Un producto cultural es creado por la industria cultural con contenidos simbólicos, y destinados finalmente a los mercados de consumo con una función de reproducción ideológica y social. (Información falsa)

Historia
Algunos de los productos culturales son elaborados por los medios de comunicación, hasta mediados de la década de 1970, se consideraba que los medios de comunicación tenían una capacidad ilimitada para manipular ideológicamente a las audiencias.  Con las aportaciones de los estudios culturales sobre la polisemia de los mensajes (la existencia de significados hegemónicos y alternativos en un mismo contenido) se empezó a modificar la percepción sobre la capacidad de las audiencias para resistir y negociar los valores dominantes de estos.
A finales de la década de 1970, Stuart Hall había concluido, que la polisemia podría propiciar lecturas (interpretaciones) dominantes, negociadas u oposicionales en los receptores.
El tipo de decodificación dependería, en cada caso, de diferentes aspectos o mediaciones, desde la clase social, hasta el contexto y las prácticas culturales de los grupos receptores.
Tales interpretaciones diferenciadas, no se dan estrictamente en el plano individual; esta posición, destaca la pertenencia de los individuos a diferentes subculturas.
David Morley, integrante del Centro para el Estudio de las Culturas Contemporáneas de Birminghan, puso a prueba el modelo de Stuart Hall con distintos grupos diferenciados por ocupación, género y raza, tomando como base el programa televisivo Nationwide.
De acuerdo con Morley, era importante analizar la recepción televisiva grupal -más que la individual-, para rastrear las relaciones de sujetos producidos socialmente, y la dimensión social que estos grupos tenían en común.
La ocupación, siguiendo a Hall, era la variable determinante , ya que definía la clase social a la que pertenecían los participantes, no obstante, Morley consideró que éste había subestimado el rol de la clase social y en trabajos posteriores encontró que en la recepción televisiva, el sexo y la situación familiar son igual de importantes.

Audiencia activa
John Fiske,  considera que las sociedades capitalistas avanzadas consisten en una gran variedad de grupos sociales y subculturas que se mantienen unidas en una cadena de relaciones sociales donde el factor primordial es la distribución diferencial del poder.
Rechaza "que los receptores no se percatan de las prácticas ideológicas en las que participan al consumir y disfrutar el bien cultural. Yo no creo que la gente esté compuestas de idiotas culturales [cultural dopes]; no se trata de una masa pasiva e indefensa incapaz de discriminar, a merced económica, cultural y política de los barones de la industria".
Según Fiske, el pensamiento marxista más reciente considera que hay una multiplicidad de ideologías que promueven el capitalismo de diversas maneras en distintos sujetos.
En estos términos, las audiencias de los medios tienen formas culturales e intereses propios que difieren y en ocasiones chocan con aquellos de los productores de bienes culturales.
Para que un bien cultural sea popular, debe ser capaz de satisfacer los diversos intereses de los receptores en que es popular, así como los de sus productores.
Siguiendo a Foucault, Fiske argumenta que las ideologías alternativas que se oponen a la dominante entre los sectores subalternos les permiten producir significados y disfrutes de resistencia, que constituyen en sí mismos una forma de poder social.

Desincorporación
Proceso mediante el cual quienes no tienen poder roban elementos de la cultura dominante y los usan para sus propios intereses -en ocasiones de oposición o subversivos-.

Análisis de recepción
En distintas medidas , busca integrar la tradición de las ciencias sociales (usos y gratificaciones, efectos) con la literario humanista (crítica literaria y estudios culturales), realiza simultáneamente análisis del contenido de los medios y su recepción por parte de segmentos específicos de la audiencia, considera a los miembros del público como "individuos activos que pueden realizar una variedad de cosas con los medios en términos de consumo, decodificación y usos sociales",  considera que las prácticas culturales y los actos interpretativos individuales son independientes de las estructuras económicas y políticas prevalecientes.
Para este enfoque, las audiencias "decodifican o interpretan los textos comunicacionales en formas relacionadas con las circunstancias sociales y culturales, y con la manera en que experimentan subjetivamente dichas circunstancias". Los grupos que reciben o interpretan los mensajes de los medio se denominan comunidades interpretativas o subculturas.

Modelos teóricos sobre el consumo de productos culturales

Modelo 1: El consumo es el lugar de reproducción de la fuerza de trabajo y de expansión del capital.
Identifica al consumo de bienes y servicios como una manipulación por parte de la clase dominante de una sociedad no

. Esta última inculca en los trabajadores, a través de la publicidad y otros medios , necesidades artificiales que los lleva a consumir y a reforzar así la expansión del capital.

Modelo 2: El consumo es el lugar donde las clases y los grupos compiten por la apropiación del producto social.
La gente ve al consumo como un canal de imposiciones verticales, pasan a considerarlo un escenario de disputas por aquello que la sociedad produce y por las maneras de usarlo.

Modelo 3: El consumo como lugar de diferenciación social y distinción simbólica entre los grupos.
En sociedades que se pretenden democráticas, el consumo es el área fundamental para construir y comunicar las diferencias sociales. Las diferencias entre las distintas clases se da no por los objetos que se poseen, sino por la forma en que se les utiliza.

Modelo 4: El consumo como sistema de integración y comunicación.
Adhesión diferencial a subsistemas culturales con diversas complejidad y capacidad de innovación.

Modelo 5: El consumo como escenario de conservación de los deseos.
Hay muchos elementos inconscientes en el consumo. Las personas actúan con frecuencia siguiendo "deseos sin objeto, impulsos que no apuntan a la posesión de cosas precisas o a la relación con personas determinadas, pese a ser difícilmente aprensible el deseo no puede ser ignorado cuando se analizan las formas de consumir".

Modelo 6: El consumo como proceso ritual.
A través de los rituales, la sociedad selecciona y fija, mediante acuerdos colectivos, los significados que la regula".
En el consumo ocurren movimientos como la asimilación, rechazo, negociación y refuncionalización e intervienen escenarios descodificadores y reinterpretadores, donde el objeto a ser consumido es un texto abierto que exige la cooperación del consumidor para ser completado y significado.

Referencias

Bibliografía
Néstor García Canclini, "El consumo cultural y su estudio en México: una propuesta teórica", en N. García Canclini (coord), El consumo cultural en México, Conaculta. México, 1993.

Industria del entretenimiento
Asimilación cultural

Productos culturales


Ellerdorf er en kommune og en by i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Nortorfer Land i den sydøstlige del af Kreis Rendsborg-Egernførde. Kreis Rendsborg-Egernførde ligger i den centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Ellerdorf ligger cirka halvejs mellem Rendsborg og Neumünster. Kommunen nås via Bundesstraße 205, Bundesautobahn 7 eller jernbanen fra Rendsborg mod Neumünster.

Byen ligger ca. 3 km fra det geografiske midtpunkt i Slesvig-Holsten, der ligger i Nortorf.

Wilwarin-festivalen
Siden 1998 har der hvert år i begyndelsen af juni, været afholdt den todages musikfestival Wilwarin-festivalen i Ellerdorf. Det er en alternativ Open-Air-festival med flere tusinde besøgende. Musikken er hovedsageligt punk og metal, men også hip-hop-bands optræder. I alt ca. 60-70 bands og DJs optræder på fem scener.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013  (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Rendsborg-Egernførde

Ellerdorf


The Jazz Singer es una película musical de 1980 estadounidense, remake del clásico de 1927 The Jazz Singer. Es protagonizada por Neil Diamond, Sir Laurence Olivier y Lucie Arnaz, y codirigida por Richard Fleischer y Sidney J. Furie.

La película recibió críticas mixtas y es a menudo considerada un fracaso ($27 millones en ingresos brutos), a pesar de que hizo más dinero en la taquilla que otras películas contemporáneas como Toro salvaje ($22 millones), El hombre elefante, American Gigolo o Tess. Diamond obtuvo una nominación por un Premio Globo de Oro por mejor actor aunque se le dio el Premio Razzie al peor actor. La banda sonora fue exitosa.

Elenco

Referencias

Películas musicales
Películas independientes
Nuevas versiones de películas
Películas basadas en obras de teatro
Películas dirigidas por Richard Fleischer
Películas sobre judíos y judaísmo

The Jazz Singer (película de 1980)


Mozu kofungun (japanski: 百舌鳥古墳群) je skupina megalitskih tumula (kofuna) u gradu Sakai (Ōsaka, prefektura) u Japanu. Izvorno se sastojao od više od 100 grobnica, a preostalo je njih manje od 50%, okruglih i pravokutnih grobnica. Kofuni su raspoređeni na terasastom zemljištu s pogledom na zaljev Osaka, a slični tumuli nalaze se u obližnjim gradovima Habikino i Fujiidera.

Kofunguni Mozu i Furuichi su upisani na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Aziji 2019. godine jer "predstavljaju najbogatiji materijalni prikaz kofunskog razdoblja (sredina 3. st. - rano srednje 6. st.) japanske povijesti. Oni pokazuju razlike u društvenim klasama tog razdoblja i visoko sofisticirani pogrebni sustav privilegiranih".

Povijest i odlike

Kofunsko razdoblje (od oko 250. do 538. godine), koje se nastavlja na razdoblje Yayoi, predstavlja najstariji dio pisane povijesti Japana, prije nego što je japansko društvo postalo etablirana centralizirana država pod utjecajem kineske kulture. Ime je dobilo upravo po kofunima, megalitskim tumulima koji su bili karakteristični za to razdoblje. U tom razdoblju na većem dijelom zapadnog Honshūa i sjeverne polovice Kyūshūa izgrađeno je oko 20.000 kofuna (od oko 160.000 kofuna u Japanu i okolici).

Kofuni skupine Mozu predstavljaju razdoblje "srednje kofunsko razdoblje" (kraj 4. do kraja 5. stoljeća) koje se smatra vrhuncem kofunskog razdoblja. Kofuni su u mnogim oblicima i dimenzijama s različitim uzorcima. Neki su jednostavnog kružnog ili kvadratnog oblika (empun i hōfun), a veći su u obliku ključanice (zempō kōenfun); oni predstavljaju najvišu klasu kofuna i građeni su pomno i raskošno. Tri glavne odlike ovih kofuna su njihova ogromna veličina i okruženost s nekoliko jarkova i mnogim sekundarnim kofunima.

Najistaknutiji u ovoj grupi kofuna su carski mauzoleji careva Nintokua i Richua. Grobnica cara Nintokua (Nintoku-tennō-ryō Kofun) ili Daisenryo Kofun (大仙陵 古墳; na slici desno) je najveći kofun u Japanu, izgrađen tijekom razdoblja od 20 godina sredinom 5. stoljeća. Kofun je oblika ključanice duge 486 m, 305 m široke u osnovici tlocrta, te promjera 245 m i oboda od 2,8 km. Iako se to ne može točno potvrditi, opće je prihvaćeno da je grobnica sagrađena za pokojnog cara Nintokua.
Grobnica cara Richūa (Richū-tennō-ryō Kofun) ili Kamiishizu Misanzai kofun ima tumul duljine 360 m, što ga čini trećim po veličini u Japanu.

Ove pogrebne gromile zajedno s ostacima pokojnika, sadržavaju i predmete od željeza, oružje, uključujući srtrijelice, mačeve, vrhove motika i lopata i mnoge druge slične predmete. U grobnicama se nalaze i starine izrađene od pozlaćene bronce, kao što su konjske uzde i kopče.

Danas je prilaz grobnicama zabranjen i štiti ih "Carska agencija za unutarnje poslove" u centru grada Sakaija. Ona održava jarke koji pružaju utočište ribama i vodenim pticama, a sami tumuli su u potpunosti obrasli vegetacijom. Vidikovac iz drugog (srednjeg) jarka dostupan je na južnoj strani mjesta, a udaljen je oko 500 m od autobusne postaje Mozu na liniji Hanwa i nalazi se izravno preko puta Gradskog muzeja Sakaija. Ovaj muzej posjetiteljima pruža više informacija o kofunima i njihovoj povijesti.

Izvori

 Clare P. Fawcett, A study of the socio-political context of Japanese archaeology, McGill University, Montréal

Poveznice

 Japanska umjetnost
 Razdoblje kofun japanske povijesti

Vanjske poveznice

 Stara baza grobnica, city.sakai.lg.jp (jap.)

Megalitski arheološki lokaliteti u Aziji
Svjetska baština u Japanu
Japanska umjetnost
Arheološki lokaliteti u Japanu

Mozu kofungun


COASt, an acronym for "cache on a stick", is a packaging standard for modules containing SRAM used as an L2 cache in a computer. COASt modules look like somewhat oversized SIMM modules. These modules were somewhat popular in the Apple and PC platforms during early to mid-1990s, but with newer computers cache is built into either the CPU or the motherboard. COASt modules decoupled the motherboard from its cache, allowing varying configurations to be created. A low-cost system could run with no cache, while a more expensive system could come equipped with 512 KB or more cache. Later COASt modules were equipped with pipelined-burst SRAM.

The standard was originally defined by Motorola to be between 4.33 and 4.36 inches (110 and 111 mm) wide, and between 1.12 and 1.16 inches (28 and 29 mm) high. It could be found in many Apple Macintosh in the early-to-mid-90s, but disappeared as the Mac moved to the PowerPC platform.

Intel also used the COASt standard for their Pentium systems, where it could be found as late as 1998 in Pentium MMX systems utilizing Intel chipsets such as 430VX and 430TX. Later, Intel combined this architecture with the CPU and created the Slot 1 CPU cartridge which contained both the CPU and separate cache chips.

The slot that the COASt module plugged into was named "CELP", or "card edge low profile", referring to the small circuit board and the conductors on its edge.  It had 80 contacts on each side of a circuit board (for a total of 160), spaced 0.050" apart, plus an identification notch between contacts 42 and 43.

Operation
COASt modules provided either 256K or 512K of direct-mapped cache, organized as 8192 or 16384 lines of 32 bytes.  A 64-bit data bus allowed the cache line to be transferred in a 4-cycle burst.

The modules contained 256K or 512K of fast pipeline burst SRAM, plus 8 or 11 bits of even faster static RAM per line to store the cache tags.  (The module provides pins for 11 lines, but many motherboards and modules provided only 8.)  Some variants (illustrated to the right) placed the tag RAM on the motherboard and only the main cache RAM was on the module.

Consider the 256K module first.  An 8-bit tag allows caching memory up to 256 times the cache size, or 64 MiB.  An 11-bit tag supports up to 512 MiB.  Each cache line also has a valid bit and a dirty bit, stored in the cache controller.  (16 Kbits, or 2 Kbytes, total size.)

A 512K module contains twice as many cache lines, and so requires one fewer tag bit to support the same cacheable memory size.  The leftover tag bit is instead used to store the cache line dirty bit, and all 16 Kbits in the cache controller are used for valid bits.

References
COASt Modules, PCGuide, April 17, 2001.
Cache Module Physical Installation Procedure, PCGuide, April 17, 2001.
Renn, Brian. The Cache Guide: What is COASt?, December 12, 1998.
  Supports 11-bit tag.
  Supports 8-bit tag only.

External links

Computer memory
Cache (computing)

Cache on a stick


Der Kleine Zeschsee ist ein 25 ha großer See im südlichsten Zipfel des Gemeindegebiets der Stadt Zossen (Landkreis Teltow-Fläming, Brandenburg).

Geographische Lage und hydrographische Verhältnisse
Der Kleine Zeschsee liegt auf dem Gebiet des Ortsteils Lindenbrück der Stadt Zossen bzw. auf der früheren Gemarkung des Gemeindeteils Zesch am See. Das Ostufer ist im südlichen und mittleren Teil bebaut. Er ist kein Badesee.

Die Größe wird mit 25 Hektar angegeben. Die maximale Länge beträgt 760 Meter, die maximale Breite etwa 330 Meter. Der Seespiegel liegt auf einer mittleren Höhe von 42,3 Metern. Er hat einen Zufluss vom Großen Zeschsee und einen Abfluss zum Wolziger See.

Naturschutzgebiet Großer und Westufer Kleiner Zeschsee
Das Westufer des Kleinen Zeschsees liegt im nördlichen Teil des 107 Hektar großen Naturschutzgebietes Großer und Westufer Kleiner Zeschsee. Das Naturschutzgebiet dient der Erhaltung von Niederungs- und Quellbereichen in der Nuthe-Notteniederung.

Siehe auch
Liste der Seen in Brandenburg

Belege

See in Europa
Gewässer im Landkreis Teltow-Fläming
See in Brandenburg
SKleiner Zeschsee
Geographie (Zossen)

Kleiner Zeschsee


Ortacesus (sardisk: Ortacèsus) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sud Sardegna i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 161 meters højde og har 950 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 23,63 km² og grænser til kommunerne Barrali, Guamaggiore, Guasila, Pimentel, Sant'Andrea Frius, Selegas og Senorbì.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sud Sardegna

Ortacesus


Mertzel (auch: Merzcel) war der Name eines alten bremischen Ministerialgeschlecht und später holsteinischen ritterlichen Adelsgeschlechts.

Geschichte
Die Familie stammte vermutlich aus dem bremischen und soll sich nach dem Dorf Marszel genannt haben. Dort besaßen sie einen Adligen Hof der später in den Besitz der Familie von Lilienburg ging. Der Name dieser Adelsfamilie kommt schon recht früh vor. Im Jahre 1188 kam ein Willekinus und 1202 ein Johannes sowie ein Willehelmus Merzcel in mehreren Urkunden vor. In den Jahren 1374 und 1375 hatte ein Henneke Mertzel Besitzungen in der Gegend von Pinneberg und Uetersen. 1375 verpfändete der Graf Adolf VII. von Holstein-Kiel den Hof Hainholz bei Elmshorn und die Zehnten zu Schönmoor, in der Amtsvogtei Uetersen, an den Knappen Henneke Merzel und dem Priester Hermann Merzel, mit Vorbehalt des Einlösungsrechtes, für 400 Mark. Danach wird dieses Adelsgeschlecht nicht mehr erwähnt.

Quellen
Verein für Lübeckische Geschichte und Alterthumskunde: Siegel des Mittelalters aus den Archiven der Stadt Lübeck Band 3 Holsteinische und Lauenburgische Stadtesiegel, Siegel adlige Geschlechter. Seite 85 (Lübeck 1862–1865)
Detlef Detlefsen: Geschichte der holsteinischen Elbmarschen, Band 1, Seite 319 , Glückstadt 1891 und 1892.
Andreas Fründt: Das Hochadeliche Closter zu Uetersen Seite 18, C.D.C. Heydorn, Uetersen 1986

Einzelnachweise

Schleswig-holsteinisches Adelsgeschlecht
Niedersächsisches Adelsgeschlecht
Adelsgeschlecht (Mittelalter)

Mertzel


|}
Die Bahnstrecke Brno hlavní nádraží–Brno-Černovice ("Komárovská spojka") ist eine innerstädtische Verbindungsbahn in der tschechischen Stadt Brno (Brünn). Sie ermöglicht im Reisezugverkehr direkte Zugläufe von Brno hlavní nádraží zur Bahnstrecke Brno–Vlárský průsmyk unter Umgehung von Brno dolní nádraží.

Geschichte

Die Bahnstrecke Brno–Vlárský průsmyk ("Wlarabahn") hat ihren nominalen Ausgangspunkt im Bahnhof Brno dolní nádraží (früher Brünn Rossitzer Bahnhof), der heute nur noch dem Güterverkehr dient. Direkte Zugläufe von Brno hlavní nádraží (Brünn Hauptbahnhof) waren einst nur über Brno-Židenice (Brünn Schimitz) möglich, wobei zweimal die Fahrtrichtung gewechselt werden musste. Die Tschechoslowakischen Staatsbahnen (ČSD) erbauten darum Mitte der 1920er Jahre eine eingleisige Verbindungsbahn von Brno hlavní nádraží, die bei Brno-Černovice in die bisherige Trasse der Wlarabahn einmündet. Am 15. Mai 1927 wurde die Strecke eröffnet. Seit dem 4. Oktober 1996 ist sie elektrifiziert.

Im Jahresfahrplan 2012 wurde die Verbindungsbahn jeweils im Zweistundentakt von den Personen- und Eilzügen der Relation Brno–Uherské Hradiště befahren.

Weblinks

 KBS 340 Brno – Uherské Hradiště auf zelpage.cz

Einzelnachweise

Bahnstrecke in Tschechien
Bahnstrecke Brno hlavni nadraziBrnoCernovice


O Campeonato Mundial de Endurance da FIA de 2017 foi a sexta temporada do Campeonato Mundial de Endurance da FIA (em inglês: FIA World Endurance Championship), uma competição automobilística internacional organizada pela Federação Internacional de Automobilismo (FIA) e pelo Automobile Club de l'Ouest (ACO). O WEC, como também é conhecido, é destinado a protótipos desportivos (LMP) e carros de Gran Turismo (GT).

A temporada teve nove etapas, incluindo a 85ª edição das 24 Horas de Le Mans. O campeonato começou com as 6 Horas de Silverstone, em abril, e terminou com as 6 Horas do Bahrein, em novembro.

Brendon Hartley, Earl Bamber e Timo Bernhard, da Porsche, venceram o Campeonato Mundial de Pilotos, que é reservado aos competidores das classes LMP1 e LMP2. Já a dupla Bruno Senna e Julien Canal conquistou o Troféu de Pilotos LMP2.

Reservado às classes LMGTE-Pro e LMGTE-Am, o Campeonato Mundial de Pilotos GT foi vencido pela dupla Alessandro Pier Guidi e James Calado da AF Corse. Já o Troféu de Pilotos LMGTE-Am ficou com o trio Mathias Lauda, Paul Dalla Lana e Pedro Lamy.

A Porsche derrotou a Toyota e conquistou o título do Campeonato Mundial de Construtores LMP1. Já no Campeonato Mundial de Construtores GT, onde ambas as classes participam (LMGTE-Pro e LMGTE-Am), o vencedor foi a Ferrari, com a Ford terminando em segundo, a Porsche em terceiro e a Aston Martin em quarto.

O Troféu de Equipes ficou com a Vaillante Rebellion na LMP2, AF Corse na LMGTE-Pro e Aston Martin Racing na LMGTE-Am.

Calendário

Ligações externas

Página oficial do WEC
Página oficial da FIA

Competições de automobilismo
2017 no automobilismo
Campeonato Mundial de Endurance da FIA
Temporadas do Campeonato Mundial de Endurance da FIA


بني يني إحدى بلديات دائرة بني يني التابعة لولاية تيزي وزو.

أعلام
 أحمد بومنجل
 محمد أركون
 إيدير
 إبراهيم أيزري

مواضيع ذات صلة
 بلديات ولاية تيزي وزو
 دوائر ولاية تيزي وزو

المراجع

وصلات خارجية
 التقسيم الإداري لولاية  ولاية تيزي وزو

بني يني

بني يني


Remis er en dansk kortfilm fra 2009 instrueret af Lin Alluna.

Medvirkende

 Lucas Munk Billing, William som barn
 Joy-Maria Frederiksen, Cecilia
 Philip Gjedde, Emil Marius som barn
 Jakob Hannibal, Emil Marius
 Anders Ferdinand Henningsen, Sniper
 Rudi Køhnke, William
 Rikke Lylloff, Alex
 Niels Anders Thorn, Henry

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2009

Remis (film)


Güney Vietnam millî futbol takımı, Güney Vietnam'ı 1949 - 1975 yılları arasında uluslararası arenada temsil etmiş futbol takımıdır. 1976'da Kuzey ile Güney Vietnam'ın resmen birleşmesinden sonra Vietnam millî futbol takımına katılmıştır.

FIFA Dünya Kupası tarihi
 1930 - 1970 arası - Katılmadı
 1974 - Elemeleri geçemedi

Kaynakça

Vietnam'da futbol
Millî futbol takımı
Asya'daki feshedilen millî futbol takımları

Güney Vietnam millî futbol takımı


Carl Haarmann (* 23. Februar 1865 in Bochum; † 4. Mai 1950 in Langenberg (Rheinland)) war ein deutscher Industriemanager.

Leben
Haarmann machte 1883 in Bochum Abitur und studierte anschließend Bergbau in Bonn und Berlin. In Bonn war er Mitglied des Corps Rhenania. 1887 wurde er Bergreferendar, 1892 Bergassessor und Hilfsarbeiter bei der Berginspektion Friedrichsthal bei Saarbrücken. 1898 wurde er Berginspektor, 1899 Bergwerksdirektor der Bergwerks-AG Königsborn in Bad Königsborn bei Unna, 1907 Bergwerksdirektor der Zeche Minister Achenbach in Lünen und aller Erzgruben der Firma Gebrüder Stumm in Neunkirchen (Saar). Ab 1917 war er Generaldirektor und Vorstandsmitglied der Stumm´schen Bergverwaltung in Lünen-Brambauer. 1937 trat er in den Ruhestand. Haarmann war außerdem Vorsitzender des Aufsichtsrats der Gesellschaft für Kohlentechnik mbH in Dortmund-Eving.

Als Gemeinderat des Amts Brambauer und Mitglied des Kreistags des Kreises Dortmund-Land war Carl Haarmann auch kommunalpolitisch aktiv.

Die Schächte 3/4 der Zeche Minister Achenbach trugen ab 1935 den Namen "Carl-Haarmann-Schächte". In Lünen-Brambauer wurde die Karl-Haarmann-Straße nach ihm benannt.

Literatur
 Matrikel der Bonner Rhenanen 1820–1970. Bonn o. J., S. 131.

Weblinks

 Webseite zur Geschichte der Zeche Minister Achenbach (mit Bild)

Industriemanager
Bergbauingenieur
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1865
Gestorben 1950
Mann

Carl Haarmann (Generaldirektor)


NGC 5755 est une vaste galaxie spirale barrée relativement éloignée et située dans la constellation du Bouvier. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5755 a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en 1787.

Arp 297
L'image dans l'atlas des galaxies particulières de Halton Arp montre quatre galaxies (NGC 5752 à NGC 5755), aussi plusieurs références incluent ces quatre galaxies dans Arp 297. Cependant, les notes d'Arp révèlent clairement qu'il ne considérait que deux galaxies, soit NGC 5752 et NGC 5754.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5755 sur le site du professeur C. Seligman

5755
Constellation du Bouvier
Galaxie spirale
Galaxie spirale barrée
Objet céleste découvert en 1787
Objet céleste découvert par William Herschel

NGC 5755


قناة أغانينا محطة تلفزيونية فضائية تبث على القمر الصناعي نايل سات تختص بالغناء العربي بصورة عامة والأغاني العراقية بصورة خاصة، كانت بداية البث من عمان عام 2008 ونجحت نجاح باهر باستقطاب الجماهير العراقية.

برامج القناة
برامجها تستقطب المشاهد لأنها تسلط الضوء على الأمور العراقية الفنية وبشكل مفيد وجميل
 برنامج شكو ماكو
 أغنية في الذاكرة
 سيم جيم

تتبنى هذه المحطة الفنانين العراقيين الجدد وقد ساهمت في إظهار الكثير من الفنانيين العراقيين وكثير من الوجوه الجديدة، بالإضافة إلى استذكار الماضي وإعادة إحياء التراث ببرامجها وبعرض الأغاني التراثية، وهي تعتبر ملتقى الشباب العراقي كونها حيث تجمعهم على حب وطنهم العراق وحب بعضهم البعض.

مراجع

قنوات تلفزيونية عراقية

تلفزيون أغانينا


L'année mariale désigne une année civile durant laquelle Marie, la mère de Jésus, doit être particulièrement vénérée et célébrée par l'Église catholique. Les années mariales ne suivent pas de périodicité fixe. Elle peuvent être déclarées par une autorité religieuse : par un évêque pour son diocèse ou par la conférence nationale des évêques pour un pays par exemple. Dans l'histoire catholique, la proclamation d'années mariales internationales n'est intervenue qu'à deux reprises : en 1954, par le pape Pie XII, et en 1987, par le pape Jean-Paul II.

International

Pie XII (1954)

En 1953, avec l'encyclique , Pie XII ordonne une année mariale pour 1954, la première dans l'histoire de l'Église. Celle-ci commémore le centenaire de la définition du dogme de l'Immaculée Conception de la Vierge Marie. L'année mariale s'est déroulée de décembre 1953 à décembre 1954. Elle a connu nombre d'initiatives mariales, dans les domaines de la mariologie, des événements culturels et des rassemblements caritatifs et sociaux.

Le pape promeut sermons et discours appropriés pour expliquer les croyances mariales. Leur but est d'accroître la foi des fidèles et leur dévotion à la Vierge. Les églises et sanctuaires dédiés à Marie, « ou au moins un autel, dans lequel l'image sacrée de la Bienheureuse Vierge Marie est enchâssée » invitent ainsi plus particulièrement aux messes pour la dévotion chrétienne. Le pape invite particulièrement aux célébrations à la grotte de Lourdes, « où règne une telle dévotion ardente à la Bienheureuse Vierge Marie conçue sans tache de péché. ».

Le , Pie XII publie l'encyclique Ad Caeli Reginam instituant les fêtes de Marie Reine.

Jean-Paul II (1987)
Lors du Nouvel An 1987, le pape Jean-Paul II proclame une nouvelle année mariale, prévue entre les  (Pentecôte) et  (Assomption). Celle-ci est vue comme une occasion de se préparer au prochain millénaire. Selon Diarmuid Martin, de la Commission Justice et Paix, « l'Église est devenue extrêmement intellectuelle après le concile Vatican II, et le Saint-Père veut ramener un peu de la chaleur traditionnelle qui est passée de mode. »

L'année mariale est annoncée par l'encyclique Redemptoris Mater, plus longue encyclique mariale jamais écrite par un pontife. Celle-ci vise à définir la croyance mariale et la mariologie au début du  et se veut la « principale ressource d'enseignement pour notre vie spirituelle et notre action pastorale pendant l'Année mariale. ». Pour Gérard Dionne, évêque d'Edmundston :

Au début de cette année mariale, le pape fait produire une grande copie de la Madone Colonna pour l'installer sur la place Saint-Pierre, un étudiant lui ayant reproché le caractère froid et incomplet de la place en l'absence de l'image de la Vierge.

Autres années mariales

 L'Ordre du Carmel déclare une année mariale pour 2021, afin d'approfondir son propre héritage marial. Les activités liées à cette dévotion ont varié entre diocèses, entre séries de conférences, retraites spirituelles ou publications d'ouvrages consacrés à la Vierge par exemple. L'accent a en particulier été mis sur le scapulaire brun comme signe de la protection de Marie et de l'engagement du porteur envers le charisme carmélite.
 Une année mariale est décrétée en octobre 2016 par Thomas J. Tobin pour son diocèse de Providence (Rhode Island, États-Unis) à la fin du jubilé international extraordinaire de la Miséricorde en novembre. À l'occasion du centenaire des apparitions de Notre-Dame de Fátima, l'Office diocésain du Culte divin a participé à un pèlerinage au Portugal. Une image missionnaire de Notre-Dame de Guadalupe a également visité les paroisses du diocèse.

Notes et références

Prière mariale
Fête mariale
Mariale

Année mariale


Nebil Özgentürk (d. 1959, Adana), Türk belgesel yönetmeni, gazeteci, yazar.

1981 yılında Ege Üniversitesi İşletme Fakültesi'ni bitirdi. Gazeteciliğe Günaydın Gazetesi'nin İzmir bürosunda muhabir olarak başladıktan sonra İstanbul'daki Sabah Gazetesi'ne geçti. Romanya'da, Abhazya'da, Körfez Savaşı`nda savaş muhabirliği yaptı.

1992 yılında, Sabah gazetesinde her hafta yaptığı portre röportajlardan oluşan Bir Yudum İnsan kitabından yola çıkarak "Bir İnsan Bir Hayat" isimli kısa belgeseller hazırlamaya başladı. Sonraki yıllarda pek çok belgesel filme imza attı. 1997'de ATV'de başlayıp CNN Türk'te devam eden Bir Yudum İnsan programı ile sanat, spor ve siyaset alanlarında tanınmış isimlerin hayatlarını ele almış ve bilinmeyen yönlerini tanıtmaya çalışmıştır. 2009 yılında "Yaşamdan Dakikalar" adlı söyleşi programını Hıncal Uluç, Haşmet Babaoğlu ve Sunay Akın ile beraber sunmuştur.

Özgentürk evli ve 3 çocuk babasıdır. Yönetmen Ali Özgentürk'ün kardeşidir.

Filmografisi
 Bir Yudum İnsan – 1997-2009 (185 bölüm)
 Bir Doğum Günü Armağanı – 1998
 Rüzgara Karşı Yürüyenler – 2002 (10 bölüm)
 Cumhuriyet Kuşağından 2000'lere Ses – 2002
 Türk Sinemasında İETT Serüveni: Yeşilçam'ın "Yol"culuğu... "Yol"culuğun Yeşilçam'ı – 2003
 Yaşamdan Dakikalar (Hıncal Uluç, Haşmet Babaoğlu ve Kenan Onuk ile birlikte) – 2004
 Konuşan Yeşilçam – 2004-2005 (30 bölüm)
 Olimpiyatlar: Atina'dan Pekin'e Uzun İnce Bir Yol – 2006
 Orhan Pamuk: Anılar ve Nobel – 2007
 Basının Kısa Tarihi – 2007 (3 bölüm)
 Türkiye'nin Hatıra Defteri – 2007 (14 bölüm)
 Yargılardan Türkülere: Ankara Adliyesinin Yıllara Uzanan Öyküsü – 2009
 Anka Kuşu'nun İzinde (İstanbul Kız Lisesi'nin Asırlık Öyküsü) – 2010
 Sanatımızın Hatıra Defteri – 2013 (16 bölüm)
 Venüs'ün Seyri (Sinemamızın ve Altın Portakal'ın 50 Yılı) – 2013
 Asırlık Yüzler – 2014 (6 bölüm)
 Çağdaşlık İçin Çeyrek Asır – 2014
 Ataol'a Dair (Ataol Behramoğlu) – 2015
 Biz Kültür Yolcuları – 2015 (10 bölüm)
 Ali Ekber Çiçek'in Öyküsü – 2015
 Osmanlı'dan Cumhuriyet'e At Sevdası – 2016
 Bir Kent Hikâyesi: Adana – 2016
 Toprak – 2016
 Bilimin Sonsuzluğunda Bir Yaşam: Aziz Sancar – 2016
 İçinden Hüzün Geçen Sevdalar – 2017
 Efsane Aslanlar – 2017 (13 bölüm)
 Dersim'in Dersi-Kırık Bir Şehir Hikâyesi – 2017
 Bi'çaresizlikten Bi'çareye – 2017
 Almanya'ya Göçün Hatıra Defteri – 2017 (7 bölüm)
 Gazinin Son Tanıkları Anlatıyor
 Uzay Heparı
 Kenan Sofuoğlu
 Serhan Şeşen
 Zeki Ökten
 Ve Yaşamdan Dakikalar

Kurumsal Yapım Belgeselleri
 Bir Yudum Türkiye
 İlk Durak: İstanbul'un Entelektüel Tarihinden Tanıklıklar (Can Dündar ile birlikte)
 Güleryüzlü Bir İzmir Şarkısı – 2005
 Olimpiyat: Atina'dan Pekin'e Uzun İnce Bir Yol – 2006
 İstanbul Üniversitesi Belgeseli – 2006
 Bir Adana Masalı – 2007
 Cumhuriyet'in Kanatlarında Bir Girişimci: Asım Bey – 2010
 Sanayinin Sonsuz Işığında (İstanbul Sanayi Odası yapımı) – 2017 (6 bölüm)
 Balık Belgeseli
 Eczacıbaşı
 İstanbul Kız Lisesi
 Markalar Şehri Bursa
 İzmir Fuar Belgeseli
 YTONG'la Örülen Yıllar

Eserleri

 Türkiye'nin Hatıra Defteri 1924'ten Günümüze, DenizBank Yayınları, 2009
 Babayani, Kara Karga Yayınları, 2017
 Daima Işık, Kara Karga Yayınları, 2018
 Sessiz Gece Yazıları, Kara Karga Yayınları, 2018
 Galatasaray Tarihi ve Efsaneleri, Doğan Kitap, 2018
 Masumiyet Çağı İnsanları: Cumhuriyet Yıllarından Özel Hatıralar, Bir Yudum İnsan Yayınevi, 2019
 Filmlerle Geçtim Sokağınızdan, Kara Karga Yayınları, 2020

Başlıca Ödüller
 Türkiye Gazetecilik Başarı Ödülü Onur Belgesi- Röportaj Dalında Yılın Gazetecisi 1994
 Türkiye Gazetecilik Cemiyeti Türkiye Gazetecilik Başarı Ödülleri "TV-Kültür-Sanat-Magazin" 2005
 Çağdaş Gazeteciler Derneği Mahmut Tali Öngören Ödülü 2008
 38. Altın Kelebek En İyi Güncel Kültür Sanat Programı "Yaşamdan Dakikalar"
 Sedat Simavi Ödülü "Sanatımızın Hatıra Defteri" 2013

Kaynakça

20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Resim aranan yazarlar
20. yüzyıl Türk gazetecileri
21. yüzyıl Türk gazetecileri
Adana doğumlu gazeteciler
1965 doğumlular
Yaşayan insanlar
Türkiye Gazeteciler Cemiyeti Başarı Ödülü sahipleri
Adana doğumlu yazarlar

Nebil Özgentürk


A 114.ª edição da Milão-Sanremo teve lugar a 18 de março de 2023 ao longo de 294 quilómetros ao todo.

O neerlandês Mathieu van der Poel conseguiu fazer com a vitória na prova, conseguindo seu terceiro Monumento.

Equipas participantes

Na edição de 2023 participaram um total de 25 equipas, os 18 UCI WorldTour e sete equipas UCI ProSeries:

Classificação final
 A classificação finalizou da seguinte forma:

Ciclistas participantes e posições finais

Convenções:
 AB: Abandono
 FLT: Retiro por chegada fora do limite de tempo
 NTS: Não tomou a saída
 DES: Desclassificado ou expulsado

UCI World Ranking

A Milão-Sanremo outorgou pontos para o UCI World Ranking para corredores das equipas nas categorias UCI WorldTeam, UCI ProTeam e Continental. As seguintes tabelas são o barómetro de pontuação e os dez corredores que obtiveram mais pontos:

Referências

UCI WorldTour de 2023
2023
Desporto na Itália em 2023

Milão-Sanremo de 2023


Tour of California for kvinder (lokalt navn: Amgen Tour of California Women's Race) er et etapecykelløb i Californien, USA. Fra 2016 blev løbet en del af UCI Women's World Tour.

Meritter

Tour of California

Enkeltstart ved Tour of California

|-
|2015
| Evelyn Stevens
| Lauren Stephens
|  Kristin Armstrong
|}

Cykelløb for kvinder

Tour of California for kvinder


Zvonimir Čilić (Vitez, 1941.) je hrvatski novinar i publicist iz Bosne i Hercegovine.

Životopis

Osim u rodnom Vitezu, školovao se u Ljubljani i Sarajevu gdje je završio studij socijalnog rada. Dragovoljac je Domovinskog rata.

Pisati je počeo 1960-ih za zagrebačke Sportske novosti, a zatim i Vjesnik. Od 1986. godine radio je za Slobodnu Dalmaciju, a od 2008. piše za Večernji list. Suradnik je lokalnog viteškog portala vitez.info. Osim navedenih medija, surađivao je s tjednicima Danas, Direkt i Horizont iz Mostara, bio je dopisnik HINA-e, Hrvatskog radija, dugogodišnji je suradnik radija Herceg.Bosne, a surađivao je i s radiopostajom Mir Međugorje i Hrvatskim radijom iz Geelonga u Australiji.

Osnivač je i prvi glavni urednik radiopostaje Vitez te mjesečnika Privrednik. Kroničar je i urednik godišnjaka Lašvanski ljetopis, te glavni urednik foto-monografije Svjetlost i nada – Bijeli put i bolnica u Novoj Biloj. Kao autor objavio je više publikacija i knjiga o sportu i povijesti viteškog kraja.

Živi i radi u Vitezu.

Djela

(popis nepotpun)

 Volim Vitez, 2000. (suautor)
 Viteška ratna kronika, 2001. (ur. Anto Marjanović)
 Svjetlost i nada: bolnica u Novoj Biloj i Bijeli put, 2010.
 66 godina NK "Vitez", 2013. (sa Željkom Kocajom)
 Ljudi i vrijeme, zbirka objavljenih novinskih članaka, 2016.
 Vitez, grad i općina, 2018. (sa Srećkom Stipovićem i Željkom Kocajom)

Izvori

Hrvatski novinari iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski publicisti iz Bosne i Hercegovine
Životopisi, Vitez
Bosanskohercegovački radijski novinari

Zvonimir Čilić


Meryem Suresi (Arapça: سورة مريم, Sūratu Meryem), Kur'an'ın 19. suresidir. Sure 98 ayetten oluşur.

Meryem Suresinin, Mekke döneminde indiğine inanılır. Bazı tefsircilere göre 58. ve 71. ayetler Medine dönemine aittir. Sure Muhammed'in peygamberliğinin 5. veya 6. yılında, Habeşistan'a yapılan ilk hicretin öncesinde inmiştir ki temel Hristiyan inaçlarına atıf yapan ilk Mekki suredir. Bu ilk hicret eden müslümanlar, Habeşistan kralı Necaşi'nin huzurunda bu sureden ayetler okumuşlar, Hristiyan olan kral bundan etkilenerek ağlamış, ülkesinde müslümanların yaşamasına izin vermiştir.

Surenin adı
Meryem'in İsa'yı dünyaya getirişini anlatan sure adını bu hikâyeden alır. Ayrıca başındaki mukattaa harflerinden ötürü 'Kâf hâ yâ ayn sâd' suresi de denmiştir. Surede ayrıca tevhitle ilgili bazı peygamberlerin kıssaları ve kıyamet sahneleri konu edilmektedir.

Meryem Suresi konuları

Surenin ilk ayetlerinde Zekeriya peygamberin Allah'a yalvarması ve oğlu Yahya peygamberin dünyaya gelişi anlatılır. Daha sonra Meryem'in İsa peygamberi dünyaya getirmesinden bahseder.

Meryem suresinde, Meryem'in asaleti ve İsa'nın doğumu ile ilgili anlatılanlar şöyledir:

27 - Sonra Meryem onu (İsa'yı) yüklenerek kavmine getirdi. Onlar (hayretler içinde şöyle) dediler: "Ey Meryem! doğrusu sen görülmemiş bir şey yaptın."

28 - "Ey Harun'un kızkardeşi! Senin baban kötü bir adam değildi, annen de iffetsiz bir kadın değildi."

Diğer ayetlerde İbrahim'in babasını doğru yola davet etmesinden, Musa, Harun, İsmail ve İdris peygamberlerden, inkâr edenlerin durumundan, iyilik yapanların cennete gideceklerinden bahsedilmektedir.

Kaynakça

Sureler
Sure

Meryem Suresi


Seyyit Hasan Paşa, bazen Karahisarî Hasan Paşa (d. ?, Şebinkarahisar - ö. 1748, Diyarbakır), I. Mahmud saltanatında, 23 Ağustos 1743 - 9 Ağustos 1746 tarihleri arasında iki yıl on ay on altı gün sadrazamlık yapmış Osmanlı devlet adamı.

Hayatı
Şebinkarahisar'ın (Şarkı-Karahisar) İskefsir Bölgesinde (günümüzdeki ismiyle Reşadiye - Kabalı Köyü ve bağlı olduğu il Tokat) doğumlu olup babası Çardaklızadelerden Mehmet Abdullah Ağa olup Türk asıllıdır. Gençliğinde İstanbul'a gelip Yeniçeri ocağına girmiştir. Karakullukçuluk, yani hizmet neferliğinden, başlayıp uzun süren seferlere katılarak yeniçeri rütbeleri arasında yükselmiş; 1718'de çorbacı; sonra katar ağalığı ve 1733'te Kul kahyası rütbesine erişmiş. Kul kahyası olarak İran'da savaşmıştır. Bu savaştan sonra kul kahyası iken bir ara görevinden azledilmiş ve memleketine sürgüne gönderilmiştir. Sonradan affolarak İstanbul'a yeniçeri ocağına girip Şubat/Mart 1738'de tekrar kul kahyalığı görevine tayin edilmiş ve  Temmuz 1738'de yeniçeri ağası olan Abdullah Paşa'nın ölümü ile Yeniçeri Ağası yapılmıştır. 22 Temmuz 1739'da Avusturya seferine katılmış ve bu seferde Belgrat yakınlarında yapılan Hisarcık Muharebesi'ne katılmış ve bu muharebede gösterdiği büyük gayret, faaliyet ve kahramanlık ile isim yapıp 26 Eylül 1739'da Ağa Paşa rütbesiyle vezirlik verilmiştir. Sonra Tuna Nehri sınırlarında askerlik görevine devam etmiştir.

23 Eylül 1743'de Hekimoğlu Ali Paşa sadrazamlıktan azledildikten sonra Seyyid Hasan Paşa'ya sadrazamlık görevi verilmiştir. Seyyid Hasan Paşa üç seneye yakın bu makamda bulunmuştur. Okur yazarlığı olmayan ve kaba saba halk şivesiyle konuşan Seyyid Hasan Paşa "Galatat Hasan Paşa" olarak da anılmaya başlanmıştır.

Doğu'da Nadir Şah'ın başlattığı 1742-1746 Osmanlı-İran Savaşı'nda önce Osmanlılar Hekimoğlu Ali Paşa sadrazamlığı sırasında Kerkük ve Erbil'i kaybetmişlerdi. Ama 14 Eylül 1743'te Nadir Şah'ın başlattığı Musul kuşatmasını Osmanlı Musul valisi "Abdülçelilzade Hüseyin Paşa"'nın ustalıkla direnişi dolayısıyla Kasım 1743'te bırakması gerekmiş ve Nadir Şah'ın ilerleyişi durdurulmuştu. 1744'te Nadir Şah'a kuzeye geçip ve Temmuz 1744'te Kars'ı kuşatmaya aldıysa da bunda da başarılı olamamıştır. Haziran 1745'te ilerleyip Nadir Şah'ın Revan'daki ordugahına hücum Osmanlılar, yapılan Revan Muharebesi'ni tam kazanmak üzereyken serdar-ı ekrem Yeğen Mehmet Paşa'nın beklenmedik ölümü ve Leventlerin hücumdan kaçınmaları ile kaybetmişlerdir.  Nadir Şah Kars'a ilerlemiştir. Bu sırada Nadir Şah Osmanlı ordusunda serdar olan Nişancı Şehla Hacı Ahmed Paşa ile [[Bağdat valisi Ahmet Paşa'ya nameler göndererek istediği barış şartlarını açıklamıştır. Bunlar başında Caferilik mezhebinin 5. mezhep olarak kabulü ve İran'lı Caferilik mezhebine mensup olan hacıların Mekke'de Kabe ziyaretlerinin resmen kabulü. Fakat İran'da çıkan isyanlar, ordusundaki hoşnutsuzluk dolayısıyla Nadir Şah'ın önce Saffaviye ricalini ve sonra kendine mensup kişileri öldürüp ortalığı kasıp kavurarak bir terör rejimi başlatması dolayısıyla Osmanlılar 1744 sonlarından itibaren üstünlük kazanmaya başlamışlardır. 8 Ocak 1746'da bir İran elçisi olan Fetih Ali Bey İstanbul'a gelerek barış müzakereletini başlatmıştır. Bu elçi İran'a Osmanlı elçisi Mustafa Nazif Efendi ile birlikte geri geri dönmüştür. 4 Eylül 1746'da İran'da Tahran ile Kazvin arasında bulunan Nadir Şah ordugahının bulunduğu Kerden mevkiinde Kerden Antlaşması imzalanıp İran'la sulh temin edilmiştir.

I. Mahmut bu dönemde İstanbul'da imar işlerine girişmişti. At Meydanı yakınlarında yaptırdığı Defterdarlık Binası 4 Aralık 1744'te hizmete açtı. Bir infilak dolayısıyla yanan Tersane'deki mühimmat deposu  yeniden yapıldı. Yine Tersane'de bulunan çöp mahzeni restore edildi. Bakımsız bulunan Beykoz'daki Tokat Bahçesi ve Köşkü yeniden yaptırıldı. 1445'te yanan Rumeli Hisarı'ndaki Hacı Kemalledin Camii yenilendi. Tophanede yeni bir "Kebir Top Kearhanesi (Büyük Top Fabrikası)" yapılıp açıldı. Denize kazıklar çakılarak kıyı doldurularak Tophane Meydanı genişletildi. Ancak Padişah İstanbul'a yeni hanlar yapılmasını yasak etmişti. Fakat sadrazam, önce padişahtan izin alarak, Beyazıt'ta Vezneciler Kapısı'nda bir han yaptırmıştır

10 Ağustos 1746'da Seyyid Hasan Paşa narh işlerine yeterince ilgi göstermeyip İstanbul şehrinin ihtiyaçlarını karşılamakta başarısız görüldüğü için sadrazamlıktan azledildi; yerine sadaret kethudası olan Tiryaki Hacı Mehmed Paşa sadrazam yapılmıştır. Bu azle asıl nedenin Seyyid Hasan Paşa'nın Vezneciler Kapısı'ndaki han yaptırması olduğu iddia edilmekte ve yasaklarına rağmen yapılan bu imar hareketine karşı kurnazca davranan padişahın bu bina yapılması bitince sadrazamı azlettiği belirtilmektedir.

Seyyid Hasan Paşa azilden sonra, önce Rodos'a sürülmüştür. Mart 1747'de ise arpalık olarak İç-il sancağı (günümüzde Mersin) mutasarrıflığı verilmiştir. Kasım 1747'de Diyarbakır Valisi olan Ahmet Paşa Bağdat Valiliğine gönderilmiş ve onun yerin Seyyid Hasan Paşa Diyarbakır Eyalet valisi olarak tayin edilmiştir. Orada Aralık 1748'de hayatına gözlerini kapamıştır.

Değerlendirme
"Hâdikatü'l-Vüzera Zeyli" Seyyid Hasan Paşa'yı şöyle değerlendirmektedir:
safderun, halim, cömert, sadık, hayırsever, açık kalpli ve doğru olup, cehlinden başka ayıbı yoktu..

"İzzî Tarihi" de kendisini hem pâdişâha ve hem de halka sevdirdiğini, insaflı ve mutedil olduğunu ifade edilmektedir.

Şamdanızade'nin "Takvimu't-Tevarih Zeyli" kitabında,
ceheleden olmakla galetat ile meşhurdur ve kabaca latifeleri vardır.
denilmektedir. Aynı eserde Seyyid Hasan Paşa'hakkında şu latife verilmektedir:
Hasan Paşa bir gün I. Mahmud'a,
"Bana sevaptır dediler, bir mektep ile sebil yaptım, ana müsakkafat lâzım imiş, bir han yap dediler, sizin yasağınız varmış" demiş.
Buna karşı pâdişâhın
"Sana izin" diye müsaade etmesi üzerine,
"Sevabı senin olsun" diye mukabelede bulunmuştur.
Pâdişâhın huzurundan dışarı çıkarken tekrar geriye dönüp,
"Bana han yapmak üzere izin verdin ama tamam oluncaya kadar beni azletme" diyerek vaid almıştır.
Ama yine de daha külliyedeki hanının inşaatının yarısı bitmişken Seyyid Hasan Paşa sadrazamlıktan azledilmiştir. Yarım kalan han 1747'de Sultan I. Mahmud tarafından tamamlatılmış ve kendi vakfına alınmıştır. Ama yine de "Hasan Paşa Hanı" olan adı değiştirilmemiştir.

Eserleri
Seyyid Hasan Paşa tarafından İstanbul'da Beyazit yakınında Vezneciler'de bir medrese, han, sıbyan mektebi, sebil, iki çeşme, fırın ve dükkânlar ihtiva eden iki grup binadan oluşan Mimarbaşı Mustafa Ağa tarafından tasarlanıp yapılan Seyyid Hasan Paşa Külliyesi bulunmaktadır.

Zeyrek'te Voynuk Şücâ mescidi karşısında bir çeşmesi daha vardır. Molla Gürani tarafındaki Fenayi mescidine minber koydurmuştur. I. Süleyman tarafından yaptırılmış olan Beykoz'la Anadolu Kavağı arasındaki bir tepede bulunan Tokat Kasrı harap olduğundan, I. Mahmut emriyle 1746'da Seyyid Hasan Paşa tarafından tamir ettirilmiştir. Belgrat'ta da cami ve mektep yaptırmış olduğu belgelidir.

Seyyid Hasan Paşa'nın oğlu "Seyyid Mehmed Said Efendi" ilmiye sınıfından yetişerek İstanbul kadısı olmuş ve 1776'da ölmüştür.

Ayrıca bakınız
 I. Mahmut
 Gerileme Dönemi Osmanlı Sadrazamları listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Buz, Ayhan (2009) " Osmanlı Sadrazamları", İstanbul: Neden Kitap, ISBN 978-975-254-278-5
 Danişmend, İsmail Hâmi (1971),Osmanlı Devlet Erkânı, İstanbul: Türkiye Yayınevi.
 "Osmanliyiz" websitesinde "Seyyid Hasan Paşa" maddesi Uzuncarsili'nin eserinden alinma

Osmanlı sadrazamları
1748 yılında ölenler
Tokat doğumlular
Doğum tarihi bilinmeyenler
Diyarbakır'da ölenler

Seyyid Hasan Paşa


شوغاكوكان  هو ناشر ياباني للكتب الأدبية والقواميس ومجلات المانغا وأفلام الدي في دي. يقع المقر الرسمي للشركة في تشيودا، طوكيو في اليابان.

تأسست الشركة مع شركتين آخريتين هما شوئيشا وهاكسينشا, والشركات الثلاث كلها تقع بجانب بعض في تشيودا، طوكيو ويدعون بمجموعة هيتوتسوباشي.

ومن بين أشهر القصص المصورة "المانغا"، السباق الكبير.

شوغاكوكان في الولايات المتحدة
شوغاكوكان، وشوئيشا، يملكان فيز ميديا، التي تنشر المانغا من كلا الشركتين في الولايات المتحدة.

قائمة مجلات نشرتها شوغاكوكان

مجلات المانغا

مجلات مانغا موجهه للذكور
مجلات مانغا للأطفال

 كوروكورو كوميك (منذ 1977)
 بيساتسو كوروكورو كوميك
 كوروكورو إيتشيبان!

مجلات مانغا الشونن
 شونن سندي الأسبوعية
 شونن سندي سوبر
 شونن بيغ كوميك
 شونن سندي الشهرية
 بيساتسو شونن سندي
مجلات مانغا السينن
 بيغ كوميك
 بيغ كوميك بزنس
 بيغ كوميك اوريجنال
 بيغ كوميك سبيرايتس
 بيغ كوميك سبيرايتس الشهرية
 بيغ كوميك سبشال
 بيغ كوميك سوبيريور
 IKKI
 سندي جين-اكس
 يونغ سندي الأسبوعية

مجلات مانغا موجهه للإناث
مجلات مانغا للأطفال
 بوتشيغومي
 تشيز!
 تشوتشو
 تشاو
 بوتشيتي
 شوجو كوميك
مجلات مانغا الشوجو
 بيتسوكومي
مجلات مانغا الجوسي
 فلاورز
 جودي
 بوتشي كوميك
 رينكا

مجلات الموضة والأزياء
 كانكام

المراجع

وصلات خارجية

 موقع شوغاكوكان الرسمي.

الإعلام في طوكيو
تأسيسات سنة 1922 في اليابان
دور نشر في طوكيو
شركات أنمي
شركات إعلامية مقرها في طوكيو
شركات برمجيات مقرها في طوكيو
شركات لطباعة القصص المصورة في طوكيو
شركات لطباعة المجلات في طوكيو
شركات نشر أسست سنة 1922
شركات نشر في اليابان
شركات يابانية
شركات يابانية أسست في 1922
موزعو مانغا
ناشرون من قصص مصورة للبالغين

شوغاكوكان


Cătălin Copăescu (n. 17 noiembrie 1962, Câmpulung) este un medic chirurg român, specializat în chirurgia metabolică și bariatrică (sau chirurgia obezității). Este singurul Chirurg de Excelență din România în chirurgia metabolică și bariatrică, având dublă certificare: europeană (din partea Federației Internaționale pentru Chirurgia Obezității) și americană (din partea Surgical Review Corporation). În prezent, este Șeful Departamentului de Chirurgie și Directorul General al Spitalului Ponderas.

Scurt istoric
În 1987, a absolvit Facultatea de Medicină Generală, în cadrul Universității de Medicină și Farmacie "Carol Davila", București. Și-a început apoi activitatea profesională ca medic în cadrul Spitalului Municipal din Câmpulung-Muscel, Argeș, unde a practicat între 1987-1989.

A făcut rezidențiatul în chirurgie generală la Spitalul Sf. Ioan din București în perioada 1990-1993, urmând ca din 1993 să devină medic specialist în chirurgie generală, iar din 1997 medic primar în chirurgie generală, în cadrul aceluiași spital.

După ce primește acreditările în laparoscopie (1995, 1996) și bariatrie (2002), Dr. Copăescu dezvoltă și introduce în România tehnici video-asistate de tratament al herniilor, eventrațiilor, bolii de reflux gastro-esofagian, nefrectomie, adrenalectomie și rezecții ale colonului și rectului. În 2002, devine primul chirurg din România care efectuează o intervenție bariatrică pe cale laparoscopică (gastric banding - inel gastric), urmând ca în 2003 să realizeze prima operație de bypass gastric din România. În 2007, introduce în România tehnicile SILS (Single Incision Laparoscopic Surgery - Chirurgie Laparoscopică cu Incizie Unică) și NOTES (Natural Orifice Trans-Endoscopic Surgery - Chirurgie Trans-Endoscopică prin Orificii Naturale).

În 2005 devine Secretar General al Asociației Române de Chirurgie Endoscopică (ARCE), iar în 2006 inițiază și face demersuri pentru dotarea spitalelor din România cu aparatură pentru chirurgie laparoscopică. Peste 2 ani, în 2008, Ministerul Sănătății acordă fonduri în valoare de 8 milioane de euro în susținerea inițiativei ARCE, dotând 42 de spitale din România cu echipamente de chirurgie laparoscopică modernă.

Începând cu 2010, Dr. Cătălin Copăescu devine antreprenor și deschide o clinică dedicată chirurgiei bariatrice, pe care o conduce și în prezent: Spitalul Ponderas (numit inițial Delta Hospital). Aici este Șef al Departamentului de Chirurgie Generală și continuă să profeseze, alături de echipa sa.

În 2011, Spitalul Ponderas primește acreditare europeană din partea Federației Internaționale pentru Chirurgia Obezității, iar în 2014 primește acreditare americană din partea Surgical Review Corporation. Odată cu primirea acestor acreditări, Dr. Copăescu primește la rândul său distincția de Chirurg de Excelență în același domeniu. Astfel, Ponderas devine singurul Centru de Excelență în chirurgie metabolică și bariatrică din Europa de Est.

Responsabilități și activități marcante
În prezent, Dr. Cătălin Copăescu este Șeful Departamentului de Chirurgie Generală din cadrul Spitalului Ponderas, București, România. și Director al Centrului Bariatric de Excelență, în cadrul aceluiași spital.

Fondator al chirurgiei bariatrice laparoscopice din România
În 2002, Dr. Copăescu obține acreditarea pentru chirurgie bariatrică și realizează prima intervenție bariatrică pe cale laparoscopică din România, în cadrul spitalului Sf. Ioan, din București. Interveniția a constat în montarea unui inel gastric.

Apoi, în 2010, Dr. Cătălin Copăescu deschide Delta Hospital - prima clinică din Europa de Sud-Est dedicată complet bariatriei. În 2013, această clinică își schimbă numele în Spitalul Ponderas.

Tot în 2010, odată cu deschiderea clinicii, a fost lansat și primul program de tratament complex al pacientului metabolic, care include, pe lângă intervenția chirurgicală, și evaluări pre- și post-operatorii detaliate, seminarii despre obezitate si chirurgie bariatrică, precum și planuri de nutriție și monitorizare continuă pe o perioadă nedeterminată a pacienților tratați.

În 2011 are loc prima operație bariatrică efectuată laparoscopic în România care a fost transmisă în direct la un congres internațional: al 22-lea Congres de Chirurgie Digestivă de la Roma.  Dr. Copăescu a realizat cele 2 operații transmise live: o operație de reducere a stomacului (gastrectomie longitudinală sau Gastric Sleeve) și o operație de bypass gastric. Publicul a fost format din 800 de chirurgi din Italia și din alte țări europene. Dr. Copăescu a fost invitat și a acceptat să participe și la ediția din 2012 a aceluiași congres, unde a realizat din nou în direct aceleași două tipuri de intervenții.

În 2012, Dr. Copăescu a introdus în România conceptele de "Chirurgie metabolică" și "Chirurgia diabetului", pentru ca apoi să le pună în aplicare în cadrul Spitalului Ponderas.

De asemenea, în 2014, Dr. Cătălin Copăescu a realizat primele intervenții laparoscopice 3D full-HD din România - inclusiv bariatrice - în cadrul Spitalului Ponderas. Ulterior, a efectuat și prima interventie bazata pe tehnologie laser Thulium (utilizată în operații de adenom de prostată).

Activitatea educațională
Din 1994, Dr. Cătălin Copăescu este instructor formator pentru medici români și străini pentru tehnici de laparoscopie. Primul training de acest fel din România a fost susținut în centrul de pregătire din cadrul Spitalului Sf. Ioan din București, sub coordonarea Profesorului Corneliu Dragomirescu. Începând cu 2015, Dr. Copăescu susține aceste cursuri în cadrul Centrului de Instruire în Chirurgie Endoscopică, din cadrul Spitalului Ponderas. Acesta este primul centru de acest fel care deține săli de operație integrate digital și facilități de antrenament pe simulatoare și model suin. Până în prezent, peste 2000 de medici din țară și din străinătate au beneficiat de programele de instruire în laparoscopie organizate de o echipă de chirurgi, anesteziști și asistente, coordonată de Dr. Cătălin Copăescu.

Din 2008 este "Visiting Professor" al Universității de Medicină și Farmacie "Victor Babeș" din Timișoara. Din 2011 este Profesor Asociat în Chirurgie Generală, în cadrul Universității de Medicină și Farmacie "Carol Davila" din București.

In 2013 primește titlul de Cercetător Științific Gradul I, conferit de Ministerul Educației Naționale.

Titluri
 Chirurg Generalist și pe Specializări Metabolice: laparoscopie, toracoscopie și proceduri deschise pentru patologii benigne și maligne - peste 700 de operații anual
 Cel mai experimentat chirurg român în specializările: chirurgie bariatrică și metabolică, chirurgie laparoscopică pentru repararea herniilor, tratarea laparoscopică a bolii de reflux gastroesofagian și a herniilor hiatale, chirurgie colorectală laparoscopică
 Pionier român al chirurgiei metabolice, al chirurgiei laparoscopice colorectale, al chirurgiei de tip SILS și NOTES
 Instructor de chirurgi pentru specializarea în operații laparoscopice
 Expert în chirurgie laparoscopică din 1994, în cadrul Centrului de Instruire în Chirurgia Laparoscopică din cadrul spitalului Sf. Ioan, București
 Director executiv al Centrului de Instruire pentru Chirurgie Endoscopică (ARCE) DELTA din 2011 - recunoscut de EAES și ASM
 Director al Centrului de Instruire Endoscopică Delta, București, din 2011
 Director executiv al programului "Clinical Immersions and Workshops" pentru echipe internaționale de chirurgi, din 2010 (Grecia, Serbia, Macedonia, Croația, Arabia Saudită, Iordania, Liban, Bulgaria, Letonia, România etc.)
 Președintele celui de-al 23-lea Congres Internațional EAES

Distincții și acreditări
 Primul și singurul Chirurg de Excelență din România, în chirurgie metabolică și bariatrică, certificat de Surgical Review Corporation, SUA (2014)
 Primul și singurul Chirurg de Excelență din România, în chirurgie metabolică și bariatrică, certificat de EAC-BS, IFSO European Chapter (2011)
 Acreditare pentru chirurgie bariatrică (2002)
 Acreditare în chirurgie laparoscopică din partea "The French Society of Digestive Surgery - Laparoscopic Techniques" (1996)
 Acreditare națională pentru chirurgie laparoscopică și toracică (1995)

Premii naționale și internaționale
 Premiul "Iuliu Hațieganu" al Academiei Române pentru lucrarea "Atlas de chirurgie minim invaziva. Tehnici avansate - Minimally Invasive Surgery Atlas. Advanced Techniques" Atlas și CD, Ed. Celsius, Bucuresti, 2000, sub redacția I. Popescu, C. Dragomirescu
 Premiul pentru rezultate profesionale deosebite obținute în anul 2006 în specialiteatea chirurgie - "Best Surgeon", Gala Premiilor de Excelență Medic.ro, ediția a III-a - 2006
 Premiul "Best Poster" în cadrul EAES - 2009
 Diplomă de Excelență acordată de UMF "Carol Davila" pentru prezentarea "Tumoră Renală Stânga la Pacient cu Obezitate Morbida- Abord laparoscopic" - Octombrie 2011
 Premiul "Cel mai performant management medical privat" - Gala Sănătății, 2011
 Premiul III acordat de Societatea Română de Cardiologie în cadrul "Young Investigator Session" - M. E. Iancu, C. A. Copaescu, M. Serban, C. Ginghina - "Reversibilitatea disfuncției diastolice la obezi după scăderea ponderală prin gastrectomie longitudinală" - al 51-lea Congres Național de Cardiologie - Sinaia, 4-6 octombrie 2012
 Premiul "Antreprenorul Anului" - primit la Gala Premiilor de Excelență în Resurse Umane, ediția a 4-a, 2012
 Medalia "Dan Setlacec - Profesor de Chirurgie" - martie 2014
 Premiul pentru cel mai bun management al unui spital privat în 2014, în cadrul Galei Jurnalului Românesc de Management în Sănătate - 3 aprilie 2015

Membru în asociații și organizații
 Membru al Adunării Generale a Colegiului Medicilor din România - 2011-2015, 2016-prezent
 Membrul al Consiliului General al Colegiului Medicilor din București - din 2016
 Secretarul General al ARCE - 2005-2015, Președinge al ARCE - 2015-2017 și președinte ales între 2017-2019
 Membru al Comitetului EAES pentru Educație și Formare - 2011-2015
 Președinte al celui de-al 23-lea Congres Internațional EAES
 Membru al Comitetului de Excelență în Managementul Chirurgiei Bariatrice și Metabolice pentru Acreditările EAC-BS - din 2012
 Membru al Comitetului UEG pentru Educație și Formare (reprezentând EAES) - din 2015
 Membru al Comitetului de Comunicare din cadrul filialei europene a IFSO - din 2015
 Evaluator și referent pentru specializările de chirurgie a obezității, ale tehnicilor colorectale și a endoscopiei chirurgicale - Acta Endocrinologica, Chirurgia
 Instructor formator pentru Europa de Est, Orientul Mijlociu și Asia pentru proceduri laparoscopice colorectale, bariatrice și pentru hernii
 Membru al Comitetului pentru Educație și Formare din cadrul "United European Gastroenterology" (UEG) - din 2015
 Membru al Societății Române de Chirurgie - din 1994
 Membru co-fondator al Asociației Române de Chirurgie Endoscopică - din 2002
 Secretar General - 2006-2013
 Președinte Ales - 2013-2015
 Președinte al celui de-al 8-lea Congres ARCE
 Președinte al ARCE - 2015-2017
 Membru co-fondator al Asociației Române de Chirurgie Bariatrică - din 2006
 Administrator și membru co-fondator al Fundației pentru Chirurgie Laparoscopică și Toracoscopică - din 1999
 Membru al Federației Internaționale a Chirurgiei Obezității - IFSO - din 2005
 Membru al Asociației Europene a Chirurgiei Endoscopice - EAES - din 2000
 Membru al grupului NOTES - 2008-2009
 Membru și președinte al membrilor apartenenți - Comitetului pentru Educație și Formare al EAES - 2011-2015
 Președintele celui de-al 23-lea Congres EAES
 Membru al Societății Europene a Endoscopiei Gastrointestinale (ESGE) - din 2007
 Membru al Asociației Internaționale a Chirurgilor Gastroenterologi și Oncologi (IASGO) - din 2000
 Membru al Societății Europene pentru Nutriție Clinică și Metabolism (ESPEN) - din 2006
 Membru al grupului European Digestive Surgery - din 1996
 Membru co-fondator al Asociației pentru Suportul Pacienților Obezi - din 2009
 Membru al Societății pentru Tehnologie și Inovație Medicală (SMIT E.V.) - din 2009
 Membru co-fondator al Societății Est-Europene pentru Chirurgie Robotică (SEERSS) - din 2010
 Membru al Societății Americane pentru Chirurgie Metabloică și Bariatrică (ASMBS) - din 2010
 Membru onorific al Societății Sârbești de Chirurgie - din 2010
 Membru în Comitetul Clubului Internațional al Bariatriei (IBC) - din 2012
 Membru fondator al Societății Române de ColoPproctologie (SRCP) - din 2012 și Membru de Onoare din 2016
 Membru al Societății Europene de ColoProctologie (ESCP) - din 2012
 Membru al Societății Române pentru Diabet, Nutriție și Boli Metabolice - din 2015

Proiecte de cercetare
 Optimizarea actului medical prin abordarea litiazei veziculare prin chirurgie laparoscopică, contract cu Academia Română - The optimization of the medical care by laparoscopic surgery for gallstones approach, contract with The Romanian Academy (1995-1996) - C. Copăescu, Cercetător
 Optimizarea tratamentului defectelor parietale prin chirurgie laparoscopică cu utilizarea de plase colagenate, contract cu Academia Română - The optimization of the treatment of the parietal defects by laparoscopic surgery with collagen nets, contract with The Romanian Academy (1997-1998) - C. Copaescu, Cercetător
 Cancerul colorectal - Studii clinice, anatomopatologice și de biologie moleculară - Colorectal cancer - clinical, anatomopathological and molecular biology studies - Coordonator de Program, VIASAN: Universitatea din București (2003-2004)
 Cercetări privind realizarea de echipamente opticomecanice, optoelectronice și mecanice destinate investigării și chirurgiei mininvazive aplicate la organele umane din cavitatea toracică și abdominală, cercetător prin contract cu Institutului de cercetare-dezvoltare pentru industria optică  - Research regarding optomechanical, optoelectronical and mechanical equipment for the investigation of minimally invasive surgery for thoracic and abdominal cavity human organs, contract with the Optical Industry Research and Development Institute - "PROOPTICA" S.A. (1999-2000) - C. Copăescu, Cercetător
 Medicina Mileniului III: Utilizarea Tehnicilor Endoscopice În Microchirurgia Reconstructivă - The IIIrd Millenium Medicine: Using of the Endoscopic Techniques in Reconstructive Microsurgery (Acronim: ENDOMICROREC) - În parteneriat cu UMF "Victor Babeș", Timișoara și UMF "Carol Davila", București (2006-2009) - C. Copăescu, Cercetător
 Rolul Lipidelor Membranare În Răspunsul Celulelor Tumorale La Tratament Citostatic - The Role of the Membrane Lipids in the Response of the Tumoral Cells in Cytostatic Treatment (LIPTUM) - În parteneriat cu Centrul Internațional pentru Biodinamică - C. Copăescu, Cercetător
 Factori predictivi ai răspunsului serologic, imagistic, imunohistochimic și histologic hepatic la pacienții cu obezitate morbidă și ficat gras nonalcoolic supuși chirurgiei bariatrice - Predictive factors of the serologic, imagistic, immunohistochemical and histologically hepatic in patients with morbid obesity and fatty nonalcoholic liver who underwent bariatric surgery - (BAROFAT) (2008-2012) - Coordonator Proiect - Dr. Becheanu, IC Fundeni, Manager Proiect în cadrul Spitalului Sf. Ioan (partner 2) – C. Copăescu
 Integrarea Particularităților Genetice Și Clinico-Biologice Într-un Aloritm Decizional Asisitat Informatic pentru Diagnosticul și Tratamentul Obezității - Genetic and Clinical-Biological Particularities Integration in an Informatic Assisted Decisional Algorithm for the Obesity Diagnosis and Treatment - (GENOBINT) - Coordonator Proiect - UMF "Carol Davila" Dr. Sârbu, Spitalul Elias (2008-2012), Manager Proiect, Spitalul Sf. Ioan (partner 3) – C. Copăescu
 Noi perspective în abordarea clinică, anatomopatologică și moleculară a unor cancere epiteliale cu susceptibilitate familială - New perspectives in the clinical, anatomopathological and molecular approach of some epithelial cancers with familial susceptibility - (2008-2012) - Coordonator Proiect, Valeria Tica, Universitatea București, Baza de Cercetare cu Utilizatori Multipli - Biologie Moleculară - Manager Proiect, Spitalul Sf. Ioan (partener 1) - C. Copăescu
 Trial clinic HELSIN PALO-04-06 Study (2006) - C. Copăescu - Investigator Principal
 "Tantalus for the treatment of patients with Type II Diabetus Mellitus" – C. Copăescu - Investigator Principal (2010-2011)
 CREDOR (Collaborative Romanian Efforts for Diabetes an Obesity Retrench) finanțat de Ministerul Educației și Spitalul Ponderas. Coordonator - Cătălin Copăescu. Parteneri: Spitalul Ponderas, Institutul Național de Diabet, Nutriție și Boli Metabolice "Prof. Dr. N. Paulescu" București, Institutul de Biologie și Patologie Celulară "Nicoale Simionescu" și  Universitatea de Medicină și Farmacie "Carol Davila"
 (GEMINI) Bypass Gastro-Enteric pentru Pacienții Obezi cu Diabet, Bazat pe Intervenții Endoscopice Mininvazive - P1 Cătălin Copăescu. CO - UMF Craiova, P1 - Universitatea din Craiova, P2 - Spitalul Delta București, P2 - Tg. Mureș

Publicații și evenimente
Primul Simpozion Național de Chirurgie Bariatrică a fost creat de Dr. Copăescu în 2009. Acest eveniment continuă să se desfășoare anual, până în prezent.

Dr. Cătălin Copăescu a publicat 23 de referate originale și este autor și coautor a multiple capitole distincte în tratate de chirurgie.

Autor
 C. Copăescu, C. Dragomirescu - "Tratamentul laparoscopic al bolii de reflux gastroesofagian - The Laparoscopic Treatment of the Gastroesophageal Reflux Disease", C. Dragomirescu, I. Popescu "Actualități în Chirurgie", Pag. 92-102, 1998, Editura Celsius
 C. Copăescu CD "Atlas de chirurgie minim invaziva - Atlas of Minimally Invasive Surgery", Editor C. Dragomirescu, I. Popescu, Ed. Academiei Române, București, 2000
 C. Copăescu - "Histerectomie Laparoscopică, Chirurgie Laparoscopică Ginecologică - Principii și Tehnici - Laparoscopic Hysterectomy, Laparoscopic Gynecologic Surgery - Principles and Techniques" - sub redacția G. Peltecu, 2000
 C. Copăescu, R. Munteanu, C. Dragomirescu - "Echipament și Instrumentar - Medical Equipment and Instruments", sub redacția G. Peltecu - "Chirurgie Laparoscopică Ginecologică - Principii și Tehnici - Laparoscopic Gynecologic Surgery - Principles and Techniques", Ed. Bic All, 2001
 C. Copăescu, "Patologia Chirurgicală a Glandelor Suprarenale - Adrhenal Glands Surgical Pathology" în "Tratat de patologie chirurgicală - Book of Surgical Pathology" ,sub redacția N. Angelescu, Editura Medicală, București, 2003
 C. Copăescu, "Patologia Chirurgicală a Suprarenalei - Adrenal Gland Surgical Pathology" în "Tratat de patologie chirurgicală - Book of Surgical Pathology", sub redacția I. Popescu, Editura Academiei Române, 2008
 C. Copăescu - "Chirurgia laparoscopică a Obezității morbide - Laparoscopic Surgery of Morbid Obesity", Editura Medicală, București, 2011
 C. Copăescu - "Chirurgia Adrenală Laparoscopică - Laparoscopic Adrenal Surgery", Atlas of Surgery, Editura Celsius, 2011
 C. Copăescu - "Fundoplicătura Nissen pe cale laparoscopică - Laparoscopic Nissen Fundoplication", Enciclopedia de Chirurgie, Anul 6, Vol. 1 A-B, 2011
 C. Copăescu - "Suprarenalectomia laparoscopică - Laparoscopic Suprarenalectomy", Enciclopedia de Chirurgie, Anul 6, Vol. 2 A-B, 2011
 C. Copăescu - "Tratamentul Laparoscopic al Bolii de Reflux Gastro Esofagian - Laparoscopic Treatment of Gastro Esophageal Reflux Disease", Enciclopedia de Chirurgie, Editura Celsius, 2011
 C. Copăescu - "Gastrectomie Longitudinală Laparoscopică - Laparoscopic Sleeve Gastrectomy", Enciclopedia de Chirurgie, Editura Celsius, 2012
 C. Copăescu - "Bypass Gastric Laparoscopic - Laparoscopic Gastric Bypass", Enciclopedia de Chirurgie, Editura Celsius, 2012
 C. Copăescu - "Repararea Laparoscopică a Herniilor - TEP - Laparoscopic Hernia Repair - TEP", Enciclopedia de Chirurgie, Editura Celsius, 2012
 C. Copăescu - "Miomectomie Laparoscopică - Laparoscopic Myomectomy", Enciclopedia de Chirurgie, Editura Celsius, 2013
 C. Copăescu - "Chirurgia Bariatrică - Bariatric Surgery", în Chirurgie, C.Ciuce et al., 2013 (în presă)
 C. Copăescu - "Duodenal Switch Laparoscopic - Laparoscopic Duodenal Switch", EAES, Manual, 2015
 C. Copăescu, Maura Priboi - "Boala de Reflux Gastro Esofagian", capitol în cartea "Tratat de Patologie Chirurgicală", coordonatori Irinel Popescu, Constantin Ciuce, Editura Academiei Române, 2015
 C. Copăescu, Bogdan Smeu "Obezitatea Morbidă", capitol în cartea "Tratat de Patologie Chirurgicală", coordonatori Irinel Popescu,Constantin Ciuce, Editura Acadedmiei Române, 2015

Coautor
 C. Dragomirescu, M. Litescu, C. Copăescu – "Chirurgia mininvazivă videoendoscopică a sistemului endocrin - Minimally invasive videoendoscopic surgery of the endocrine system", C. Dragomirescu, I. Popescu, Actualități în Chirurgie - Actualities in Surgery
 N. Iordache, C. Copăescu, M. Litescu - "Obezitatea morbidă - Morbid Obesity" în "Tratat de patologie chirurgicală - Book of Surgical Pathology" sub redacția I. Popescu, Editura Academiei Române, 2008
 Surlin V., C. Copăescu, Săftoiu A. - "An Update to Surgical Management of Inflammatory Bowel Diseases". Capitol în cartea "Inflammatory Bowel Disease" editată de Imre Szabo, ISBN 978-953-51-0879-5, Publicată: 5 decembrie 2012, Publicată online: 5 decembrie 2012, Publicată în ediție print: decembrie 2012
 Victor Tomulescu, Cătălin Copăescu - "Litiaza Biliară", p. 624-642 - Capitol în cartea "Tratat de Chirurgie Biliopancreatică și Transplant Hepatic", coordonator Irinel Popescu, Editura Acadedmiei Române, 2016

Peer Reviewer
 Chirurgia Obezității (Obesity Surgery) - ISSN: 0960-8923 (Print), 1708-0428 (Online) – Factor de impact 3.102 (2012)
 Endoscopia Chirurgicală (Surgical Endoscopy) - ISSN: 0930-2794 (Print), 1432-2218 (Online) – Factor de impact 4.013
 Tehnici în Coloproctologie (Techniques in Coloproctology) - ISSN: 1123-6337 (Print), 1128-045X (Online) – Factor de impact 1.288
 Acta Endocrinologica - ISSN: 843-066X - Factor de impact 0.183
 Chirurgia - ISSN: 1221-9118 (Print), 1842–368X (Online) - Factor de impact ISI 2012: 0.777
 Jurnalul Mondial al Gastroenterologiei (World Journal of Gastroenterology) - ISSN: 1007-9327 (Print), 2219-2840 (Online) - Factor de impact: 2.547 (2012)

Legături externe

Chirurgi români

Cătălin Copăescu


Coripe, İspanya'nın güneybatı köşesinde bulunan özerk bölge Endülüs'ün, Sevil eyaletine bağlı bulunan belediyesi. 2002 yılındaki sayıma göre nüfusu, 1.471'dir.

Sevilla'nın belediyeleri

Coripe


රාජය මූලය යනු, සාමුහික හෝ රජයේ කාර්යභාරයන්ද, එවැනි කාර්යභාරයන් නිර්මාණය කිරිම හා පරිපාළනයද, සලකා බලන ආර්ථීක විද්‍යවේ ක්ෂේත්‍රයකි. රජය හෝ සාමුහික සංවිධාන, කලයුත්තේ හා කරන්නේ කුමක්ද, හා මෙම කාර්යභාරයන් සඳහා ගෙවීම් කරන්නේ කෙසේද, යන ප්‍රශ්නවලට මෙම ක්ෂේත්‍රය බෙදනු ලැබේ. මෙය නිරතුරුව, පුළුල් (රාජය ආර්ථික විද්‍යව) හා පටු (රාජය මූලය) යන දෙයාකාරයෙන්ම හඳුන්වනු ලැබේ.

දළ විශ්ලේෂණය

රජයේ නියම කාර්යභාරය, රාජය මූලය විශ්ලේෂණය සඳහා ආරම්භයක් සපයයි. යම් යම් කොන්දේසි සංතෘප්ත වන්නේ නම්, පෞද්ගලික වෙළඳපල මගින් පුද්ගලයන් අතර භාණ්ඩ හා සේවා කාර්යක්ෂමව බෙදා හරිනු ඇත (අපතේ යාමක් සිදුනොවේය හා ආර්ථිකයේ ඵලදායී හැකියාවන් පුද්ගල රුචිකත්වයන් සමග ගැලපේය යන අර්ථයෙන්). කාර්යක්ෂම නිමවුමක් සැපයීමට පෞද්ගලික වෙළඳපලට හැකි වූයේ නම් හා ආදායම් ව්‍යාප්තිය නිරතුරුව සමාජයට පිළිගත හැකි ආකාරයේ නම්, එවිට රජයට සිදුකිරීමට කාර්යභාරයක් නොමැති වේ. කෙසේවුවද, බොහෝ සිද්ධීන් වලදී, පෞද්ගලික වෙළඳපල කාර්යක්ෂමතාවය සඳහා වන කොන්දේසි කඩවේ. උදාහරණයක් ලෙස; බොහෝ පුද්ගලයන්ට සමාන භාණ්ඩයක් එකම කාළයක් තුලදී පරිභෝජනය කල හැකිනම්, (සතුරන් නැත, බැහැර කල නොහැකි පරිභෝජනය) එවිට, එම භාණ්ඩයෙන් ඉතා සුළු ප්‍රමාණයක් පෞද්ගලික වෙළඳපල මගින් සපයනු ඇත. තරගකාරී නොවන පරිභෝජනය හෝ පොදු භාණ්ඩ සඳහා එක් උදාහරණයක් වන්නේ රාජය ආරක්ෂාවයි.

පෞද්ගලික වෙළඳපල මගින් භාණ්ඩ හා සේවා කාර්යක්ෂමව බෙදා නොහරින විට "වෙළඳපල අසමත්වීම්" ඇතිවේ. වෙළඳපල අසමත්වීම් පැවැතීම මගින් සාමුහිකව හෝ රාජය මට්ටමින් භාණ්ඩ හා සේවා බෙදාහැරීම සඳහා, කාර්යක්ෂම පදනමක් සපයයි. බාහිරතා, පොදු භාණ්ඩ, තොරතුරුමය වාසි, ශක්තිමත් පරිමානූකූල ඵල සහ ජාල ප්‍රථිවිපාක මගින් වෙළඳපල අසමත්වීම් ඇතිකරයි. රජයේ හෝ ස්වේච්ඡා සංවිධානයක් හරහා සිදුවන බෙදාහැරීම්, "රාජ්‍ය අසමත්වීම්" ලෙස හැඳින්වෙන වෙනත් අකාර්යක්ෂමතා වලට හේතුවේ.

පුළුල් උපකල්පන යටතේ, කාර්යක්ෂම විෂය පථය හා ක්‍රියාකාරකම් මට්ටම් පිළිබඳ රජයේ තීරණ, බදු ක්‍රමය නිර්මාණය කිරීම පිළිබඳ තීරණ වලින් කාර්යක්ෂමව වෙන්කල හැකිය. මේ දෘෂ්ඨියෙන් ගත් කල, රාජ්‍ය අංශයේ වැඩසටහන්, ශුද්ධ සමාජ ප්‍රථිලාභ (සමාජ ප්‍රථිලාභ - සමාජ පිරිවැය) (පිරිවැය - ප්‍රතිලාභ විශ්ලේෂණය) උපරිම කිරීම සඳහා නිර්මාණය කල යුතු අතර, ඉන්පසු මෙ‍ම වියදම් සඳහා ගෙවිය යුතු ආදායම්, ආර්ථික ක්‍රියාකාරකම් විකෘතිකිරීම මගින් ඇතිකරන, අඩුම කාර්යක්ෂම හානි ඇතිකරන බදු ක්‍රමයක්, මගින් ඉහල නැංවිය යුතුය. ප්‍රායෝගිකව රාජ්‍ය අයවැය සකස්කිරීම සැලකිය යුතු තරම් සංකීර්ණ වන අතර නිරතුරුව එමගින් අකාර්යක්ෂම භාවිතයන් ඇතිකරයි.

ණයගැනීම්, බදු සඳහා ආදේශකයකට වඩා, එය බදු බර කාළය තුල බෙදා හරින ක්‍රමයක් වන නමුත්, රජයට ණය ගැනීම් මගින් වියදම් පියවිය හැකිය. හිඟය යනු රජයේ වියදම් හා ආදායම් අතර පරතරයයි. යම් කාළයක් තුල හිඟය සමුච්චිතකරණය මුළු රාජ්‍ය ණය වේ. හිඟය පියවීම මගින් රජයට, කාළය පුරා බදු ප්‍රතිවිපාකය බෙදාහැරීමට ඉඩ ලබා දෙන අතර, එමගින් රජයට වැදගත් ෆිස්කල් ප්‍රතිපත්ති උපකරණයක්ද ලබා දෙයි. හිඟය මගින් අනුපාප්තික රජයට ඇති කැමැත්ත අඩුකලහැකිය.
රාජ්‍ය මූල්‍ය, ආදායම් ව්‍යාප්තියේ හා සමාජ සමානාත්වයේ ගැටලුවලට බෙහෙවින් සම්බන්ධ වේ. සංක්‍රාම ගෙවීම හෝ ඉහල හා පහල ආදායම් ලබන කුටුම්භයන්ට වෙනස් ආකාර වලින් සලකනු ලබන බදු ක්‍රමයක් නිර්මාණය කිරීම, මගින් රජයකට ආදායම ප්‍රතිව්‍යාප්ත කිරීමට හැකිවේ.

රාජ්‍ය මූල්‍යයේ "පොදු තේරීම" ප්‍රවේශය මගින් ඡන්ද දායකයින්, දේශපාලකයින් හා පරිපාලන නිලධාරීන් කටයුතු කල යුත්තේ කෙසේද යන්නට වඩා සැබැවින්ම කටයුතු කරන්නේ කෙසේද යන්න පැහැදිලි කිරීමට උත්සාහ දරයි.

රාජය මූලය


Escalante, Kantabria, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin kuzey sahilinde Kantabria Denizi olarak da anılan Atlas Okyanusu'nun Fransa ile İspanya arasındaki bölümüne kıyısı bulunan, Kantabria otonom bölgesine bağlı belediye. Escalante, Kantabria belediyesinin nüfusu 2002 yılındaki nüfus sayımlarına göre 719 kişidir.

Kantabria'nın belediyeleri

Escalante, Kantabria


නිසග යකඩ ලෙසින්ද හැඳින්වෙන, භෞමික යකඩ යනු  ලෝපසක් ලෙසින් වෙනුවට, ලෝහමය ස්වරූපයකින් හමුවන, පෘථිවියෙහි සම්භාව වූ යකඩ වර්ගයකි. භෞමික යකඩ අතිශයින් විරල වන අතර, ලෝකය මත එක්  ප්‍රධාන තැන්පතුවක් පමණක් පිළිබඳ දන්නා අතර, එය  ග්‍රීන්ලන්තයෙහි පිහිටා ඇත.

භෞමික යකඩ


O SSh-36 (, de стальной шлем, stal'noy shlem, ) foi um capacete de combate de aço desenvolvido e usado pelo Exército Vermelho. Foi projetado por Aleksandr A. Shvartz e começou a ser produzido em 1936. Seu grande aro frontal e largos alargamentos sobre as orelhas forneceram boa proteção para o usuário. O M35 alemão, introduzido um ano antes do SSh-36 russo, serviu de modelo para o desenvolvimento do SSh-36. O SSh-36 também foi equipado com uma crista na parte superior, que permitia a ventilação. Houve também alegações apócrifas de que a crista foi projetada para desviar golpes de sabre.

Os primeiros SSh-36 eram feitos com forros de couro frágeis. Devido à falta de confiabilidade desses primeiros modelos contendo forros de couro, variações posteriores foram introduzidas com forros de tecido. Problemas semelhantes também foram encontrados com as primeiras tiras de couro, de modo que as tiras de couro também foram eliminadas em favor dos modelos de tecido. Ao longo de sua produção foram produzidos quatro tamanhos: pequeno, médio, grande e extra grande.

O SSh-36 foi usado por soldados soviéticos em várias campanhas do final dos anos 1930 e início dos anos 1940, incluindo a campanha Khalkin Gol contra os japoneses em 1939 (dando-lhe o apelido de "Khalkingolka"), a Guerra de Inverno Finlandesa de 1939-1940, a invasão da Polônia em 1939, as invasões de 1940 dos estados bálticos e da Bessarábia, e na Segunda Guerra Mundial, ou como é conhecida na Rússia, a Grande Guerra Patriótica. Também foi distribuído aos soldados republicanos da Guerra Civil Espanhola em conjunto com o apoio soviético ao governo espanhol.

A produção do SSh-36 terminou em 1941, e hoje é um item raro e caro para seus colecionadores.

Referências

Equipamentos militares de 1930-1939
Introduções em 1936
Exército Soviético
União Soviética
União Soviética na Segunda Guerra Mundial
Forças armadas da União Soviética

SSh-36


Charles Vincent Emerson Starrett (* 26. Oktober 1886 in Toronto/Ontario; † 5. Januar 1974 in Chicago/Illinois) war ein kanadisch-US-amerikanischer Journalist, Essayist, Schriftsteller und Bibliophiler.

Leben
Vincent Starrett war der älteste der vier Söhne von Robert Polk Starrett und Margaret Deniston Starrett (geborene Young). Die Familie verließ Ende der 1890er Jahre Toronto und zog nach Chicago. Vincent Starrett besuchte dort die John Marshall High School, verließ diese zwei Monate vor dem Abschluss und begann 1906 seine journalistische Tätigkeit als Nachwuchsreporter bei der Chicago Inter Ocean. Zwei Jahre später wechselte Starrett als Kriminalreporter zur Chicago Daily News, für die er später auch als Kolumnist arbeitete. 1914 ging er als politischer Korrespondent in das Washingtoner Büro. Die dortige Redaktion entsandte ihn als Kriegskorrespondent nach Mexiko, um über den Kampf Pancho Villas gegen die Diktatur Porfirio Díaz zu berichten. 1917 verließ er die Zeitung, um sich der Schriftstellerei vollzeitig zu widmen und veröffentlichte noch im gleichen Jahr sein erstes Werk The Mystery of Sam Houston. Bis 1930 verfasste er viele Geschichten für Pulp-Magazine und schrieb rund 30 Jahre lang Buchrezensionen für die Chicago Tribune, von denen ein großer Teil in seinem Buch Books Alive in 1940 erschien.

1912 ergab sich für Starrett die Gelegenheit zu einem Interview mit Sir Arthur Conan Doyle, mit dem er über dessen wichtigsten Protagonisten Sherlock Holmes reden wollte. Seit dieser Zeit war Starrett ein uneingeschränkter Bewunderer von Doyle und Holmes. 1920 veröffentlichte er seine erfolgreiche Sherlock-Holmes-Pastiche The Unique Hamlet: A Hitherto Unchronicled Adventure of Mr. Sherlock Holmes. Sein bekanntestes Werk wurde die imaginäre Biografie Holmes The Private Life of Sherlock Holmes, die 1933 erschien.

Im Dezember 1934 gründete Christopher Morely gemeinsam mit Vincent Starrett und weiteren Anhängern von Doyle und Holmes die bis heute bekannten Baker Street Irregulars (BSI), die sich mit Dutzenden ihrer Vereinigungen, so genannten Sherlockian Scion Societies, ausbreiteten. Die dritte Niederlassung der BSI gründete Starrett 1943 in Chicago gemeinsam mit Charles Collins von der Chicago Tribune, dem Leiter der Newberry Library in Chicago Stanley Pargellis und Horace Bridges. Sie nannten ihre Vereinigung nach Doyles drittem Roman The Hound of the Baskervilles (dt. Der Hund der Baskervilles).

Vincent Starrett starb 1974 mittellos. Erst zu seinem 100. Geburtstag, am 26. Oktober 1986, spendeten Freunde einen Gedenkstein für sein Grab auf dem Graceland-Friedhof in Chicago. Deutsche Übersetzungen seiner Werke liegen nicht vor.

Auszeichnungen/ Ehrungen
 1958 Grand Master Award, die höchste Auszeichnung der Mystery Writers of America (MWA) für besondere Leistungen im Krimi-Genre und gleich bleibend hohe Qualität seiner Werke

David Lehman, Autor und Lehrer an der New Yorker Universität The New School, Begründer und Hauptherausgeber der Anthologie-Serie The Best American Poetry, erstellte eine in verschiedene Kategorien und 159 Titel umfassende Liste der wichtigsten, die Entwicklung der Kriminalliteratur beeinflussenden Werke zusammen. Vincent Starrett findet sich dort mit seiner imaginären Biografie The Private Life of Sherlock Holmes in der Kategorie Resource Books.

In Ellery Queens "Queen's Quorum" der 106 bedeutendsten Sammlungen von Kurzgeschichten des Krimi-Genres verewigt sich Starrett für das Jahr 1920 mit seiner Geschichte The Unique Hamlet: A Hitherto Unchronicled Adventure of Mr. Sherlock Holmes.

Der bekannte Rezensent, Englisch-Professor und zweimalige Gewinner des Edgar Allan Poe Awards – Kategorie Beste Literaturkritik der Mystery Writers of America (MWA) James Sandoe, veröffentlichte in seiner "Honor Roll of Crime Fiction" 217 der bedeutendsten Werke des Krimi-Genres zwischen 1841 und 1945. Starret findet sich dort gleich dreifach: 1928 als Herausgeber für die Anthologie Fourteen Great Detective Stories, in 1936 für seinen Roman Midnight and Percy Jones und ebenso als Herausgeber für die Anthologie World's Great Spy Stories in 1944.

Werke

Romane
 1928 Seaports in the Moon
 1929 Murder on "B" Deck
 1931 Dead Man Inside
 1932 The End of Mr. Garment
 1934 Recipe for Murder
 1935 The Great Hotel Murder
 1936 Midnight and Percy Jones
 1937 The Laughing Buddha

Novellen/ Kurzgeschichten/ Essays/ Anthologien
 1918 Estrays
 1919 The Escape of Alice: A Christmas Fantasy
 1920 The Unique Hamlet: A Hitherto Unchronicled Adventure of Mr. Sherlock Holmes
 1920 Footsteps of Fear. In: Black Mask, April 1920
 1922 Ebony Flame
 1923 Buried Caesars. Essays in Literary Appreciation
 1924 Coffins For Two
 1927 The Other Woman. In: Real Detective Tales & Mystery Stories, April/Mai 1927
 1927 The Eleventh Juror. In: Real Detective Tales & Mystery Stories, August 1927
 1928 Fourteen Great Detective Stories
 1930 The Blue Door: Murder, Mystery, Detection
 1930 All about Mother Goose
 1932 Enter Mr. Sherlock Holmes. In: The Atlantic monthly, Juli 1932
 1935 Snow for Christmas
 1935 The Great Hotel Murder
 1938 Persons from Porlock and Other Interruptions
 1943 Murder at the Opera. In: Ellery Queen (Hrsg.): The Female of the Species; the Great Women Detectives and Criminals
 1943 Autolycus in Limbo
 1944 The Adventures of the Acephalous Agronomist
 1944 The Casebook of Jimmie Lavender
 1944 The Dog That Spoke French
 1945 World's Great Spy Stories
 1947 Books and Bipeds
 1949 Eighteen Steps. In: Horror and Honicide. Checkerbooks 5, 1949
 1965 The Tattooed Man. In: Vincent Starrett (Hrsg.): The Quick and the Dad

Biografien/ Bibliografien
 1917 The Mystery of Sam Houston
 1918 Arthur Machen: A Novelist of Ecstasy and Sin
 1919 In Praise of Stevenson
 1920 Ambrose Bierce
 1921 The Mystery Stories of J.S. Fletcher
 1923 Stephen Crane
 1924 The Inn of Aberhuern: A Stevensonian Research
 1927 One Who Knew Poe
 1928 The Great God Mencken
 1933 The Private Life of Sherlock Holmes

Sonstige
 1940 221B: Studies in Sherlock Holmes
 1940 Books Alive
 1942 Bookman's Holiday
 195? The Great All-Star Animal League Ball Game

Film
 1927 Wanted: A Coward, Regie: Roy Clements; Drehbuch und Geschichte: Vincent Starrett
 1935 The Great Hotel Murder, nach dem Roman Recipe for Murder. Regie: Eugene Forde (dt. Mord im Grand Hotel)

Weblinks

 Umfangreiche Details zum Leben von Vincent Starrett Teil 1, Teil 2 und Teil 3 (englisch, abgerufen am 13. Februar 2012)
 Kurzbiografie mit vielen Links der  Northern Illinois University  (englisch, abgerufen am 10. Februar 2012)

Anmerkungen/ Nachweise

Autor
Journalist (Vereinigte Staaten)
Literatur (Englisch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Roman, Epik
Essay
Kriminalliteratur
Kanadier
Geboren 1886
Gestorben 1974
Mann

Vincent Starrett


Markéta Vondroušová (født 28. juni 1999 i Sokolov, Tjekkiet) er en professionel kvindelig tennisspiller fra Tjekkiet.

I 2023 vandt Vondroušová Wimbledon-mesterskabet i damesingle.

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra Tjekkiet
Personer fra Sokolov
Tennisspillere ved sommer-OL 2020
Olympiske medaljevindere i tennis
Olympiske sølvmedaljevindere fra Tjekkiet
Medaljevindere ved sommer-OL 2020

Markéta Vondroušová


Denis Villeneuve  (; born October 3, 1967) is a Canadian filmmaker. He is a four-time recipient of the Canadian Screen Award (formerly Genie Award) for Best Direction, winning for Maelström in 2001, Polytechnique in 2009, Incendies in 2010 and Enemy in 2013. The first three of these films also won the Canadian Screen Award for Best Motion Picture, while the latter was awarded the prize for best Canadian film of the year by the Toronto Film Critics Association.

Internationally, he is known for directing several critically acclaimed films, including the thrillers Prisoners (2013) and Sicario (2015), as well as the science fiction films Arrival (2016) and Blade Runner 2049 (2017). For his work on Arrival, he received his first Academy Award nomination for Best Director. He was awarded the prize of Director of the Decade by the Hollywood Critics Association in December 2019.

His latest film, Dune (2021), based on Frank Herbert's novel of the same name, premiered at the 78th Venice International Film Festival; the film received critical acclaim, was a commercial success at the box office internationally, and is his highest grossing film to date, and earned him Academy Award nominations for Best Adapted Screenplay and Best Picture, with the film itself winning a leading six Oscars at the 94th Academy Awards.

In total, Villeneuve's films have grossed nearly $1.1 billion worldwide. His next film, Dune: Part Two (2024), is set to be released on March 15, 2024, by Warner Bros. Pictures.

Early life
Villeneuve was born on October 3, 1967, in the village of Gentilly in Bécancour, Quebec, to Nicole Demers, a homemaker, and Jean Villeneuve, a notary. He is the eldest of four siblings. His younger brother, Martin, also became a filmmaker.

Villeneuve attended the Séminaire Saint-Joseph de Trois-Rivières and later studied science at the Cégep de Trois-Rivières. He studied cinema at the Université du Québec à Montréal.

Career
Villeneuve began his career making short films and won Radio-Canada's youth film competition, La Course Europe-Asie, in 1991.
Villeneuve cites Stanley Kubrick, Alfred Hitchcock, the Coen Brothers, Paul Thomas Anderson and Steven Spielberg as his main cinematic influences.

August 32nd on Earth (1998), Villeneuve's feature film directorial debut, premiered in the Un Certain Regard section at the 1998 Cannes Film Festival. Alexis Martin won the Prix Jutra for Best Actor. The film was selected as the Canadian entry for the Best Foreign Language Film at the 71st Academy Awards, but was not nominated.

His second film, Maelström (2000), attracted further attention and screened at festivals worldwide, ultimately winning eight Jutra Awards and the award for Best Canadian Film from the Toronto International Film Festival. He followed that up with the controversial, but critically acclaimed black and white film Polytechnique (2009) about the shootings that occurred at the University of Montreal in 1989. The film premiered at the Cannes Film Festival and received numerous honours, including nine Genie Awards, becoming Villeneuve's first film to win the Genie (now known as a Canadian Screen Award) for Best Motion Picture.

Villeneuve's fourth film Incendies (2010) garnered critical acclaim when it premiered at the Venice and Toronto International Film Festivals in 2010. Incendies was subsequently chosen to represent Canada at the 83rd Academy Awards in the category of Best Foreign Language Film and was eventually nominated for the award, though it did not win. The film went on to win eight awards at the 31st Genie Awards, including Best Motion Picture, Best Direction, Best Actress (Lubna Azabal), Best Adapted Screenplay, Cinematography, Editing, Overall Sound, and Sound Editing. Incendies was chosen by The New York Times as one of the top 10 best films of that year.

In January 2011, he was selected by Variety as one of the top ten filmmakers to watch. Also in 2011, Villeneuve won the National Arts Centre Award.

Villeneuve followed Incendies with the crime thriller film Prisoners, starring Hugh Jackman and Jake Gyllenhaal. The film screened at festivals across the globe, won several awards, and was nominated for the Academy Award for Best Cinematography in 2014.

Following Incendies and Prisoners, Villeneuve won Best Director for his sixth film, the psychological thriller Enemy (2014), at the 2nd Canadian Screen Awards. The film was awarded the $100,000 cash prize for best Canadian film of the year by the Toronto Film Critics Association in 2015.

Later that year, Villeneuve directed the crime thriller film Sicario, scripted by Taylor Sheridan, and starring Emily Blunt, Benicio del Toro, Daniel Kaluuya, and Josh Brolin. The film competed for the Palme d'Or at the 2015 Cannes Film Festival, though it did not win. It screened at the Toronto International Film Festival in 2015 and went on to gross nearly $80 million worldwide.

Villeneuve subsequently directed his eighth film, Arrival (2016), based on the short story Story of Your Life by author Ted Chiang, from an adapted script by Eric Heisserer, with Amy Adams and Jeremy Renner starring. Principal photography began on June 7, 2015, in Montreal, and the film was released in 2016. Arrival grossed $203 million worldwide and received critical acclaim, specifically for Adams's performance, Villeneuve's direction, and the film's exploration of communicating with extraterrestrial intelligence. Arrival appeared on numerous critics' best films of the year lists, and was selected by the American Film Institute as one of ten films of the year. It received eight nominations at the 89th Academy Awards, including Best Picture, Best Director, and Best Adapted Screenplay, ultimately winning one award for Best Sound Editing. It was also awarded the Ray Bradbury Award for Outstanding Dramatic Presentation and the Hugo Award for Best Dramatic Presentation in 2017.

In February 2015, it was announced that Villeneuve would direct Blade Runner 2049, the sequel to Ridley Scott's Blade Runner (1982). Scott served as the film's executive producer on behalf of Warner Bros. It was released on October 6, 2017, to critical acclaim and middling box office returns. David Ehrlich of IndieWire wrote, "Few filmmakers of the 21st century have risen to prominence and prestige with the forcefulness of Blade Runner 2049 director Denis Villeneuve, whose seemingly unstoppable career has been bolstered by a steady balance of critical respect and commercial success. In fact, Christopher Nolan is the only other person who comes to mind, and the similarities between the two of them are hard to ignore."

In December 2016, it was announced Villeneuve would direct Dune, a new adaptation of the 1965 novel for Legendary Pictures with Villeneuve, Eric Roth, and Jon Spaihts writing the screenplay. Timothée Chalamet, Rebecca Ferguson, Oscar Isaac, Stellan Skarsgård, Jason Momoa and Zendaya starred in the film. The film was released on October 22, 2021, by Warner Bros. Pictures to critical acclaim and has become his highest-grossing film to date. A sequel, Dune: Part Two, was greenlit and scheduled for release on March 15, 2024.

Villeneuve is also attached to direct a historical drama about Cleopatra for Sony Pictures and an adaptation of Arthur C. Clarkes science fiction novel Rendezvous with Rama for Alcon Entertainment.

Personal life
Villeneuve is married to Tanya Lapointe, a journalist and filmmaker, and he has three children from a previous relationship. His daughter Salomé Villeneuve is also a filmmaker, whose debut short film III premiered at the 2022 Venice Film Festival.

Previously, Villeneuve had a relationship with Macha Grenon.

His younger brother, Martin Villeneuve, is also a filmmaker.

Filmography

Feature films

Short films

Television

Frequent collaborators

Reception

Accolades

Honours

References

External links

1967 births
Best Director AACTA International Award winners
Best Director Genie and Canadian Screen Award winners
Best Director Jutra and Iris Award winners
Best Screenplay Genie and Canadian Screen Award winners
Canadian male screenwriters
20th-century Canadian screenwriters
Canadian screenwriters in French
Directors of Genie and Canadian Screen Award winners for Best Live Action Short Drama
Film directors from Quebec
French-language film directors
French Quebecers
Hugo Award-winning writers
Knights of the National Order of Quebec
Living people
Nebula Award winners
Officers of the Order of Canada
People from Centre-du-Québec
Science fiction film directors
Members of the Royal Canadian Academy of Arts
Governor General's Award winners
20th-century Canadian male writers
21st-century Canadian screenwriters
21st-century Canadian male writers
Screenwriters from Quebec

Denis Villeneuve


George Granville Waldegrave,  baron Radstock ( - ) est un officier de marine britannique.

Biographie
Fils aîné de William Waldegrave (1er baron Radstock), il rejoint la Royal Navy en 1798 et gravit les échelons, devenant capitaine en 1807, contre-amiral en 1841, vice-amiral des Blancs en 1853 et des Rouges en 1855. Entre 1831 et 1837, il est aide de camp naval du roi Guillaume IV et de la reine Victoria de 1837 à 1841.

Le 7 août 1823, il épouse Esther Caroline Paget (1800-1874) et ils ont trois enfants :

 Granville Waldegrave (3e baron Radstock) (1833 - 1913)
 Catherine Esther (d. 1898), épouse Thomas Proctor-Beauchamp,  baronnet.
 Elizabeth Cornelia (morte célibataire, 1903)

Lord Radstock meurt en 1857 et est remplacé par son fils aîné. Il est enterré du côté ouest du cimetière de Highgate au-dessus du cercle du Liban.

Références

Liens externes

Amiral de la Royal Navy au XIXe siècle
Compagnon de l'ordre du Bain
Baron de la pairie d'Irlande
Personnalité inhumée au cimetière de Highgate
Décès en mai 1857
Naissance en septembre 1786
Membre de la Royal Navy pendant les guerres napoléoniennes
Décès à 70 ans

Granville Waldegrave (2e baron Radstock)


Un gyroïde est une surface minimale triple périodique infiniment connectée découverte en 1970 par .

Histoire et propriétés
Le gyroïde est l'unique membre intégré non trivial de la famille associée des surfaces de Schwarz P et D. Son angle d'association par rapport à la surface D est d'environ 38,01°. Le gyroïde est similaire au lidinoïde. Découvert en 1970 par le Alan Schoen, scientifique de la NASA. Shoen a donné une démonstration convaincante d'images de modèles plastiques complexes et calculé l'angle d'association, mais n'a pas fourni de preuve d'encastrement. Il a noté que le gyroïde ne contient ni symétries planes ni lignes droites. Karcher  a donné un traitement différent et plus contemporain de la surface en 1989 en utilisant la construction de surface conjuguée. En 1996, Große-Brauckmann et Wohlgemuth  ont prouvé qu'il est intégré, tandis qu'en 1997, Große-Brauckmann a fourni des variantes CMC ( courbure moyenne constante ) du gyroïde et a fait d'autres recherches sur les fractions volumiques des gyroïdes minimal et CMC.

Le gyroïde sépare l'espace en deux labyrinthes de passages opposés congruents. Le gyroïde a le groupe d'espace I4 1 32 (n° 214). Des canaux parcourent les labyrinthes gyroïdes dans les deux directions ; les passages émergent à des angles de 70,5 degrés par rapport à n'importe quel canal donné lorsqu'il est traversé, la direction dans laquelle ils le font tournent le long du canal, donnant lieu au nom de «gyroïde».

Le terme gyroïde fait référence à la famille associée de la surface de Schwarz P, mais le gyroïde existe dans plusieurs familles qui préservent diverses symétries de la surface.

La surface gyroïde peut être approchée trigonométriquement par une courte équation comme certaines autres surfaces minimales triplement périodiques :

Applications
Dans la nature, des structures gyroïdes auto-assemblées se retrouvent dans copolymères à blocs et certaines mésophases tensioactives ou lipidiques . Dans le diagramme de phase polymère, la phase gyroïde se situe entre les phases lamellaire et cylindrique. De telles structures polymères auto-assemblées ont trouvé des applications dans les supercondensateurs expérimentaux, les cellules solaires  et les membranes nanoporeuses. Les structures de la membrane gyroïde se trouvent parfois à l'intérieur des cellules. Les structures gyroïdes ont des bandes interdites photoniques qui en font des cristaux photoniques potentiels. Des cristaux photoniques gyroïdes simples ont été observés dans la coloration structurelle biologique comme les écailles d'ailes de papillon et les plumes d'oiseaux, inspirant des travaux sur les matériaux biomimétiques. Les membranes mitochondriales gyroïdes trouvées dans les cellules coniques rétiniennes de certaines espèces de musaraignes présentent une structure unique qui peut avoir une fonction optique.

En 2017, des chercheurs du MIT ont étudié la possibilité d'utiliser la forme gyroïde pour transformer des matériaux bidimensionnels, tels que le graphène, en un matériau structurel tridimensionnel à faible densité, mais à haute résistance à la traction.

Des chercheurs de l'Université de Cambridge ont montré le dépôt chimique en phase vapeur contrôlé de gyroïdes de graphène inférieurs à 60 nm. Ces structures entrelacées sont l'une des plus petites structures 3D de graphène autoportantes. Ils sont conducteurs, mécaniquement stables et facilement transférables, et présentent un intérêt pour une large gamme d'applications.

Le motif gyroïde a également été utilisé dans l'impression 3D pour des structures internes légères, en raison de sa grande résistance, combinée à la vitesse et à la facilité d'impression à l'aide d'une imprimante 3D FDM.

Notes et références

Liens externes

 Surfaces minimales triplement périodiques sur schoengeometry.com
 Gyroïde à MathWorld
 Image rotative de la période d'un gyroïde
 Le gyroïde au Virtual Minimal Surface Museum de Loomington

Surface minimale

Gyroïde


Dr. Andrew Stuart "Andy" Tanenbaum (d. 1944) işletim sistemleri ve bilgisayar ağları üzerine yazdığı kitaplarla ünlü bilgisayar profesörüdür.

Geliştirdiği ACK (Compiler Kit) ve Minix, Amoeba işletim sistemleri ile pek çok makalesi bulunmaktadır. İlgi alanları: bilgisayar ağları, işletim sistemleri, dağıtık sistemler. Halen Vrije Universite'si /Amsterdam'da çalışmalarına devam etmektedir.

Kitapları
 Modern Operating Systems, ISBN 0-13-031358-0
 Operating Systems: Design & Implementation, ISBN 0-13-638677-6
 Computer Networks, ISBN 0-13-066102-3
 Structured Computer Organization, ISBN 0-13-148521-0
 Distributed Systems: Principles and Paradigms, ISBN 0-13-088893-1

Dış bağlantılar
 Andrew S. Tanenbaum kişisel web sayfası

1944 doğumlular
New York doğumlular
Amerikalı liberteryenler
Association for Computing Machinery Fellow'ları
Massachusetts Teknoloji Enstitüsünde öğrenim görenler
Amerikalı bilgisayar bilimcileri
Yaşayan insanlar
Amerikalı siyasi yazarlar
Amerikalı teknoloji yazarları
Hollandalı bilgisayar bilimcileri
IEEE Fellow Üyeleri
Özgür yazılım geliştiricileri
Kaliforniya Üniversitesi, Berkeley'de öğrenim görenler
Çekirdek programcıları
VU University Amsterdam öğretim üyeleri

Andrew S. Tanenbaum


Johannes Timmermann (* 7. April 1929 in Rom; † 1. Mai 2012 in München) war ein deutscher Lehrer und Heimatforscher.

Werdegang
Timmermann besuchte das Staatsgymnasium in Dresden. Nach dem Abitur in Flensburg half er beim Aufbau der Deutschen Katholischen Jugend. Er studierte Philosophie, Theologie, Geschichte mit Sozialkunde und Germanistik und promovierte 1968 an der Philosophischen Fakultät der Universität München über Nachapostolisches Parusiedenken.

Neben seiner Tätigkeit als Lehrer forschte er an der Bayerischen Akademie der Wissenschaften und veröffentlichte zahlreiche Arbeiten. Für das Fernseh- und Hörfunkprogramm des Bayerischen Rundfunks war er Autor und Mitarbeiter.

Timmermann war Vorstandsmitglied und Archivar der Bürger-Sänger-Zunft München, die 1860 erstmals die später so genannte Bayernhymne öffentlich vortrug. Seit 1988 beschäftigte Timmermann sich intensiv mit der Entstehung der Bayernhymne. Dabei entdeckte er 1995 im Altbestand einer Gymnasialbibliothek die ursprünglichen Noten und Texte.

Er hinterließ 6 Kinder und 9 Enkel aus erster Ehe.

Ehrungen
 Verdienstkreuzes am Bande der Bundesrepublik Deutschland 2003
 2004 Preisträger der Bayerischen Volksstiftung
 Verfassungsmedaille des Bayerischen Landtages 2008
 Meistersinger der Münchner Bürger-Sänger-Zunft von 1840

Schriften
 50 Jahre Bayernhymne. In: Der Bayernspiegel. H. 1/2004, S. 28–31.
 Die Bayerische Verfassungsfeier 1862 in München: eine Symphonie der Religionen mit Hymnen der katholischen, evangelischen und jüdischen Staatsbürger. Strumberger, München 2005.

Literatur
 Carl Hans Engleitner: Abschied von Johannes Timmermann. Pädagoge, Didaktiker, Landeshistoriker. In: Der Bayernspiegel. H. 3/2012, S. 46 (Nekrolog).

Weblinks

 Bayernhymne vor 150 Jahre erstmals aufgeführt – Dr. Johannes Timmermann spricht in Peterswörth bei myheimat.de

Einzelnachweise

Heimatforscher (Bayern)
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Träger der Bayerischen Verfassungsmedaille in Silber
Person (München)
Deutscher
Geboren 1929
Gestorben 2012
Mann

Johannes Timmermann