 2011 durante dieciocho días, mientras que el trabajo de edición se inició poco tiempo después. En mayo de 2012, la banda lanzó un pequeño adelanto de la película y más tarde confirmó el lanzamiento oficial para el 23 de noviembre de 2012.

Lanzamientos y recepción

En su primer día en las tiendas, Imaginaerum vendió más de sesenta mil copias en Finlandia y fue certificado al instante doble disco platino, y fue declarado el disco más vendido en menos tiempo en la historia del país, un récord que ha establecido con Century Child en 2002. Después de su primera semana, el álbum había alcanzado la tercera posición en Suecia, Suiza y las listas de rock en el Reino Unido, después de haber llegado también a la sexta posición en Alemania, donde logró en poco tiempo el oro, con más de cien mil de copias vendidas, y terminó el 2011 como el álbum más vendido del año en Finlandia, con más de cien mil copias vendidas y tres discos de platino. Imaginaerum alcanzó el séptimo lugar en la posición internacional de 2012 de Japón y en el décimo tercer lugar en Canadá, vendió más de doce mil copias en los Estados Unidos en su primera semana, llegó a estar en el puesto 27° en el Billboard 200 y fue declarado el álbum más vendido de rock en los Estados Unidos, fue superado por Here and Now de la banda Nickelback.

La revista Metal Hammer comentó que Imaginaerum es «emocionante» y el álbum más «desafiante», y su éxito se debe no solo al talento de Tuomas Holopainen, sino también al «gran trabajo de Anette Olzon». MSN Music elogió a Imaginaerum, y lo clasificó como un «álbum increíble, casi inimaginable, un álbum de 75 minutos de metal sinfónico que es atractivo, imaginativo, extravagante, y sobre todo divertido». SpazioRock redactó que Imaginaerum no es simplemente un disco de metal, y mucho menos una imitación a las bandas sonoras de Hollywood, la revista señaló que el álbum es un lugar «donde estos dos mundos mágicos se reúnen para generar una mezcla», y comparó el sonido en general con las bandas sonoras de  Finding Neverland, Big Fish y The Imaginarium of Doctor Parnassus. Metal Storm, a pesar de señalar algunos defectos, considera que después de la canción «Ghost River» es pegadizo.

El 21 de enero de 2012 comenzó el «Imaginaerum World Tour» su primer concierto fue en el Gibson Amphitheatre ubicado en Universal City, California, Estados Unidos, y en junio la banda comenzó una serie de actuaciones en festivales de música de toda Europa, como el Download Festival en Inglaterra, la gira finalizó el 11 de agosto de 2013 en el Festival M'era Luna de Alemania. El concierto dado el 3 de agosto de 2013 en el Festival de metal Wacken Open Air fue grabado como un DVD/CD titulado Showtime, Storytime , el tiempo de duración del concierto es de 1 hora y 38 minutos, el DVD contiene un documental de 120 minutos de los primeros días de Jansen, aún como miembro de apoyo, y su proceso de adaptación. También tiene dos videos musicales en vivo de las canciones «I Want My Tears Back» en Finlandia y «Ghost Love Score» en Argentina.

Lista de canciones

Ediciones
Edición Regular.
Edición 2 CD Paquete digital.
Edición vinilo 2 LP Claro.
 Doble Edición Vinillo LP Manchado.
 Edición Vinilo 2 LP Plateado.
 Edición doble LP Blanco.
 Edición Doble disco LP Descriptiva.
 Edición Roadrunner Record.

Posicionamiento en listas y certificaciones

Semanales

Certificaciones

Posiciones de fin de año

Créditos
The Imagineers

 Anette Olzon - Voz femenina
 Tuomas Holopainen - Teclado
 Emppu Vuorinen - Guitarra
 Marco Hietala - Bajo y voz masculina
 Jukka Nevalainen - Batería y percusión

Músicos invitados
 Troy Donockley - Gaita irlandesa
 Kai Hahto - Percusión
 Orquesta Filarmónica de Londres (con el sobrenombre de The Looking Glass Orchestra)- Orquesta
 The Metro Voices - Coro
 The Young Musicians London - Coro infantil
 Pekka Kussisto - Violinista
 Paul Clarvis - Tambor Taiko

Producción
 Tero Kinnunen y Mikko Karmila- Edición, mezclador y masterización
 Pip Williams, James Shearman y Thomas Bowes -Arreglo y dirección de orquesta
 James Shearman - Maestro de orquesta
 Lynda Richardson y Jenny O'Grady - Conducción de coro infantil

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de Nightwish

Álbumes conceptuales
Álbumes de 2011
Álbumes de Nightwish
Álbumes de Roadrunner Records
Álbumes de Nuclear Blast Records

Imaginaerum


John Street may refer to:

People

Association football
John Street (footballer, born 1926), English footballer for Liverpool, Sheffield Wednesday and Rotherham United who played as a goalkeeper
Jack Street (footballer, born 1928), English footballer for  Tranmere Rovers, Southport, Bootle Athletic, Reading, Barrow and Netherfield who played as a wing half
Jack Street (footballer, born 1934), English footballer for Bradford City and Lincoln City who played as a winger

Others
 John Street (Australian politician) (1832–1891), Australian member of parliament for East Sydney
 John Street (snooker referee) (1932–2009), British snooker referee
 John Alfred Street, General Officer Commanding, Ceylon
 John Ambrose Street (1795–1865), Canadian lawyer and political figure in New Brunswick
 John F. Street (born 1943), American politician and former mayor of Philadelphia
 Cecil John Charles Street (1884-1964), also known as John Street, British soldier, and novelist

Streets
 John Street (Toronto), Ontario, Canada
 John Street (Markham), Ontario, Canada
 John Street (Hamilton, Ontario)
 John Street, part of Ontario Highway 136, Canada
 John Street (Manhattan), New York, United States

See also
170–176 John Street, historic building in New York
116 John Street, historic building in New York
John Street Theatre, New York
John Street Methodist Church, Manhattan
John Street House, historic building in Ohio
John Street Roundhouse, preserved railway roundhouse in Ontario
John Strete (died c. 1414), MP for Dover

Street, John

John Street


Sworn to a Great Divide sedmi je studijski album Soilworka, švedskog sastava melodičnog death metala. Objavljen je 19. listopada 2007. u Europi i 23. listopada u SAD-u, a objavila ga je diskografska kuća Nuclear Blast. Sva glazbala snimljena su u studiju Not Quite Studios u Helsingborgu. Producent vokala jest Devin Townsend. Jedini je album sastava na kojem gitaru svira Daniel Antonsson, koji je zamijenio prijašnjeg člana Petera Wichersa. Također je posljednji album s gitaristom Olom Frenningom, koji je 2008. napustio skupinu.

Sworn to a Great Divide prodan je u više od 5000 primjeraka u SAD-u u prvom tjednu objave i završio je na 148. mjestu ljestvice Billboard 200, najvišoj poziciji grupe do danas.

Promidžba
Pjesma "Exile" objavljena je 3. listopada 2007. Glazbeni spot za pjesmu snimljen je u Göteborgu. Pjesma je također 15. listopada 2007. postala dostupna za preuzimanje i uporabu u videoigri Guitar Hero II na Xboxu 360.

Popis pjesama

Zasluge

 Soilwork

 Sven Karlsson – klavijature
 Ola Flink – bas-gitara
 Dirk Verbeuren – bubnjevi
 Speed – vokal
 Daniel Antonsson – gitara
 Ola Frenning – gitara

 Ostalo osoblje

 Seth Siro Anton – naslovnica
 Devin Townsend – produkcija (vokali)
 Peter Wildoer – produkcija
 Klas Ideberg – produkcija
 Olle Carlsson – fotografije

Izvori

Švedski glazbeni albumi
Albumi iz 2007.

Sworn to a Great Divide


End of the world or The End of the World may refer to:
 The end time in the eschatology of various religions and mythologies
 End of the world (fiction), fiction that is concerned with the end of human civilization
 Global catastrophe scenarios resulting in the destruction of the planet, human extinction, or the end of human civilization

Art
 The End of the World (painting), an 1853 painting by John Martin
 The End of the World, a lost painting by Francesco Anelli

Books
The End of the World, 1930 novel by Geoffrey Dennis, winner of the 1930 Hawthornden Prize
 Skulduggery Pleasant: The End of the World, a 2012 novella by Derek Landy

Films
 The End of the World (1916 film), a Danish film
 End of the World (1931 film), based on Omega: The Last Days of the World
 Panic in Year Zero!, a 1962 science fiction film also released under the title End of the World
 End of the World (1977 film), a film starring Christopher Lee and Sue Lyon
 The End of the World (1992 film), a Portuguese film
 The End of the World (video), a 2003 viral video
 The working title of This Is the End, a 2013 film
 End of the World, a 2013 film starring Greg Grunberg
 End of the World, a 2018 film written by Michael Varrati

Television
 "The End of the World", a 1958 episode of Trackdown
"End of the World", a 1966 episode of The Time Tunnel
 "The End of the World" (Doctor Who), a 2005 episode of Doctor Who
 "End of the World" (Parks and Recreation), a 2011 episode of Parks and Recreation
 Category 7: The End of the World, a 2005 television miniseries
 "The End of the World", an episode of Freddy's Nightmares
 The End of the World (Bernice Summerfield), an audio drama spin-off of Doctor Who
 The End of the World (TV series), a 2013 South Korean TV series directed by Ahn Pan-seok

Music

Bands
 End of the World (band), (also known as Sekai no Owari) a Japanese rock band formed in Tokyo in 2007

Albums
 End of the World (album), by Aphrodite's Child, 1968
 The End of the World (Adam and the Plants album), 2015
 The End of the World (Julie London album), 1963
 The End of the World (Mucc album), 2014
 End of the World, an EP by Alex Metric, 2011

Songs
 "The End of the World" (Skeeter Davis song), a 1962 single by Skeeter Davis
 "End of the World" (Ash song), a 2007 single by alternative rock band Ash
 "The End of the World" (The Cure song), a 2004 song by British alternative rock band The Cure
 "End of the World", a 1978 song from Change of Heart by Eric Carmen
"It's the End of the World as We Know It (And I Feel Fine)", a 1987 song by R.E.M.
 "End of the World", a 2014 song from Sound of Change by The Dirty Heads
 "The End of the World", a song by Angela from Sora no Koe
 "End of the World", a 2007 song from Smile for Them by Armor for Sleep and the soundtrack for Transformers
 "End of the World", a 2011 bonus track on the German deluxe edition of Panic of Girls by Blondie
 "End of the World", 2007 song by Blackfield from Blackfield II
 "End of the World", a song by the Clubber Lang Band
 "End of the World", a song from 13 Ways to Bleed on Stage by Cold
 "End of the World", a 2009 song from Out of Ashes by Dead by Sunrise
 "The End of the World", a 2004 song from Master of the Moon by Dio
 "The End Of The World", a 2012 song from Christmas Ain't About Me by The Doubleclicks
 "End of the World", a 1997 song from Play by Great Big Sea
 "End of the World", a 2000 song from Duty by Ayumi Hamasaki
 "End of the World", a 2003 song from Modern Artillery by the Living End
 "End of the World", a 2010 song from Above the Noise by McFly
 "End of the World", a 2012 song from Human Again by Ingrid Michaelson
 "End of the World", a 1982 song from Corridors of Power by Gary Moore
 "End of the World", a 2013 song from Picture Show by Neon Trees and Damon Albarn
 "End of the World", a 2008 song from When Angels & Serpents Dance by P.O.D.
 "The End of the World", a 1990 song from Behaviour by the Pet Shop Boys
 "End of the World", a 2005 song from Anxiety by Smile Empty Soul
 "End of the World", a 1995 song by Waltons from their 1995 album Cock's Crow
"End of the World", a 2011 song by Alex Metric and Charli XCX

See also
 The Cabin at the End of the World, a novel by Paul Tremblay
 The End of the F***ing World, a graphic novel by Charles Forsman
 The End of the F***ing World (sometimes written as The End of the Fucking World), a UK TV show which first aired in 2017
 The End of the World as We Know It (disambiguation)
End of World, a 2023 album by Public Image Ltd
 The ultimate fate of the Earth, see Future of Earth
 End of the World Route, a Chilean tourist route at the southernmost part of the Americas
 A Home at the End of the World (film), a 2004 film
 "It's the End of the World", a 2006 episode of Grey's Anatomy
 Encounters at the End of the World, a 2007 documentary film
 Seeking a Friend for the End of the World, a 2012 film
 Friend of the World, a 2020 film
 AUM: The Cult at the End of the World, a 2023 documentary film
 A Murder at the End of the World, a 2023 American television series
 "Not the End of the World" (song), a 2020 song by Katy Perry
 "Until the End of the World" (song), 1991 song by U2
 World's End (disambiguation)
 Sekai no Owari (disambiguation), Japanese for "end of the world"
 "Waiting for the End of the World", a song by Elvis Costello from My Aim Is True

End of the world


An Agrostis novogaliciana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Mcvaugh. An Agrostis novogaliciana in nahilalakip ha genus nga Agrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Agrostis

Agrostis novogaliciana


بيل  هي إحدى مدن مقاطعة لوس أنجليس، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 7 نوفمبر، 1927.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لبيل في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان بيل 36,664 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 8,918 أسرة وعدد العائلات 7,616 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 9,215 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 48.45% من البيض و1.28% من الأمريكيين الأفارقة و1.28% من الأمريكيين الأصليين و1.07% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.06% من سكان جزر المحيط الهادئ و43.09% من الأعراق الأخرى و4.78% من عرقين مختلطين أو أكثر و90.90% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 8,918 أسرة كانت نسبة 64.7% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 58% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 18.3% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك،  بينما كانت نسبة 9.1% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 14.6% من غير العائلات. تألفت نسبة 11% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 5.1% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 4.05، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 4.27.

بلغ العمر الوسطي للسكان 25.9 عاماً. وكانت نسبة 35.2% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 12.9% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 31.7% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 13.7% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 5% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 101.6 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 98.5 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 29,946 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 30,504 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 22,596 دولارًا مقابل 17,025 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 9,905 دولارًا. وكانت نسبة 21.2% من العائلات ونسبة 24.1% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 30.1% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 16.7% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان بيل 35,477 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 8,870 أسرة وعدد العائلات 7,557 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 9,217 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 53.83% من البيض و0.95% من الأمريكيين الأفارقة و0.89% من الأمريكيين الأصليين و0.73% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.02% من سكان جزر المحيط الهادئ و39.18% من الأعراق الأخرى و4.40% من عرقين مختلطين أو أكثر و93.10% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 8,870 أسرة كانت نسبة 60.1% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 52.5% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 21.2% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك،  بينما كانت نسبة 11.5% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 14.8% من غير العائلات. تألفت نسبة 10.9% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 4.4% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.93، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 4.15.

بلغ العمر الوسطي للسكان 28.9 عاماً. وكانت نسبة 32% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 11.6% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 30.4% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 19.2% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 6.8% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 50.4% ذكور و49.6% إناث.

أعلام

 نيل فيريس
 هيرمان ريتش
 روبرت إف. ويلارد
 جيمس هاربر
 دوك كراندال
 مايك لي

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1913
تأسيسات سنة 1913 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن لوس أنجلوس (كاليفورنيا)

بيل (كاليفورنيا)

بيل (كاليفورنيا)


"Patria" este unica rețea de cinematografe din Republica Moldova. Ea include 3 cinematografe în Chișinău și un cinematograf în Bălți. Din 1997 este în proprietatea lui Victor Șelin. Cinematograful central al municipiului Chișinău este numit în cinstea marelui regizor moldovean Emil Loteanu. Capacitatea cinematografului este de 436 locuri.

Patria deține monopolul pe piața de cinema din Republica Moldova și până la mijlocul anilor 2010 a difuzat filmele exclusiv în limba rusă. În 2010 compania a realizat un sondaj pe site-ul său în care întreba vizitatorii online care sunt preferințele lor în materie de traducerea filmelor: dublarea filmelor în limba rusă sau filme în original cu subtitrare în limba română, iar majoritatea respondenților s-au expus pro dublării filmelor în limba rusă.

Din 12 iunie 2014, în rețeaua Patria pot fi vizionate și filme dublate în limba română.

Director general al rețelei de cinematografe "Patria" este Alexei Lisnic.

Conform conducerii "Patria", distribuția de film în Republica Moldova este o afacere cu profit neînsemnat și din acest motiv și-au încetat activitatea cinematografele «Flacăra» și «Gaudeamus».

Note

Legături externe
Site oficial

Cinematografe
Companii din Republica Moldova

Patria


Neisseria, Proteobacteria şubesine dahil, gram negatif, aerob, diplokok bir bakteri cinsidir.  Mikroskopla incelendiğinde kahve tanesine benzer bir yapıda olduğu gözlemlenmektedir.

Türler
Şu ana kadar geçerli olarak tanımlanmış 29 türü mevcuttur. En çok bilinen ve insanda hastalığa yol açan türleri;

 N. gonorrhoeae, gonore (bel soğukluğu) hastalığı etkenidir.
 N. meningitidis, bakteriyel menenjit hastalığı etkenidir.

Neisseria nın diğer türlerinin insanlarda hastalığa yol açmayan nonpatojenik veya kommensal bakteriler olduğu düşünülmektedir. Fakat N.mucosa ve N.oralis gibi türleri bazı hastalıklarla ilişkilendirilmiştir. Bu türlere orofarinks ve nazofarinks'in mukoza yüzeylerinde rastlanabilir.

Tüm Türlerin Listesi

Kaynakça

 Ryan KJ; Ray CG (editör) (2004). Sherris Medical Microbiology, 4th ed., McGraw Hill. ISBN 0-8385-8529-9.

Neisseriaceae
Bakteri cinsleri
Proteobakteriler

Neisseria


Erotik edebiyat, birey ya da topluluk olarak insanın erotik yaşamını gözlemci, itirafçı, eleştirel, dadaist ve benzeri şekillerde ortaya koyan edebiyat türüdür. İlk ve en başarılı örneklerini Pierre Louys, Sappho, Marquis de Sade gibi isimler vermiştir.

Sansür
Fransız edebiyatında asıl yerini bulan bu tür, Geç Amerikan döneminde de büyük ilgi görmüştür. Dünya genelinde bu türdeki eserlerin büyük çoğunluğu başta sansürlemeye, yasaklamaya uğramıştır.

Türün temsilcileri
 Marquis de Sade
 Colette
 Anais Nin
 Henry Miller
 Elfride Jelinek
 Bataille
 Emanuelle Arsan
 Édouard-Henri Avril

Erotik edebiyat


Petritoli (im lokalen Dialekt: Pietrìtulu) ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Fermo in den Marken. Die Gemeinde liegt etwa 12 Kilometer südwestlich von Fermo. Die südliche Gemeindegrenze bildet der Aso.

Geschichte
Petritoli ist eine Gründung des Klosters Farfa im 10. Jahrhundert unter dem Namen Castel Rodolfo. 1055 ging die Gemeinde an den Bischof von Fermo.

Verkehr
Durch die Gemeinde führt die Strada Statale 433 della Val d'Aso.

Gemeindepartnerschaften
Petritoli unterhält eine inneritalienische Partnerschaft mit der Gemeinde Vidor in der Provinz Treviso.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in den Marken
Weinbauort in Italien

Petritoli


Ivanhoé (título original en francés; en español, Ivanhoe) es una ópera en tres actos con música de Gioachino Rossini y libreto en francés de Émile Deschamps y Gabriel-Gustave de Wailly, ayudados por su comitente, el editor Antonio Pacini; se basa en la novela de Walter Scott Ivanhoe. Se estrenó en el Teatro del Odéon de París el 15 de septiembre de 1826, pocas semanas antes de ponerse en escena - el 9 de octubre - Le siège de Corinthe.

La música utilizada para la partitura no era, excepto la introducción, original, sino que procedía de otras óperas y fueron para la ocasión revisitada y adaptada al modo de pastiche por el mismo Rossini (que, al menos oficialmente, habría consentido una operación análoga con ocasión de la puesta en escena de Robert Bruce).
Después de ser repetida un par de veces en virtud del éxito en la primera ejecución, acabó en el olvido, para ser rcuperada sólo en 1990 por el Teatro dell'Opéra de Montpellier.

Referencias
Notas

Licencia

Óperas de Gioacchino Rossini
Óperas de 1826
Óperas en francés
Óperas estrenadas en París
Óperas basadas en novelas
Adaptaciones de obras de Walter Scott

Ivanhoé


قائمة بأسماء العملات والمصارف المركزية التي تتخذ من الدول العربية الأعضاء في جامعة الدول العربية أساسا في إنشائها:

قائمة رؤساء المصارف المركزية العربية

صور

المراجع

قوائم متعلقة بالوطن العربي

قائمة العملات والمصارف المركزية العربية


The town of Königsaue in the district Aschersleben-Staßfurt, Saxony-Anhalt, Germany  was destroyed in the course of opencast lignite mining in 1964. The inhabitants were resettled to the town of Neu-Königsaue, ca. 1 km north of the former location.

Palaeolithic site
Königsaue is also a middle palaeolithic find spot.
It dates to about 80.000 BP, the Eemian (Ipswichian) interglacial. The site most probably was a seasonal hunting camp at the shore of  lake Aschersleben that was completely drained at the beginning of the 18th century by an order of Friedrich II. It was discovered in 1963 by Dieter Mania during rescue excavations in the course of lignite mining (opencast mine Königsaue 1, 1918 – 1977) in a depth of 17 m.

Stratigraphy
Three settlement layers can be distinguished, separated by limnic sediments. The first layer (A) is dated to the beginning of the interstadial. The vegetation is still turning to boreal, an open steppe type habitat, the pollen assemblage dominated by grasses.
Layer C coincides with the climatic optimum. Tree pollen rise to 70%, birch and pine dominate.

Finds
Ca. 6000 flints have been excavated, including a few bifacially worked knives (Keilmesser) and small pointed hand axes of Micoquien type (Faustkeilblätter). The bifacial tools are most common in layer A, while prepared cores are typical for layer B. Numerous unretouched blades and small debitage point to intense local tool production. The site may have been used as a base camp. In layer C bifacial tools again predominate.
Layers A and C belong to the Micoquien, B to the Mousterian.
Animal bones show that Mammoth, woolly haired rhino, horses, red deer and reindeer were hunted. Some pieces of worked wood have been preserved as well.

Pitch
The most famous finds from Königsaue are two pieces of birch-pitch (layers A and B), one of which shows the partial finger-print of a Neanderthal. It shows the impression of a piece of wood as well and was thus used for hafting a composite tool. It is the oldest evidence for the use of chemical processes (dry destillation) up to now (=2004).
The pieces are black, of a longish shape and show traces of kneading. Chemical analysis (gas-chromatography) confirm the identification as birch-pitch (presence of betulin).

The bigger piece shows impressions of a retouched stone artefact and of a split piece of wood, most probably a wooden haft of a bifacial tool. There are weak traces of finger-prints, but the whorl-pattern could not be identified.

Further reading
 J.M.Grünberg/H.Graetsch/U.Baumer/J.Koller, Untersuchung der mittelpaläolithischen Harzreste von Königsaue, Ldkr. Aschersleben-Staßfurt. Jahresschrift für mitteldeutsche Vorgeschichte 81, 1999, 7-38
 J. Koller/U. Baumer/D. Mania, Pitch in the Palaeolithic - Investigations of the Middle Palaeolithic "resin remains" from Königsaue. In: G. A. Wagner/D. Mania (eds.), Frühe Menschen in Mitteleuropa - Chronologie, Kultur, Umwelt (Aachen 2001) 99-112.
 Johann Koller/Ursula Brauner/Dietrich Mania, High-Tech in the middle Palaeolithic: Neanderthal manufactured pitch identified. European Journal of Archaeology 4/3, 2001, 385-397.
 J.M.Grünberg, Middle Palaeolithic birch-bark pitch. Antiquity 76, 2002, 15-16
 Harald Meller (ed.), Geisteskraft. Alt- und Mittelpaläolithikum (Halle 2003). (general catalogue of Palaeolithic finds in Saxony-Anhalt and Thuringia).

External links
 Sachsen-Anhalt State Office for Heritage Management and Archaeology
 Königsaue Notgeld (Emergency banknotes)

Archaeological sites in Germany
Former populated places in Germany

Königsaue


is a national university in Niigata, Niigata Prefecture, Japan. It was established in 1949 and has its major origins in Niigata Medical College (established in 1922) and in Niigata Higher School (established in 1919). It is one of the largest Japanese national universities on the Sea of Japan.

The university comprises nine faculties and seven graduate schools (as of April 2010).  The student enrollment is about 12,000.

History
The oldest origin of the university was Kyoritsu Hospital (a temporary hospital) founded in 1870. It was reestablished in 1873 as Private Niigata Hospital, which became a prefectural hospital in 1877.

In 1901 five national medical schools were established in Chiba, Sendai, Okayama, Kanazawa and Nagasaki. The municipal and prefectural governments of Niigata demanded a national medical school from the Ministry of Education, but the plan was deferred because of the Russo-Japanese War. Later in 1910 Niigata Medical School was founded, and the former Niigata Hospital became its clinical facility. In 1922 the medical school was chartered as .

The municipal and prefectural governments of Niigata and the local industrial firms further wanted the medical college to be developed into an imperial university (so-called Hokuriku Imperial University) and competed with Kanazawa. But the trials did not succeed until the end of World War II.

In 1949 seven colleges (Niigata Medical College, Niigata Higher School, Niigata First Normal School, Niigata Second Normal School, Niigata Youth Normal School, Niigata Prefectural Agricultural and Forestry College, and Nagaoka College of Technology) were integrated to constitute Niigata University under Japan's new educational system. The university was inaugurated with the Faculties of Humanities, Education, Science, Medicine, Engineering, and Agriculture.

In 1965 the Faculty of Dentistry was established. The faculties (except Medicine and Dentistry) began moving to new Ikarashi Campus in 1968, and the removals finished in the 1980s. In 1977 the Faculty of Humanities was reorganized into the Faculty of Law and Literature, then divided into three faculties (Humanities, Law, and Economics) in 1980. The university became a National University Corporation in 2004. In 2017, the College of Creative Studies was established.

Organization

Undergraduate schools
 Faculty of Humanities
 Faculty of Education
 Faculty of Law
 Faculty of Economics
 Faculty of Science
 Faculty of Medicine
 School of Medicine
 School of Health Sciences
 Faculty of Dentistry
 Faculty of Engineering
 Faculty of Agriculture
 College of Creative Studies

Graduate schools
 Graduate School of Education
 Graduate School of Modern Society and Culture
 Graduate School of Science and Technology
 Graduate School of Health Sciences
 Graduate School of Medical and Dental Sciences
 Graduate School of Technology Management (professional course)

Centers and facilities
 University Library
 Niigata University Medical and Dental Hospital
 Brain Research Institute
 Center for Transdisciplinary Research
 Research Center for Natural Hazards and Disaster Recovery
 Public Collaboration Research Center
 Center for Cooperative Research
 Venture Business Laboratory
 Affiliated Schools of the Faculty of Education
 two elementary schools, two junior high schools, one kindergarten, and a school for children with special needs
 Sado Marine Biological Station (Faculty of Science)
 Field Center for Sustainable Agriculture and Forestry (Faculty of Agriculture)
 Institute of Nephrology (Graduate School of Medical and Dental Sciences)
 Sakeology Center

Campus
The faculties, graduate schools (except Medicine and Dentistry) are concentrated in Ikarashi Campus (ca. 0.6 km2) to the west of the city. The medical faculties (Medicine and Dentistry) are located in Asahimachi Campus in the downtown. Attached schools (an elementary school, a junior high school and a school for children with special needs) are located in Nishi Ohata district next to Asahimachi Campus (also in Niigata City). In a building next to Niigata Station there is a small campus named Tokimate (, former "CLLIC"), whose main purpose is to offer courses of lifelong learning for adults.

Symbol
The emblem of the university is called "Rikka" (), a symbolized shape of a snow crystal.

References

External links

 Niigata University official web page (English)

Education in Chūbu region
Japanese national universities
Niigata (city)
Universities and colleges in Niigata Prefecture

Niigata University


La persecución cristiana del paganismo bajo Constancio II tuvo lugar entre los años 341 y 361, y marcó el inicio de una era de persecuciones contra los paganos en el Imperio Romano, con la emisión de leyes y edictos que castigaban las prácticas paganas.

Desde el 350, nuevas leyes prescribían la pena máxima (muerte o bien exilio) para aquellos que realizaran o estuvieran en sacrificios paganos, y para los adoradores de ídolos; algunos templos fueron clausurados o saqueados, y el tradicional Altar de la Victoria fue retirado del Senado. Hubo episodios frecuentes de cristianos destruyendo, robando, desacralizando y vandalizando muchos de los antiguos templos, tumbas y monumentos.

A pesar de que los edictos prohibían en teoría los cultos, en la práctica su aplicación era local y dependía del criterio de los gobernadores, algunos de ellos simpatizantes del paganismo, con lo que en muchas ocasiones se aplicaron sólo parcialmente. De ahí que algunas de las prohibiciones, como la de los sacrificios, se repita en varios decretos. El culto no estaba prohibido, y así siguió hasta Teodosio.

Comienzo de las leyes antipaganas

A la muerte de Constantino el Grande, el Imperio fue dividido entre sus tres hijos: Constancio II, Constantino II y Constante. En política religiosa los tres siguieron diferentes criterios. Constante era arriano, y aunque tomó alguna disposición antipagana estaba más interesado en favorecer el arrianismo en contra de las tesis nicenas. Constantino II era probablemente pagano y su gobierno duró bien poco. Constancio, en cambio, fue el que vivió más tiempo y el que realizó los actos más significativos de persecución. Los primeros episodios de discriminación y persecución, aunque sin leyes antipaganas formales, empezaron con el final del reinado de Constantino el Grande, incluyendo el saqueo y el derribo de varios templos paganos. Las acciones de Constancio II, sin embargo, marcarán el principio de una era de persecución legal contra el paganismo por el Imperio Romano, con la emisión de edictos que legislaban contra las prácticas paganas como los sacrificios adivinatorios. Se atribuye a Constancio II la máxima:

 (¡Que cese la superstición; ha de abolirse la locura de los sacrificios!)

Según Libanio, fueron de hecho otros quienes pusieron fin a los sacrificios paganos. Con el fin del apoyo oficial a los ritos paganos, los cultos privados intentaron infiltrarse en los templos. En el año 353, Constancio prohibió los sacrificios paganos bajo la pena máxima, prohibió el acceso a ellos. Constancio era una persona enormemente supersticiosa, por lo que persiguió con ahínco a aquellos que se suponía que podían ejercer sus poderes mágicos contra el emperador, esto es magos, astrólogos y otros adivinos.

Moderación relativa
Salvo contadas excepciones, el culto pagano tradicional siguió tolerado, y muchos paganos hicieron carrera en la corte y en las instituciones estatales sin que su credo supusiera un problema. Nunca intentó disolver los varios colegios del sacerdocio romano ni las vestales, de hecho hizo un esfuerzo por proteger el paganismo llegando incluso a ordenar la elección de un sacerdote para África. Además, fue Pontifex Maximus hasta su muerte y fue deificado por el Senado romano, después de morir. La moderación relativa de las acciones del emperador hacia el paganismo se reflejan por el hecho de que no fue hasta veinte años después de la muerte de Constancio, durante el reinado de Graciano, cuando los senadores paganos protestaron por su tratamiento a la religión.

Persecución por cristianos ordinarios

Convenciendo al emperador
Las órdenes oficiales habían establecido un entendimiento de que la persecución sería tolerada, pero en el primer siglo de cristianismo oficial no se llevaron a cabo acciones oficiales contra el culto tradicional. Sin embargo, los cristianos animaban al emperador a llevar a cabo medidas más extremas en su celo de acabar con el paganismo.

Julio Fírmico Materno, un converso al cristianismo, escribiría en su De Errore Profanarum Religiorum:

Vandalismo cristiano
Constancio tuvo que tener conocimiento de los destrozos y saqueos que realizaban los cristianos en muchos templos antiguos, sobre todo en Oriente, y de hecho estas acciones eran toleradas por el Emperador, aunque estos saqueos tomaron tal dimensión que obligaron a Constancio y su hermano Constante a emitir una ley que protegía los templos situados fuera de las murallas de las ciudades. Esta ley no debió tener el efecto deseado, puesto que Constancio tuvo que emitir otra ley que multaba a quienes los vandalizaran, y ponía bajo el cuidado de estos monumentos y tumbas a los sacerdotes paganos.

Rebelión de Magnencio y muerte de Constante
En 350 Magnencio, se rebeló y mató a Constante. Durante los tres años que duró su usurpación, el paganismo vivió un breve respiro. Aunque usó símbolos cristianos en sus monedas, revocó la legislación antipagana de Constancio e incluso permitió la celebración de sacrificios nocturnos. Tres años más tarde, en el año 353, Constancio derrotó a Magnencio y prohibió de nuevo la realización de los rituales nocturnos. Esta ley parece que tuvo muy poco efecto, teniendo en cuenta que tuvo que volver a legislar contra el paganismo en el 356. En ese momento declaró que: "cualquiera encontrado culpable de asistir a sacrificios o a adoración de ídolos sería ejecutado". Los magistrados no hicieron caso a esta ley, la cual fue en gran parte ignorada.

Eliminación del Altar de la Victoria
En el 357, Constancio retiró el Altar de la Victoria del Senado romano para castigar a la aristocracia romana que no le era afín. Este altar había sido instalado por Augusto en el año 29 a.C.; cada senador había realizado tradicionalmente un sacrificio antes de su entrada al Senado. Este altar fue posteriormente restaurado brevemente por el emperador Juliano.

Referencias

Persecuciones religiosas en la Antigua Roma
Persecución religiosa
Constancio II

Persecución cristiana del paganismo bajo Constancio II


Ekaterina Djukeva (în bulgară Екатерина Джукева, n. 8 mai 1988, în Blagoevgrad) este o handbalistă bulgară care joacă pentru clubul românesc CSM Târgu Jiu pe postul de portar. Djukeva este și componentă a echipei naționale a Bulgariei.

Biografie
Ekaterina Djukeva a început să joace handbal la vârsta de 8 ani, la echipa "Inter" a Școlii pentru Copii și Adolescenți din Blagoevgrad, cu profesoara Sofka Arabadjieva. Între 1997 și 2005, la diferite categorii de vârstă, ea a primit titlul de "cel mai bun portar bulgar" acordat de Federația Bulgară de Handbal. Între 2005 și 2006 a jucat pentru HK "Buki" Gabrovo, iar apoi, la vârsta de doar 17 ani, a semnat un contract cu clubul islandez ÍBV Vestmannaeyja.

Djukeva a jucat un sezon la Vestmannaeyja și încă unul la HK Ísland Reykjavík, apoi s-a transferat în Spania, unde a evoluat timp de trei ani pentru Marina Park Santander, până când criza economică a lovit puternic handbalul spaniol. După un an petrecut în Norvegia, la Fredrikstad BK, handbalista a jucat timp de patru ani pentru EKS Start Elbląg și MKS Selgros Lublin din Polonia.

Din iulie 2016, Ekaterina Djukeva a jucat două sezoane în Nemzeti Bajnokság I, pentru echipa Kisvárdai KC, iar din vara anului 2018 a evoluat la SCM Craiova. După patru sezoane la echipa craioveană, Djukeva s-a transferat la CSM Târgu Jiu.

Palmares
Liga Campionilor:
Grupe: 2014, 2015, 2016
Calificări: 2019

Cupa Cupelor:
Sfert-finalistă: 2015
Șaisprezecimi: 2016

Cupa EHF:
Grupe: 2019
Turul 2: 2020

Liga Feminină Poloneză de Handbal::
 Câștigătoare: 2014, 2015, 2016

Campionatul U20 al Bulgariei::
 Câștigătoare: 2006

Distincții personale
Cel mai bun portar din campionatul U20 al Bulgariei: 2006

Note

Legături externe
Ekaterina Djukeva pe pagina EHF
Ekaterina Djukeva pe DHDb

Jucătoare de handbal din Bulgaria
Nașteri în 1988
Sportivi bulgari în viață
Handbaliști expatriați
Bulgari expatriați în Islanda
Bulgari expatriați în Spania
Bulgari expatriați în Norvegia
Bulgari expatriați în Polonia
Bulgari expatriați în Ungaria
Bulgari expatriați în România
Oameni din Blagoevgrad

Ekaterina Djukeva


Gordon Aylesworth Blake (July 22, 1910 – September 1, 1997) was a lieutenant general in the United States Air Force who served as director of the National Security Agency from 1962 to 1965.

Early life and training
Gordon Aylesworth Blake was born in Charles City, Iowa, on July 22, 1910, the son of George and Cecelia Blake. He graduated from high school in Charles City and was appointed to the United States Military Academy by the late Gilbert N. Haugen in 1927, graduating on June 11, 1931. He was commissioned a second lieutenant in the Coast Artillery Corps and detailed as a student officer to pilot training.

In October 1932, Blake completed Primary and Advanced Flying Schools. He was transferred to the Air Corps on January 25, 1933, and was assigned to a pursuit squadron at Barksdale Field, Louisiana. Entering the Signal School at Fort Monmouth, New Jersey, in July 1934, he completed the Communications Officers' Course the following June and was assigned as communications instructor at the Air Corps Technical School, at Chanute Field, Illinois.

World War II
Going to Hawaii in February 1939, Blake was communications officer of the 18th Composite Wing. During September 1941, he acted as communications officer on the first land-based aircraft flight from Hawaii to the Philippines. This flight was made in B-17 bombers sent to the Philippines as reinforcements and flew a pioneer route – Midway Island; Wake Island; Port Moresby, New Guinea; Darwin, Australia; Clark Field, Philippine Islands. All members of the flight were awarded the Distinguished Flying Cross.

On December 7, 1941, Blake was base operations officer (in the rank of major) at Hickam Field during the Japanese attack on Pearl Harbor and was awarded the Silver Star for gallantry in action that day. He became operations officer, Seventh Air Force Base Command, was promoted to lieutenant colonel, and spent the first months of World War II supervising operation of the airplane ferry route to Australia via Christmas Island – Canton Island – Fiji – New Caledonia.

In October 1942, Blake shifted back to communications work and commanded Army Airways Communications System in the Pacific for the rest of World War II, with the exception of the period October 1943 to January 1944, when on temporary duty in Alaska, he established the Air Communications Office for Alaska. He was promoted to colonel in November 1942. On August 28, 1945, he accompanied a special 150-man task force into Japan to prepare for airborne occupation troop landings on August 30.

Post-war
For his work in World War II, Blake was awarded the Legion of Merit by Admiral Chester W. Nimitz, plus an oak leaf cluster to the Legion of Merit by the War Department, the Air Medal with oak leaf cluster, and battle stars for participation in the following campaigns: Central Pacific, Eastern Mandates, New Guinea, North Solomons, Guadalcanal, Papua and South Philippines, Luzon and Western Pacific. He returned from overseas in November 1945, and in January 1946, was appointed deputy commander of the Airways and Air Communications Service at Langley Field, Virginia.

Entering the Air War College at Maxwell Air Force Base, Alabama, in August 1947, Blake graduated the following June and went to research and development work at Wright-Patterson Air Force Base, Ohio. Between 1948 and 1951, he was with the Electronics Subdivision of the Engineering Division and served as chief of the Armament Laboratory. In the summer of 1951, he was placed in charge of 12 development laboratories and promoted to brigadier general. His final assignment at Wright Field was as vice-commander from June 1952 to January 1953.

Transferred to Air Force Headquarters in January 1953, Blake was appointed deputy director of communications in the Office of the Deputy Chief of Staff for Operations, becoming director of communications the following month. Many changes to the United States Air Force system for global communications and navigation, including pioneer operational circuits using tropospheric scatter communications for the first time, were carried out during his tour as director of communications.

Washington and other moves
Blake was named assistant deputy chief of staff for operations on June 2, 1956. In this capacity he served on the Permanent Joint Board for Defense, Canada — US, under which many defense projects such as the Dewline radar network were planned between the two countries. During the latter part of his Washington assignment, he was given the aeronautical rating of command pilot and was promoted to major general, the highest permanent rank in the regular service.

Blake left Washington on January 4, 1957, to become commander of the United States Air Force Security Service, a major component of the United States Air Force with its headquarters in San Antonio, Texas. He was awarded the Air Force Distinguished Service Medal for exceptionally meritorious conduct in the performance of outstanding service in this command.

On September 1, 1959, Blake was assigned as vice-commander-in-chief and chief of staff, Pacific Air Forces, the air arm of the joint Pacific Command with its headquarters in Hawaii.

Blake came to Headquarters Continental Air Command in July 1961 as commander-designate. He assumed command of Continental Air Command on September 30, 1961, and became a lieutenant general on October 1, 1961. Blake assumed the position of director, National Security Agency, at Fort George G. Meade, Maryland, July 1, 1962, which he held until his retirement in 1965.

The US Air Force Aircraft Save Award is named after him. It is awarded for any action taken by an air traffic controller or airfield manager that results in the safe recovery of an imperiled airborne aircraft or help given to an endangered aircraft on the ground.

Decorations

References

External links
Air Force Link biography

1910 births
1997 deaths
Directors of the National Security Agency
People from Charles City, Iowa
United States Air Force generals
United States Military Academy alumni
United States Army personnel of World War II
Recipients of the Air Force Distinguished Service Medal
Recipients of the Silver Star
Recipients of the Legion of Merit
Recipients of the Distinguished Flying Cross (United States)
Recipients of the Air Medal
Military personnel from Iowa

Gordon Blake


Mit Hoisting (engl., Hochziehen) bezeichnet man das Verhalten des JavaScript-Interpreters bei der Deklaration von Variablen und Funktionen in Funktionen.

Stößt der JavaScript-Interpreter auf eine Funktion, so überprüft er zunächst in der gesamten Funktion, welche Variablen im lokalen Gültigkeitsbereich der Funktion definiert werden und welche global definiert wurden. Werden Variablendefinitionen mit lokalem Gültigkeitsbereich gefunden, so werden diese gleich deklariert, nicht aber initialisiert. Der JavaScript-Interpreter "zieht" also sämtliche Deklarationen von Variablen im Funktionsrumpf gleich unterhalb des Kopfes der Funktion hoch (Hoisting). Die Zuweisung findet aber erst an jenen Stellen statt, wo die Variablen definiert sind.

var s = "hallo";    // globale Variable
function foo() {
    document.write(s);   // ergibt "undefined" und nicht "hallo"
    var s = "test";      // Initialisierung von 's'
    document.write(s);   // ergibt "test"
}
foo();

Der obenstehende Code wird vom JavaScript-Interpreter so ausgeführt, als wäre Untenstehendes definiert worden:
var s = "hallo";    // globale Variable
function foo() {
    var s;               // Hoisting von s, das global definierte s wird damit überdeckt
    document.write(s);   // ergibt "undefined" - jetzt wird auch klar, warum!
    s = "test";          // Zuweisung
    document.write(s);   // ergibt "test"
}
foo();

Ebenso werden die Deklaration von Funktionen nach vorne gezogen, wie das untenstehende Beispiel zeigt. Der Javascript-Interpreter schiebt die Deklaration und Implementierung(!) der Funktionsdefinition von foo ganz an den Anfang, sodass foo() sogar aufgerufen werden kann! Die Deklaration von bar wird ebenso an den Anfang verschoben, nicht hingegen die Implementierung der anonymen Funktion. Daher löst bar() einen Fehler aus.
document.write(typeof foo); // ergibt "function"
foo();                      // wird daher ausgeführt
document.write(typeof bar); // ergibt wieder "undefined" - siehe obiges Beispiel!
bar();                      // löst daher einen Fehler aus
function foo() {};          // Funktionsdefinition - Hoisting von Deklaration und Implementierung
var bar = function () {};   // literale Definition - nur Hoisting der Deklaration

Diesen Umstand kann man bei der Aufnahme von Unterfunktionen nutzen, indem man diese unterhalb der abschließenden return-Anweisung definiert.
function f(x) {
  var y = foo(x);                 // Hoisting von foo
  return y;                       // abschließendes return
  function foo(z) {return z*z};   // Funktionsdefinition unterhalb von return
}

f(2);  // ergibt 4

Hoisting tritt nicht nur innerhalb von Funktionen, sondern auch im globalen Kontext auf, jedoch sollte man die globale Definition von Variablen vermeiden.

Literatur
 Zachary Kessin: Programming HTML5 Applications Building Powerful Cross-platform Environments in JavaScript. Verlag O'Reilly Media, Sebastopol, CA 2011, ISBN 978-1-4493-9908-5.

Einzelnachweise

ECMAScript

Hoisting