Manchester City Centre is the central business district of Manchester, England, within the confines of Great Ancoats Street, A6042 Trinity Way, and A57(M) Mancunian Way, which collectively form an inner ring road. The City Centre ward had a population of 17,861 at the 2011 census.

Manchester city centre evolved from the civilian vicus of the Roman fort of Mamucium, on a sandstone bluff near the confluence of the rivers Medlock and Irwell. This became the township of Manchester during the Middle Ages, and was the site of the Peterloo Massacre of 1819. Manchester was granted city status in 1853, after the Industrial Revolution, from which the city centre emerged as the global centre of the cotton trade which encouraged its "splendidly imposing commercial architecture" during the Victorian era, such as the Royal Exchange, the Corn Exchange, the Free Trade Hall, and the Great Northern Warehouse. After the decline of the cotton trade and the Manchester Blitz, the city centre suffered economic decline during the mid-20th century, but the CIS Tower ranked as the tallest building in the UK when completed in 1962.

The city centre acts as the transport interchange for Greater Manchester and over 7 million people live within an hour's drive of it. The 1996 Manchester bombing provided the impetus for the redevelopment of the city centre and an upturn in retail, leisure, offices and urban living. The economy of the city centre is built primarily on retail and services, accounting for nearly 40% of Grade-A city centre office space outside London.

History

Manchester evolved from the civilian vicus associated with the Roman fort of Mamucium, which was established c. AD 79 on a sandstone bluff near the confluence of the rivers Medlock and Irwell, in a position defensible from the Brigantes. Once the Romans had abandoned Britain, the focus of settlement shifted to the confluence of the rivers Irwell and Irk. During the Dark Ages which followed – and persisted until the Norman Conquest – the settlement was in the territory of several different petty kingdoms. In the Middle Ages, what is now the city centre was the township of Manchester.

Manchester Castle – a medieval fortification, probably taking the form of a ringwork – was located on a bluff where the rivers Irk and Irwell meet. The castle was first mentioned in 1184 and recorded in 1215 as belonging to the barons of Manchester, the Grelley family. It has been described as "of no political or military importance". The Grelleys replaced the castle with a fortified manor house, which in turn was replaced by a college of priests (founded in 1421). In 1547 the college was dissolved and the property acquired by the Earl of Derby and early in the reign of King Charles II it was sold to the governors who had been appointed in the will of Humphrey Chetham. By royal charter in 1665 Chetham's Hospital was established and this became Chetham's School of Music.

Governance

Manchester city centre is part of the Manchester Central constituency, represented by Labour Co-op MP Lucy Powell.

The City Centre ward was divided in 2018 between two new wards, Deansgate and Piccadilly.

Geography

The city centre has variously been defined as those parts of the city within the Manchester Inner Ring Road, or else the entire area within Manchester's Inner Ring Road, thereby encompassing a part of the administratively separate City of Salford, and an area of Oxford Road to the south. Political and economic ties between the city centre and neighbouring Salford and Trafford have strengthened with the shift from town and district centres to metropolitan-level centres in England. Manchester city centre is the commercial heart of Greater Manchester and with adjoining parts of Salford and Trafford is defined as its Regional Centre for urban planning and public transport purposes.

There is little order due to the manner in which the city rapidly developed during the Industrial Revolution nor much agreement on the differing areas in Manchester city centre. However many areas and streets in the city centre have a distinctive character with identifiable clusters of industrial warehouses, civic buildings and modern developments. Many of these distinctive areas are covered in 14 city centre conservation areas which are defined by Manchester City Council.

Castlefield
Castlefield is an area in the extreme southwest between Deansgate and the River Irwell with the sites of the Roman fort and Liverpool Road Railway Station. It retains much of its industrial character and is the only Urban Heritage Park in the United Kingdom, and is marked by its mercantile 19th warehouses and adjoining wharfs which were used to transport goods from Manchester during the Manchester's industrial era. Today, Castlefield is quiet and noted for its waterside bars and pubs. Notable structures include Manchester Liverpool Road station which was the first inter-city railway station on the opening of the Liverpool and Manchester Railway in 1830. Today the station frontage remains and is Grade I listed, as is the adjoining 1830s warehouse. The structure now forms part of the Museum of Science and Industry (MOSI). For many years Castlefield was on a tentative list for UNESCO World Heritage Status for its industrial past – particularly in regards to the development of the canal as a mode of transportation and the railway.

Northern Quarter

The Northern Quarter is in the north east and is known as a hub for alternate and bohemian culture in Manchester. Previously the area was the retail heart of the city centre but with the opening of the Manchester Arndale in the 1970s patronage gradually dwindled and vacant buildings were commonplace. In the late 1980s the area was renamed as the Northern Quarter in the hope that the area would be reincarnated from the ground up. Following the boom of the late 90s and early 2000s the area has become a popular destination for shops, bars, restaurants and nightclub – many of which have an independent ethos.

Central Retail District

The opening of the Manchester Arndale in 1975 shifted the retail focus towards the area bounded by Market Street, Corporation Street, Withy Grove and High Street. Despite the Arndale's unpopularity with many critics, it has been described as an outstandingly successful shopping centre by visitor numbers and spending. Today the Arndale attracts 41 million visitors a year and is the largest city centre shopping centre in the United Kingdom.

The area has been extensively redeveloped after the IRA bomb of 1996 and contains Manchester Cathedral, Shambles Square, Exchange Square and Cathedral Gardens, as well as shopping streets Market Street and King Street. Since the bomb, Selfridges, Marks & Spencer and NEXT have opened dedicated large stores in the area. Not all shops are strictly in the retail area with many in Deansgate and King Street – a short walk from the area.

Spinningfields

Spinningfields is an area in the west adjoining the middle part of Deansgate and the main business district of the city centre. The proposal to create a designated central business district originated in 1997 when Allied London purchased a number of buildings around the John Rylands Library. Allied London executive Mike Ingall was convinced of the site's regeneration potential and Manchester City Council was keen to redevelop the city centre after the 1996 Manchester bombing. The development, named from a narrow street which ran westwards from Deansgate, is bounded by Bridge Street to the north, Quay Street to the south, Deansgate to the east, and the River Irwell to the west.

The area is noted for glazed, modern buildings – many of which are offices. In 2010, Spinningfields accounted for 35% of the city centre prime office space with 44 commercial organisation employing nearly 20,000 people. Notable buildings in the area include 1 The Avenue, 3 Hardman Street and the Civil Justice Centre – short-listed for the Stirling Prize and noted as a landmark building for its distinctive cantilevers. Future buildings include the Cotton Building and construction commenced in summer 2014 and will be completed by 2016. Construction on a new 90 metre office tower, 1 Spinningfields could also commence in 2015 after securing a pre-let in late 2014.

Aside from offices, Spinningfields was home to a number of high end retail units such as Armani and Mulberry. However, with the main retail district being on the opposite side of the city centre, these units struggled. In recent years the district has cultivated a far more successful image in the food and drink offering with a number of popular restaurants and bars in the area. Footfall, particularly in the evening after work hours, has increased, and revenue from retail and leisure in Spinningfields has risen from £10 million in 2008 to £50 million in 2014.

Piccadilly

Piccadilly is the transport interchange of the city centre with rail, tram and bus services all within a five-minute walk. The area is typically busy with pedestrians commuting to and from the city centre. The area is dominated by Piccadilly Gardens. It is the largest public square in the centre which was redeveloped in the early 2000s but not to a universally positive reception. For over 150 years Manchester Royal Infirmary was located on the site but closed in 1914. A few years after closure the hospital was demolished and public space was created with a landscaped garden set into the ground – hence the name. The area has a dedicated tram station and bus station which has over 20 stands. Most of the stands are located on the south-west side of the square with the rest on the north side.

Peter's Fields (Civic Quarter)

Peter's Fields, now known as St Peter's Square sits at the top of Oxford Road and Peter Street and extends east towards Princess Street. It is noted for its purpose as a civic area and includes important buildings and monuments such as Central Library, Midland Hotel, YMCA Building,  Manchester Town Hall and Town Hall Extension – all of which are listed. It is described by Manchester City Council as "perhaps the greatest collective accolade to Manchester's original modern heritage". The Square is famous for the Peterloo Massacre in 1819 when cavalry charged into a crowd of 60,000–80,000 that had gathered to demand the reform of parliamentary representation on what was previously fields – hence the name Peter's Fields. A monument to commemorate the nationally importantly event in the struggle for suffrage is expected to be commissioned for 2019 to mark the 200th anniversary of the massacre. In recent years, the square has been redeveloped with new high-rise office buildings, One St Peter's Square and Two St Peter's Square with further buildings approved for the derelict Odeon site and London Scottish House adjacent to the Midland Hotel. As part of the redevelopment, the Cenotaph was relocated outside Manchester Town Hall in 2014 and St Peter's Square tram stop was redeveloped with an additional platform and new configuration in 2016.

Chinatown

Chinatown is an area to the south of Piccadilly Gardens with many oriental restaurants and other facilities of a far eastern character. It is the second largest Chinatown in the United Kingdom and the third largest in Europe. The first settlers to arrive in the city came in the early 20th century; according to the BBC, "Many arrived alone and were engaged in what was seen as the traditional trade of laundries." Manchester's first Chinese restaurant, Ping Hong, opened on Mosley Street in 1948, on the eve of a Chinese immigration wave that would commence during the 1950s. Manchester did not have a significant Chinese population, reaching only about 2,000. However, after World War II, there were severe labour shortages, and in response, the government passed the British Nationality Act 1948, which allowed easier access into the country. Additionally, Hong Kong's rapid urbanisation meant that many farmers and traditional residents' homes were being destroyed by the urban sprawl, so many decided to migrate. The area's beginnings are rooted in the restaurant business, as many Chinese restaurants surfaced soon after the immigration boom. By the 1970s other Chinese businesses began to emerge, such as medicine shops, Chinese supermarkets, as well as financial and legal services, all serving the employees of the expanding number of Chinese restaurants in the area. The area has retained a far eastern character ever since and in 1987 a paifang archway was installed to as a gift to the Chinese community and to reflect the far eastern heritage of the area.

Canal Street

Canal Street, known as the Gay Village, is a part of the centre east of Portland Street and west of Whitworth Street through which runs the Rochdale Canal; it contains many bars, clubs and other facilities – many of which are focused towards the LGBT community. The area has long been associated with the gay community with links going back to the early 20th century when homosexuality was still illegal. During the industrial years the area was a red light district.

Demography

At the 2001 UK census, the political ward of "Central", which covers an area of , had a population of 11,689 with a population density of . While this was lower than the population density for the whole city (), the proportion of land dedicated to domestic buildings was lower in the ward than in the whole city (6.7% compared to 8.0%). There was a female-to-male ratio of 100 to 113, much higher than the 100 to 95 ratio for all England. Of those over 16 years old, 65.7% were single (never married), 13.7% married, and 8.7% divorced; this was significantly different from the national figures of 30.2% single, 43.5% married, and 8.2% divorced. The ward's 6,188 households included 61.1% one-person, 8.6% married couples living together, 9.0% were co-habiting couples, and 12.4% single parents with their children; compared to national figures, there was a high proportion of single person households, and a low proportion of married couples living together. Of those aged 16–74, 30.5% had no academic qualifications, lower than the figure for the City of Manchester (34.0%) but slightly above that of the whole of England (28.9%). The ward had a significantly higher percentage of adults with a diploma or degree than the city or England as a whole. Of the ward's residents aged 16–74, 26.3% had an educational qualification such as first degree, higher degree, qualified teacher status, qualified medical doctor, qualified dentist, qualified nurse, midwife, or health visitor, compared to 21.4% in Manchester and 19.9% nationwide.

Economy

Deansgate and Market Street are the centre's principal retail streets and King Street (with high-class shops) and St Ann's Square are known for their specialist fashion and other shops. There is also a large indoor shopping mall called the Manchester Arndale Centre. Manchester city centre has several large department stores including Marks and Spencer on Market Street, House of Fraser on Deansgate, Harvey Nichols on New Cathedral Street and Selfridges in Exchange Square. There are many leisure facilities in the city centre including the Printworks, a large facility containing a cinema (including an IMAX screen), numerous bars, clubs and restaurants and also Manchester's first Hard Rock Cafe. The Northern Quarter, centred on Oldham Street, is known for its Bohemian atmosphere and independent shops and cafes.
The landscaping of the city centre has provided several public spaces including Piccadilly Gardens, which incorporates fountains, green spaces, a concrete pavilion designed by Tadao Ando, and a Metrolink station. Exchange Square is located near Urbis, formerly an exhibition centre focusing on city life but closed and re-opened in mid-2011 as the National Football Museum. Both Piccadilly and Exchange Square are used for screening public events. Two of the city centre's oldest buildings, The Old Wellington Inn and Sinclair's Oyster Bar, were dismantled, moved 300 yards and re-erected in 1999 to create the new Shambles Square adjacent to Manchester Cathedral.

There are a great variety of restaurants in the city centre. There are also a good stock of hotels in the city centre which include the Midland, the Hilton within the Beetham Tower, and Kimpton Clocktower.

Leisure

Manchester city centre has many nightclubs, many of which follow in the footsteps of the Haçienda nightclub which has now closed; the site has been redeveloped as a housing complex. There is a gay village around the Canal Street area in the east of the city centre, which plays host to an annual Gay Pride Festival, and a large Chinatown with numerous far eastern style restaurants. The area to the west which is bisected by Deansgate and crossed by Peter Street is also well-provided with bars and some clubs (e.g. The Moon under Water and Ampersand). Rafters was a nightclub located in St James's Buildings. A number of bands played concerts at Rafters in the 1970s and 1980s. Rafters closed in 1983. In its final years the DJ was Mike Shaft who appeared on Piccadilly Radio with Takin' Care of Business. After that the club was renamed as Jilly's which existed to 1993, after which the club was called MusicBox. The city centre also has many bars, mostly located in the Northern Quarter, regarded by some as the central district's creative hub. The quarter is well-provided with bars of various sizes; these include TV 21, Bar Fringe, the cocktail bar Apotheca and Trof. Live music venues may also be found here, including the Night & Day Cafe, MOHO Live and jazz bar Matt & Phred's.

There are two major theatres in the city centre, the Palace Theatre (opened 1891) and the Manchester Opera House (opened 1912). In 2008, plans emerged to redevelop the Palace Theatre as a northern base for the Royal Opera and Royal Ballet however these plans were shelved and both theatres were purchased by the Ambassador Theatre Group for £90m. In recent years the Group have launched the 'Manchester Gets It First' campaign and a number of high-profile musicals have premiered in Manchester such as Ghost in 2011. The Royal Exchange, a nationally known theatre company which specialising in new productions of the classics and is known for its 'the round' layout. The Cornerhouse, at the top of Oxford Road and opposite the Palace, is a venue for the visual arts and contains several cinemas which show mainly art house films. A new Cornerhouse and Library Theatre building will open at First Street in 2015 providing a larger home for both companies.

Manchester Art Gallery, opened in 1824, welcomes over half a million visitors every year and is one of the largest galleries outside London. The Manchester Museum of Science and Industry in Castlefield explores the industrial heritage of the United Kingdom with emphasis on Manchester. The People's History Museum explores the social history of Manchester and the United Kingdom. Many galleries and museum exist outside the city centre in Manchester and Greater Manchester such as the Whitworth Art Gallery, Imperial War Museum North and The Lowry.

Transport

Rail
Manchester City Centre has four railway stations in the Manchester station group: Piccadilly, Victoria, Oxford Road and Deansgate.
 Manchester Piccadilly station is the largest station in the City with 14 platforms plus 2 Metrolink tram platforms, located on the southeast side of the city centre not far from Piccadilly Gardens, the Gay Village, and the Northern Quarter. The main access is from Piccadilly, which continues towards Ardwick as London Road.
 Manchester Victoria station is the main terminus for services from the north and west of Greater Manchester and includes both rail and Metrolink platforms. Victoria is located in the northwest of the city centre near the northern end of Deansgate, Corporation Street and Exchange Square and is connected to the Manchester Arena. It underwent a £44m renovation, completed in August 2015.
 Manchester Oxford Road station serves the southern corridor of the city centre, where both the University of Manchester and Manchester Metropolitan University are located, as well as the Central Manchester Hospitals, Palace Theatre, and Cornerhouse.
 Deansgate station is located in the southwest, between Deansgate locks and nearby Castlefield at the southern end of Deansgate (which is over a mile long). It is also a short walk away from Beetham Tower, as well as the Great Northern complex, housing an AMC Cinema, bars and leisure attractions. It is connected via a link bridge to Deansgate-Castlefield tram stop.

Metrolink

Metrolink is the light rail tram service that operates in Central Manchester. The services are usually 6 mins in the peak and 12 mins off-peak to most destinations, all of which are within Greater Manchester. As of 2021 there are eight lines operating, connecting the city centre with termini at Altrincham, Ashton-under-Lyne, Bury, East Didsbury, Eccles, Manchester Airport, MediaCityUK, Rochdale and the Trafford Centre. A new line through the city centre was recently constructed.

Metrolink stops in the city centre currently are:
 Deansgate-Castlefield – services to Altrincham, Ashton-under-Lyne, Eccles, East Didsbury, MediaCityUK and Rochdale, and a service to Manchester Airport
 Exchange Square – located in Exchange Square
 Market Street – located in one of the main shopping streets and close the Arndale Centre, serving passengers on the Altrincham, Bury, East Didsbury and Rochdale lines.
 Piccadilly – located beneath the main concourse, with services to Altrincham, Ashton-under-Lyne, Bury, Eccles and MediaCityUK as well as city centre stations/stops.
 Piccadilly Gardens – located in the busiest bus/tram interchange in the city centre with services to Altrincham, Ashton-under-Lyne, Bury, Eccles and MediaCityUK as well as other city stations including Victoria and Piccadilly.
 Shudehill – an interchange station similar to Piccadilly Gardens located near the Northern Quarter, The Printworks and Shudehill bus station. Services to Altrincham, Bury, East Didsbury and Rochdale operate from this interchange.
 St Peter's Square – it serves the Altrincham, Bury, Eccles, East Didsbury, Manchester Airport, MediaCityUK and Rochdale lines. It is located close to the central library, town hall and Oxford Street.
 Victoria – services to Altrincham, Bury, East Didsbury and Rochdale currently operate from this station, however once expansion of the network is complete it will see a new service to Manchester Airport.

Two stations used to serve the city centre but have been closed:
 High Street – closed in 1998, unidirectional platform closed after extension of Market Street stop.
 Mosley Street – closed in 2013, unidirectional.

Second City Crossing (2CC)
To facilitate the Metrolink expansion and increased tram frequency an alternative route through the city centre was required. The 2CC runs from Victoria station to St Peter's Square via Exchange Square, Corporation Street, Cross Street and Princess Street. Utility works on re-routing gas and water supplies began in January 2014 and lasted for over a year. The works impacted heavily on parts of the city centre with streets and pavements closed off and awkward diversions introduced.

Bus/Coach
There are also 2 major bus interchanges located in the city centre; Manchester Piccadilly bus station and Shudehill Interchange which all serve local bus services to areas in the 10 Greater Manchester boroughs, as well as some from the surrounding counties of Cheshire, Lancashire, Yorkshire and Derbyshire.
 Piccadilly Gardens bus station provides services mainly to the south and east of Greater Manchester and parts of Cheshire. Most services are operated by Stagecoach Manchester.
 Shudehill Interchange provides services mainly to the north and west of Greater Manchester and parts of Lancashire. Most services are operated by either Go North West or Diamond Bus.

Chorlton Street coach station provides long-distance coach services operated by National Express to cities across Great Britain.
Shudehill was opened so the bus system was directional.

See also
 List of tallest buildings in Manchester
 Manchester Central (UK Parliament constituency)
 Manchester

References

Sources

External links
Visit Manchester website with a link to a city centre map
 Manchester City Council's Regeneration Team

Areas of Manchester
Manchester City Council Wards
Central business districts in the United Kingdom

Manchester city centre


Lingental ist ein zur Stadt Leimen im Rhein-Neckar-Kreis in Baden-Württemberg zählender Weiler, der auf ein historisches Landgut zurückgeht.

Geografie
Lingental liegt etwa zwei Kilometer östlich von Leimen auf dem südlichen Ausläufer des Königstuhls.

Geschichte
Eine Besiedlung des Ortes in römischer Zeit ist aufgrund des 1884 gefundenen Grabsteins des Mogetius wahrscheinlich.

Der heutige, im Jahr 1312 erstmals als Langenthal erwähnte Ort bestand zunächst nur aus dem historischen Landgut Lingentaler Hof, das im Jahr 1683 Flächen von 202 Morgen Acker und 44 Morgen Wald umfasste und als Erbbestand vergeben wurde. Das Hofgut zählte zunächst zur Zentgemeinde Gaiberg und lag zum Teil auf dem Zentgebiet der Meckesheimer Zent, deren Grenze durch das Landgut verlief. Nach den Kriegen des 17. Jahrhunderts ließen sich viele Schweizer Einwanderer in der Kurpfalz nieder. Für 1701 ist ein Schweizer Kuhhirt aus der Gegend um Zürich in Lingental belegt. Erbbeständer des Hofguts zu jener Zeit war die Familie Zuber, die aus Steffisburg bei Bern in die Kurpfalz gekommen war.

Ab 1771 wurde Lingental von Ochsenbach mitverwaltet. 1797 kam der Weiler zu Ochsenbach, vorerst wurden noch getrennte Rechnungen geführt. Im Landgut wurden Tierhaltung, Obst- und Ackerbau betrieben. Im Seidenprivileg von Kurfürst Karl Theodor von 1777 wurde zudem festgelegt, dass dem Lingentaler Hof bis 1810 jährlich fünf Maulbeerbäume zur Seidenraupenzucht zugebilligt wurden.

Ab 1818 befand sich das Landgut Lingentaler Hof im Besitz des Rechtshistorikers Karl Salomo Zachariae. Er und sein Sohn Karl Eduard Zachariae nannten sich nach ihrer Erhebung in den Adelsstand 1843 von Lingenthal. In seiner Autobiografie beschrieb Zachariae das Landgut als "ein von den Wohnungen der Menschen abgeschiedenes Sorgenfrei".

1874 wurde geplant, den Verbindungsweg von Leimen nach Lingental auszubauen, was dann 1881 begonnen wurde und 1885 noch nicht abgeschlossen war. 1934 wurden die Bewohner des Hofes, die ihr Begräbnis traditionell in Leimen hatten, aufgefordert, sich an den Friedhofskosten zu beteiligen. Am 1. April 1937 kamen Lingental anlässlich der Auflösung der Gemeinde Ochsenbach zu Leimen und der Gemeindehauptort Ochsenbach zur Gemeinde Gauangelloch. Diese wurde am 1. Oktober 1973 nach Leimen eingemeindet.

Im Lauf der Zeit hat sich der Name mehrfach geändert. Bei der Ersterwähnung 1312 schrieb man Langenthal, ab dem 17. Jahrhundert war vom Lingenthaler Hof oder vom Lingenthalerhof die Rede. Zachariae bezeichnete das Anwesen im 19. Jahrhundert schließlich als Landgut. Die Bezeichnung Lingentaler Hof hat sich heute noch im Namen der Durchgangsstraße erhalten, während der Ort seit der Siedlungsausdehnung in der zweiten Hälfte des 20. Jahrhunderts nur noch Lingental genannt wird.

Nachdem der Ort bis weit ins 20. Jahrhundert lediglich aus zwei Hofanlagen bestanden hatte, wurde nordöstlich davon 1962 ein Hotel eröffnet und ab 1965 noch ein kleines Wohngebiet erschlossen. Bis in die 1980er Jahre war das Hofgut einer der drei landwirtschaftlichen Betriebe Lingentals, danach diente es zu Wohn- und verschiedenen Gewerbezwecken und wurde über Jahre nur noch notdürftig unterhalten, bevor es von Frühjahr 2012 bis Herbst 2013 umfangreich saniert und für gewerbliche und gastronomische Nutzung hergerichtet wurde. Auf dem Gutsgelände, das man für die Anlage von Parkplätzen und Biergarten komplett neu terrassiert hat, wurde auch ein großer künstlicher See als Wasserbiotop und Löschwasserteich angelegt, der von Spazierwegen umzogen wird.

Verkehr
Der Ort wird von der L 600 von Leimen nach Gaiberg durchquert.

Sehenswürdigkeiten

Das 1,3 Hektar Grundfläche umfassende Landgut Lingental ist das historische Kerngut des Ortes. Die Bauten aus regionaltypischem rotem Sandstein gehen zum Teil noch auf die Zeit des Dreißigjährigen Krieges zurück. Das Ensemble aus zwei Wohn- und mehreren Wirtschaftsgebäuden, die zum Teil baulich erweitert und verbunden wurden, wird seit September 2013 von einem Zusammenschluss mehrerer Betriebe gewerblich und gastronomisch genutzt. Der in der größten der vormaligen Scheunen eingerichtete zweistöckige Festsaal war im November 2013 Drehort für eine Folge der Serie 4 Hochzeiten und eine Traumreise, das Landgut diente außerdem auch als Kulisse für weitere Film- und Fotoproduktionen. Neben Hochzeiten und Marketing-Veranstaltungen der Lingentaler Betriebe findet im Landgut Lingental ein breites Spektrum von kulturellen Veranstaltungen statt, darunter Jazz-, Rock- und Klassik-Konzertreihen. Die beiden Restaurants des Landguts haben innerhalb kürzester Zeit überregionale Bekanntheit erlangt. Küchenchef im Gourmet-Restaurant oben ist Robert Rädel, der 2013 Finalist beim Wettbewerb Koch des Jahres war und dessen Küche der Guide Michelin in den Ausgaben 2015 und 2016 mit einem Stern prämiert hat.

Einzelnachweise

Literatur
 Rolf Kiefer, Stadtverwaltung Leimen (Hrsg.): 1200 Jahre Leimen 791–1991. Schriftenreihe der Stadt Leimen zur 1200-Jahr-Feier, Leimen 1991.

Weblinks

 Geschichte von Lingental bei leimen.de (abgerufen am 10. Dezember 2017)
 landgut-lingental.de

Geographie (Leimen, Baden)
Ort im Rhein-Neckar-Kreis
Ersterwähnung 1312

Lingental


Prvenstvo Hrvatske u dvoranskom hokeju za sezonu 2017./18. je treći put zaredom osvojila Zelina.
Prvenstvo je igrano od početka siječnja pa do 4. ožujka 2018.

Sudionici

Rezultati i ljestvice

Prva liga

Ligaški dio

Doigravanje

Druga liga

Razigravanje za 1. ligu

Konačni poredak

Povezani članci
 Kup Hrvatske u dvoranskom hokeju 2017.
 Prvenstvo Hrvatske u hokeju na travi 2017./18.

Vanjske poveznice
 hhs-chf.hr, Dvoransko prvenstvo Hrvatske za seniore i seniorke

Izvori
 drive.google.com, Hrvatski hokejsku savez - Download zone, Zima DPH 2017/2018, pristupljeno 14. prosinca 2018.

2018

Prvenstvo Hrvatske u dvoranskom hokeju 2018.


Hrvatska nogometna liga - Sjever (također i kao Hrvatska republička nogometna liga - Sjever) je bila jedna od četiri skupine dotadašnje jedinstvene Hrvatske nogometne lige u sezoni 1983./84., te je predstavljala ligu trećeg ranga natjecanja nogometnog prvenstva Jugoslavije.
U njoj su sudjelovali klubovi s područja središnje i Sjeverne Hrvatske, te je neformalno zvana i Zagrebačka zona.
Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bila MTČ-Sloga iz Čakovca, koja se uz doprvaka Karlovac plasirala u doigravanje za prvaka Hrvatske, ujedno i kvalifikacije za Drugu saveznu ligu - Zapad.

Ljestvica

Novi članovi lige
 Slaven Koprivnica
 Trnje Trnovec
 Varteks Varaždin
 Zagreb

Rezultatska križaljka

Izvori:

Unutarnje poveznice
 Prvenstvo Hrvatske u nogometu
 Hrvatska nogometna liga – Istok 1983./84.
 Hrvatska nogometna liga – Zapad 1983./84.
 Hrvatska nogometna liga – Jug 1983./84.
 Doigravanje Hrvatske nogometne lige 1983./84.
 Regionalna liga ZO Zagreb 1983./84.
 II. regionalna liga Bjelovar 1983./84.
 III. regionalna liga Varaćdin 1983./84.

Vanjske poveznice

Izvori
 Slaven Zambata i dr: Nogomet 84, Zagreb, 1984, UDK: 796.332"1984", str. 38
 Miroslav Matovina: 80 godina NK Segesta : [1906-1986], Sisak, 1986., str. 238-239

1983-84 sjever
1983-84 Hrvatska

Hrvatska nogometna liga – Sjever 1983./84.


Die Saison 2012/13 war die 23. Spielzeit der Frauen-Bundesliga. Die Saison begann am 2. September 2012 und endete mit dem letzten Spieltag am 12. Mai 2013. Meister wurde zum ersten Mal der VfL Wolfsburg mit vier Punkten Vorsprung auf den Titelverteidiger 1. FFC Turbine Potsdam. Wolfsburg und Potsdam qualifizierten sich für die UEFA Women's Champions League.

Vorjahresaufsteiger FSV Gütersloh 2009 stieg wieder ab. Zweiter Absteiger war der SC 07 Bad Neuenahr, der sich nach Saisonende aus finanziellen Gründen aus der Bundesliga zurückzog. Hiervor profitierte der VfL Sindelfingen. Torschützenkönigin wurde Yūki Ōgimi vom 1. FFC Turbine Potsdam mit 18 Toren.

Abschlusstabelle
Der VfL Wolfsburg sicherte sich am letzten Spieltag durch einen 4:0-Sieg über den SC 07 Bad Neuenahr die erste Meisterschaft der Vereinsgeschichte. Dabei konnten die "Wölfinnen" den Titelgewinn schon vorzeitig sicherstellen, vergaben aber ihre Matchbälle durch 0:2-Niederlagen beim 1. FFC Frankfurt bzw. beim 1. FFC Turbine Potsdam.

Im Abstiegskampf waren beide Vorjahresaufsteiger chancenlos. Gütersloh musste wieder zurück ins Unterhaus, der VfL Sindelfingen blieb nur aufgrund des Rückzugs des SC 07 Bad Neuenahr erstklassig. Überschattet wurde die Spielzeit von den Insolvenzen des FCR 2001 Duisburg und des SC 07 Bad Neuenahr.

|}

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte aufgelistet und die Gastmannschaft in der obersten Reihe.

Statistik

Mit 451 Toren fielen 31 Treffer mehr als in der Vorsaison. Der Schnitt stieg dabei von 3,18 auf 3,42 Toren pro Spiel. Yūki Ōgimi sicherte sich mit 18 Toren die Torjägerkanone. Der Zuschauerschnitt ging von 1.121 in der Vorsaison auf 890 Besucher je Bundesligaspiel zurück.

Torschützenliste

Zuschauer

Zu den 132 Spielen der Bundesligasaison kamen 117.551 Zuschauer, was einem Rückgang von 30.521 entspricht. Der Zuschauerschnitt sank von 1.121 auf 890, was einem Rückgang von etwa 21 Prozent entspricht. Der 1. FFC Frankfurt wies mit 2.301 Zuschauern den höchsten Schnitt auf, während wie im Vorjahr Bayer 04 Leverkusen die wenigsten Zuschauer begrüßen konnte. Abgesehen von den Aufsteiger konnte kein Verein seinen Zuschauerschnitt steigern. Der FCR 2001 Duisburg musste mit einem Minus von 56,5 Prozent den größten Rückgang hinnehmen.

39 Spiele wurden mehr als 1.000, 14 vor mehr als 2.000 und acht vor mehr als 3.000 Zuschauern ausgetragen. Das bestbesuchte Spiel war die Partie zwischen dem VfL Wolfsburg und dem SC 07 Bad Neuenahr, welches von 5.859 Zuschauern gesehen wurde. Dafür wollten lediglich 80 Zuschauer das Spiel zwischen dem VfL Sindelfingen und dem FCR 2001 Duisburg sehen.

Die Meistermannschaft

Spielstätten

Einzelnachweise

2012/13
Bundesliga 2012/13 (Frauen)

Fußball-Bundesliga 2012/13 (Frauen)


Cercurile (titlu original: Silent Warnings, cunoscut și ca Dark Harvest) este un film american de televiziune, SF thriller, din 2003 regizat de Christian McIntire. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Billy Zane, A.J. Buckley și Stephen Baldwin.
Filmul prezintă un grup de studenți care încep să găsească cercuri în lanul de lângă casa în care s-au mutat.

Prezentare

Distribuție
 Stephen Baldwin - Cousin Joe Vossimer
 A. J. Buckley - Layne Vossimer
 Billy Zane - Sheriff Bill Willingham
 David O'Donnell - Stephen Fox
 Michelle Borth - Katrina Munro
 Callie De Fabry -  Macy Reed
 Ransford Doherty - Maurice Hall
 Kim Onasch - Iris Doyle

Primire
Dread Central a comparat filmul cu Semne și a remarcat că acesta este o copie proastă a acestui film, singura diferență este că ferma de familie a lui Mel Gibson a fost înlocuită de adolescenți fără gust și că filmul ar trebui denumit Crap Circles.

Cei de la Movie Gazette au remarcat faptul că filmul este dezamăgitor, extratereștrii arătând ca în desene animate.

Note

Legături externe

Vezi și
Listă de filme SF thriller

Filme din 2003
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Christian McIntire
Filme SF thriller
Filme SF de groază
Filme SF din anii 2000
Filme thriller din anii 2000
Filme de groază din anii 2000
Filme de televiziune
Filme SyFy
Filme cu extratereștri

Cercurile


Svetlana Savițkaia (în , ) este un aviator și cosmonaut retras care a participat la mai multe misiuni spațiale sovietice: Soiuz T-7, Soiuz T-5 și Soiuz T-12. A fost prima femeie care a realizat o activitate în spațiul cosmic, în afara vehiculului spațial. A zburat la bordul lui Soiuz T-7 în 1982, devenind a doua femeie în spațiul cosmic după compatrioata ei, Valentina Tereșkova. În misiunea spațială din 1984 ea a devenit prima femeie care a zburat în spațiu de două ori și prima femeie care a efectuat o activitate  în afara vehiculului spațial. Svetlana Savitskaia a primit  Ordinul de Erou al Uniunii Sovietice la 27 august 1982 și 29 iulie 1984 (de două ori). A înregistrat ca pilot mai multe recorduri ale Federației Aeronautice Internaționale (Fédération Aéronautique Internationale – FAI).

Biografie
Svetlana Savițkaia s-a născut într-o familie privilegiată. Tatăl ei, Evgheni Savițki, a fost un pilot de luptă foarte decorat în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, lucru care l-a propulsat mai târziu în funcția de comandant adjunct al Apărării Antiaeriene Sovietice ca mareșal.

Fără știrea părinților ei, Savițkaia a început să se parașuteze la vârsta de 16 ani. Când tatăl ei a aflat, a sprijinit-o în continuare în această direcție. În ziua în care a împlinit 17 ani avea deja 450 de sărituri cu parașuta. Pe parcursul anului următor, ea a înregistrat sărituri record din stratosferă de la 13.800 m și apoi de la 14.250 m.

După ce a absolvit în 1966, s-a înscris la Universitatea Tehnologică de Stat pentru Aviație din Moscova (Российский государственный технологический университет им. К.Э.Циолковского), unde a luat, de asemenea, lecții de zbor. În 1971 a fost licențiată ca instructor de zbor. După absolvirea Universității de Aviație din Moscova în 1972, a urmat cursuri de instructor de zbor la Școala de Instructori de Zbor Fedotov (Школа лётчиков-испытателей имени А. В. Федотова), pe care a absolvit-o în 1976. În mai 1978 a lucrat pentru constructorul de aeronave Iakovlev (Опытно-конструкторское бюро им. А.С. Яковлева), ca pilot de încercare.  Ea a efectuat zboruri de testare pe avioanele Mikoian-Gurevici MiG-21, MiG-25, Suhoi Su-7, IL-18 și IL-28.

Între anii 1969 și 1977 a fost membru al echipei naționale sovietice de acrobație aeriană. La Campionatele Mondiale de Acrobație Aeriană ale Federației Aeronautice Internaționale (FAI World Aerobatic Championships), din iulie 1970, de la Hullavington, Anglia, a zburat cu un Yak-18 și a câștigat campionatul mondial împreună cu o echipă formată numai din femei, alături de Zinaida Lizunova și Lidia Leonova. La Campionatele Mondiale de Acrobație Aeriană din 1972 de la Salon-de-Provence a câștigat locul trei; iar în 1976 la Kiev cu un Yak-50, s-a clasat pe locul cinci.

Programul spațial sovietic

În 1979, Savițkaia a participat la procesul de selecție pentru al doilea grup de femei-cosmonaut. La 30 iunie 1980, ea a fost admisă oficial în grupul de cosmonauți. Ea a promovat examenele la 24 februarie 1982.

Primul zbor: Soiuz T-7 / T-5
În decembrie 1981, Savițkaia s-a pregătit pentru primul ei zbor spațial, un zbor pe termen scurt spre stația spațială Saliut 7, pentru înlocuirea echipajului original. Comandantul acestei misiuni a fost Leonid Popov, la al treilea zbor al său; a fost primul zbor al inginerului de zbor Aleksandr Serebrov.

Lansarea lui Soiuz T-7 a avut loc pe 19 august 1982. În acest fel, Savițkaia a fost a doua femeie din lume care a ajuns în spațiul cosmic, la 19 ani după Valentina Tereșkova. Cei trei cosmonauți au aterizat pe stația spațială ["au aterizat pe statia spatiala" - minunat!] în ziua următoare, unde au fost primiți de Anatolie Berezovoi și de Valentin Lebedev. Era pentru prima oară când o stație spațială avea un echipaj mixt de gen. Zona privată a Svetlanei Savițkaia era în modulul orbital al lui Soiuz T-7, dar ea a dormit la un loc cu bărbații din stația spațială. La 27 august 1982, Popov, Savițkaia și Serebrov s-au reîntors pe Pământ în Soiuz T-5.

În 1995, Savițkaia a dat un interviu jurnalistei Clara Germani de la Baltimore Sun. Ea și-a amintit că a avut parte de discriminare sexuală din partea colegilor săi de sex masculin și că, la prima ei intrare în stația spațială Saliut 7, Valentin Lebedev i-a arătat un șorț și i-a spus "să treacă la lucru". Ea a mai declarat că "am fost capabilă rapid să stabilesc o relație profesională de lucru cu aceștia".

Al doilea zbor: Soiuz T-12

În decembrie 1983, ea a fost repartizată unui al doilea zbor, inclusiv unei activități extravehiculare (AEV), la trei săptămâni după ce au fost făcute publice viitorul zbor al femeii-astronaut american Kathy Sullivan și atribuirea unei activități extravehiculare. Din nou, a fost programată ca o misiune pe termen scurt către Saliut 7, de data aceasta pentru a duce unelte pe stație, astfel încât cel de-al treilea echipaj rezident al ei, Saliut 7 EO-3, să repare o conductă de combustibil.

La 17 iulie 1984, a avut loc lansarea lui Soiuz T-12 cu Savițkaia la bord, alături de comandantul Vladimir A. Janibekov și cosmonautul de cercetare științifică Igor Volk. La 25 iulie 1984, Savițkaia a devenit prima femeie care a ieșit în spațiu, conducând o activitate extravehiculară în afara stației spațiale Saliut 7 timp de 3 ore și 35 de minute, timp în care a tăiat și sudat metalele în spațiu împreună cu colegul ei, Vladimir Janibekov. Din cei 57 de cosmonauți sovietici/ruși care au realizat o activitate spațială extravehiculară până în 2010, ea este singura femeie. Întoarcerea pe Pământ a avut loc pe 29 iulie 1984.

Savițkaia și-a reamintit în interviul acordat Clarei Germani pentru Baltimore Sun că, în timpul celei de-a doua misiuni, și-a exprimat îngrijorarea cu privire la exercițiile de sudură extravehiculare, deoarece "n-am înțeles rostul acestora. Noi puteam să ne ardem costumele spațiale sau să provocăm daune la exteriorul stației spațiale." Dar performanțele sale excelente din ambele zboruri i-au redus la tăcere pe criticii care au pus la îndoială capacitatea unei femei de a efectua misiuni spațiale.

Al treilea zbor: anulat
La revenirea pe Pământ, Savițkaia a fost numită comandant al unui echipaj complet feminin Soiuz care să zboare spre stația spațială Saliut 7 în comemorarea Zilei Internaționale a Femeii (8 martie). În februarie 1985, însă, contactul radio cu Saliut 7 a fost pierdut; iar stația spațială a fost salvată de misiunea Soiuz T-13 în vara anului 1985. Când următoarea misiune a trebuit să fie abandonată în noiembrie 1985, din cauza unei boli a comandantului Vladimir Vasiutin, zborul femeilor a fost în cele din urmă anulat. În plus, după două zboruri nereușite în 1983 (Soiuz T-8 și Soiuz T-10-1), nu mai erau disponibile suficiente nave spațiale Soyuz. Mai târziu ar fi fost posibil să zboare cu un Soiuz-TM spre stația spațială Mir. Cu toate acestea, acest plan nu a fost realizat din cauza sarcinii Svetlanei Savițkaia în 1986.

Activități ulterioare

Savițkaia este căsătorită, are un copil, un fiu născut în 1986. În februarie 1986, a absolvit Universitatea Tehnică de Stat Bauman din Moscova (Московский государственный технический университет им. Н. Э. Баумана (МГТУ им. Н. Э. Баумана)). Din 1983 până în 1994 Savițkaia a avut funcția de șef adjunct la companiei de stat Energia (Ракетно-космическая корпорация «Энергия» им. С. П. Королёва).

Comunistă dedicată, Savițkaia a fost aleasă în funcția de deputat al URSS în 1989 și de deputat al Rusiei în 1990, o funcție pe care a deținut-o până în 1992. Ea nu a salutat prăbușirea Uniunii Sovietice la începutul anilor 1990, observând că tot ceea ce părinții ei au muncit din greu pentru a construi a fost distrus aproape peste noapte și ea a fost "bucuroasă că ei nu au trăit să vadă [așa ceva]".

Savițkaia s-a retras în 1993 din Forțele Aeriene Ruse cu gradul de maior. În 1994 - 1995 a lucrat ca asistent universitar în domeniul Economie și Investiții la Institutul de Stat pentru Aviație din Moscova (Московский авиационный институт). În 1996 a fost aleasă deputat în Duma de Stat, reprezentând Partidul Comunist al Federației Ruse, și a fost realesă în această funcție de patru ori de atunci. În prezent, este vicepreședinte al Comisiei pentru Apărare și este, de asemenea, membru al președinției Consiliului de coordonare al Uniunii Patriotice Naționale.

Note

Vezi și
 Listă de femei Eroi ai Uniunii Sovietice
 Lista zborurilor spațiale cu echipaj uman 1980-1989
 Activitate extravehiculară

Nașteri în 1948
Eroi ai Uniunii Sovietice
Cosmonauți sovietici
Aviatori sovietici
Scriitori sovietici
Politicieni ruși
Comuniști ruși
Membri ai Partidului Comunist al Uniunii Sovietice
Laureați ai Premiului Lenin
Cavaleri ai Ordinului Steagul Roșu al Muncii
Femei astronaut
Oameni în viață
Eponime ale asteroizilor

Svetlana Savițkaia


Dovitljivi mali čudaci peti je album zagrebačkog benda Haustor, objavljen 2017. godine. Originalno sniman 1990. godine, album nije dovršen zbog raspada grupe. Pet završenih pjesama objavljeno je na CD-u 2017. godine.

Popis pjesama

Albumi sastava Haustor
Albumi iz 2017.

Dovitljivi mali čudaci


École de management de Normandie (École supérieure de commerce du Havre) je europska poslovna škola s razvedenim kampusom smještenim u Parizu, Le Havreu, Caenu, Oxfordu i Dublinu. Osnovana 1871.

EM Normandie je Financial Times 2019. rangirao na 81. mjesto među europskim poslovnim školama.

Svi programi imaju trostruku akreditaciju međunarodnih udruga EPAS, EQUIS, i AACSB. Škola ima istaknute apsolvente u poslovnom svijetu i u politici, kao što su primjerice Patrick Bourdet (CEO Areva Med) i Frédéric Daruty de Grandpré (CEO 20 Minutes).

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Poslovne škole u Francuskoj

École de management de Normandie


أشطاري (وتعني بالعربية «ماذا طرأ») هي صحيفة موريتانية شعبية سياسية ساخرة تستخدم اللهجة الحسانية مما جعلها تكتسب شعبية واسعة بين الموريتانين العاديين بل أصبحت تنسب بعض الحكايات الساخرة إليها.

تحظى بانتشار واسع بين مجتمعات البظان في موريتانيا والصحراء «جبهة البوليساريو في الجزائر، والصحراء الغربية» تعتمد أشطاري توظيف رموز التراث الأسطوري لتوصيل رسالتها الإعلامية، مؤسسها السيد عبد الباقي ولد محمد كاتب وأديب وصحفي وممثل، كانت فكرة إنشاء أشطاري حينما كان متعاونا في التلفزة فأنشأ جريدة من صفحة واحدة تناقش بطريقة ودية عن حقوق المتعاونين.

انظر أيضاً
 لهجة حسانية

صحافة شعبية
صحف موريتانيا

صحيفة أشطاري


Burhan Cahit Bayar (1935, Sivas - 11 Aralık 2022, Ankara), Türk bürokrat ve siyasetçi. Ankara valisi, İstanbul valisi ve İçişleri Bakanı olarak görev yapmıştır.

Hayatı
Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesinden 1959 yılında mezun olmuştur. 31 Temmuz 1959 yılında Sivas Maiyet Memuru olarak İçişleri Bakanlığında göreve başlamıştır. 4 Ocak 1960 - 30 Haziran 1961 tarihleri arasında askerliği yedek subay olarak yapmıştır. 18 Temmuz 1961 - 30 Ocak 1963 tarihleri arasında Muş Maiyet Memurluğu, 4 Şubat 1963 - 28 Ekim 1963 tarihleri arasında Gaziantep Maiyet Memuru olarak görev yapmış, 31 Ekim 1963 - 31 Aralık 1966 Balya Kaymakamlığında ve 31 Aralık 1966 - 9 Aralık 1969 tarihleri arasında da Doğubayazıt Kaymakamlığında bulunmuştur.

22 Aralık 1969 - 23 Ekim 1970 tarihleri arasında Akkuş Kaymakamı olup İç Düzenleme Proje Müdürlüğü emrinde görev yapmıştır. 23 Ekim 1970 - 9 Temmuz 1973 tarihleri arasında İçişleri Bakanlığında Üçüncü Sınıf Mülkiye Müfettişi olarak göreve başlamış, daha sonra 9 Temmuz 1973 - 10 Ekim 1974 tarihleri arasında İkinci sınıf Mülkiye Müfettişi, 10 Ekim 1974 - 19 Ağustos 1977 tarihleri arasında birinci sınıf Mülkiye Müfettişi olarak görev yapmıştır. 19 Ağustos 1977 - 7 Ekim 1977 tarihleri arasında Mülkiye Müşavir Müfettiş olarak görev yaptıktan sonra, 7 Ekim 1977 tarihinde Diyarbakır Vali Vekilliğine atanmıştır. 15 Şubat 1978 yılında Malatya Valisi olduktan sonra 19 Temmuz 1978 tarihinde bu görevinden ayrılarak 3 Ağustos 1978 - 4 Aralık 1979 tarihleri arasında İçişleri Bakanlığında Merkez Valisi olarak göreve devam etmiştir. 4 Aralık 1979 tarihinde Erzurum Valiliğine atanmış, bilahare 25 Haziran 1981 tarihinde İçişleri Bakanlığında Merkez Valisi olarak göreve başlamış, 1 Mart 1982 - 3 Eylül 1982 tarihleri arasında İçişleri Bakanlığı Müsteşar Yardımcılığı, 3 Eylül 1982 - 6 Şubat 1984 tarihleri arasında da Mahalli İdareler Genel Müdürü olarak görev yapmıştır. 6 Şubat 1984'te Ankara Valiliğine atanmış, 7 Ocak 1988 tarih ve 12486 sayılı Bakanlar Kurulu Kararı ile İstanbul valiliğine atanmıştır. 19 Ağustos 1991 tarihine kadar bu görevde kalmıştır. Haziran 1991 yılında Bakanlar Kurulu kontenjanından YÖK üyeliğine seçilmiş ve bu görevini 1991 yılında KKTC Büyükelçisi oluncaya değin sürdürmüştür.

1999 yılına kadar Merkez Valiliği görevi yaptıktan sonra, 11 Ocak 1999 - 28 Mayıs 1999 tarihleri arasında Türkiye Cumhuriyeti Anayasası'nın 114 üncü maddesi gereğince 18 Nisan 1999 Türkiye genel seçimleri öncesi tarafsız içişleri bakanı olarak görev yapmıştır.

Kaynakça

1935 doğumlular
Sivas doğumlu siyasetçiler
Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesinde öğrenim görenler
Yükseköğretim Kurulu Bakanlar Kurulu kontenjanı üyeleri
Türkiye İçişleri Bakanlığı müsteşar yardımcıları
2022 yılında ölenler
Ankara'da ölenler

Cahit Bayar


كارميل-بي-ثي-سي  هي إحدى مدن مقاطعة مونتيري، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 31 أكتوبر، 1916.

المناخ

يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لكارميل-بي-ثي-سي:

أعلام

 اليسون إيستوود
 كاتي لي
 ديك سارجينت
 جيريمي سمبتر
 روبرت أنسون هاينلاين
 سكوت إيستوود
 جوان فونتين

المصادر

أماكن مأهولة أسست في 1902
تأسيسات سنة 1902 في كاليفورنيا
مدن ساحلية في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن مقاطعة مونتيري (كاليفورنيا)

كارميل-بي-ثي-سي (كاليفورنيا)


Erma Vernice Franklin (March 13, 1938 – September 7, 2002) was an American gospel and soul singer. Franklin recorded the original version of "Piece of My Heart", written and produced by Bert Berns, in 1967, for which she was nominated for a Grammy Award. A cover version of the same song was recorded the following year by Big Brother and the Holding Company, with the lead vocal by Janis Joplin. Franklin was the elder sister of American singer/musician Aretha Franklin.

Biography

Early life and family
Erma Franklin was born in Shelby, Mississippi, United States, the oldest daughter of Barbara (née Siggers) and the Reverend C. L. Franklin. She was raised in Detroit, Michigan, where her father was pastor of the New Bethel Baptist Church. She was raised by both parents until the age of 10, when her parents separated for the final time. Her mother took her eldest sibling, half-brother Vaughn, with her to Buffalo, New York, in 1948. Barbara Siggers-Franklin died four years later, on March 7, 1952, in Buffalo.

Franklin studied Business at Clark Atlanta University (then named Clark College).

Career
During her childhood, Erma and her sisters Aretha and Carolyn sang at New Bethel Baptist Church. When Aretha became a recording artist, Erma provided backing vocals and toured with her. Erma sang backup for her sister Aretha on Aretha's signature tune "Respect".

In 1967, Erma Franklin sang the original version of "Piece of My Heart", which was a top 10 soul hit in the U.S. and rose to number 62 on the U.S. Billboard Hot 100 chart. The track was co-written and produced by Bert Berns. In the UK, Franklin's version was used in a Levi's jeans commercial ("Cinderella" AKA "Night and Day"), leading to a resurgence of interest in the song. The single was re-released in the UK in 1992 and peaked on the UK Singles Chart at number 9.

Franklin told an interviewer that when she first heard Janis Joplin's version on the radio, she did not recognize it because of the vocal arrangement.

In the mid-1970s, Franklin left the music industry, apart from occasional engagements with her sister. She was one of the special guests on Aretha's 1986 Showtime cable television special — filmed at Detroit's Music Hall — and also performed on June 28, 1990, at Nelson Mandela's rally at Tiger Stadium.

Personal life and death
Franklin married Thomas Garrett and gave birth to their two children: Thomas Jr. and Sabrina. For 25 years, Franklin worked for the Boysville Holy Cross Community Center, a Detroit organization that helps homeless and disadvantaged minority children. Franklin died of cancer in Detroit, on September 7, 2002, aged 64. She is interred at Detroit's historic Woodlawn Cemetery.

Discography

Albums

Singles

 (Take a Little) Piece of My Heart did not chart in the UK until 1992, therefore the peak recorded here occurred on 31st October 1992

References

External links

1938 births
2002 deaths
20th-century African-American women singers
African-American Christians
American gospel singers
Burials at Woodlawn Cemetery (Detroit)
Deaths from cancer in Michigan
Deaths from esophageal cancer
Jay Boy artists
Singers from Detroit

Erma Franklin


Marco Rossi (* 30. September 1987 in Parma) ist ein italienischer Fußballspieler, der bis August 2012 beim AC Cesena spielte.

Rossi wurde durch das Sportgericht des italienischen Fußballverbandes vom 3. August 2012 bis Anfang April 2014 gesperrt.

Weblinks
 Einsatzdaten auf der Website des italienischen Verbandes (italienisch)
 Einsatzdaten bei aic.football.it (italienisch)

Einzelnachweise

Fußballspieler (AC Cesena)
Fußballspieler (AS Bari)
Fußballspieler (FC Modena)
Fußballspieler (Parma Calcio 1913)
Fußballspieler (Sampdoria Genua)
Italiener
Geboren 1987
Mann

Marco Rossi (Fußballspieler, 1987)


Eric Brandon (East Ham, Essex, Engleska, 18. srpnja 1920. – Gosport, Hampshire, Engleska, 8. kolovoza 1982.) je bivši britanski vozač automobilističkih utrka.

Brandon se počeo utrkivati nakon završetka Drugog svjetskog rata, kada su on i John Cooper, suosnivač momčadi Cooper Car Company, izgradili dva bolida za National 500 cc prvenstvo. Brandon je 1951. postao prvi prvak Formule 3, a u Formuli 1 je nastupao 1952. i 1954., no nije uspio osvojiti bodove. Osvojio je treće mjesto u Lavant Cupu, utrci Formule 1 koja se nije bodovala za prvenstvo. U automobilizmu se nastavio natjecati do 1956. godine, ali sve se više uključivao u hidroavionske utrke i do 1957. godine se potpuno posvetio tome.

Izvori

Vanjske poveznice
Eric Brandon - Stats F1

Britanski vozači Formule 1

Eric Brandon


يوليوس ياكوبي Július Jakoby هو رسام سلوفاكي (28 مارس 1903 – 15 أبريل 1985) وولد ومات في كوشيتسه أحد أهم الرسامين السلوفاكيين في النصف الثاني من القرن العشرين.

مراجع

أشخاص من كوشيتسه
رسامون ذكور مجريون
رسامون سلوفاكيون
رسامون مجريون في القرن 20
فنانون ذكور في القرن 20
فنانون ذكور مجريون في القرن 20
فنانون من كوشيتسه
مواليد 1903
مواليد في كوشيتسه
وفيات 1985
رسامون تشيكوسلوفاكيون

يوليوس ياكوبي


Emine Leman Şenkan veya bilinen adıyla Leman Sam (d. 22 Şubat 1951, Üsküdar, İstanbul), Türk şarkıcı.

Hayatı
22 Şubat 1951 tarihinde İstanbul'da doğdu. Rumeli kökenli bir ailenin çocuğudur. Doğum adı Emine Leman Şenkan'dır. Subay olan babasının mesleği nedeniyle çocukluk yılları Anadolu'nun değişik kentlerinde geçti. Lise eğitimini Ankara'da tamamladı. Tiyatro, mim, dans ve şan eğitimi aldı. 1967 yılında yaşı büyütülerek müzisyen Selim Sam ile evlendi, Şelale Şehnaz (d. 1971) ve Türkdeniz Şevval (d. 1973) adını verdiği iki kız çocuğu oldu. Tercümanlık, jimnastik hakemliği, çiçekçilik, tercümanlık, steno dersi vermek gibi birçok farklı iş yaptı. 1978'de eşinden boşandı. Müzikle o zamana kadar amatör olarak uğraşan Leman Sam, profesyonel müzik kariyerine 1973 yılından sonra başladı.

1979 yılında İstanbul Devlet Opera ve Balesi'nin sınavını kazandı ve 1,5 yıl bu kurumda korist olarak çalıştıktan sonra İstanbul'un önemli gece kulüplerinden biri olan Günay Restaurant'ta 11 yıl şarkıcılık yaptı. Çok sayıda farklı dilde şarkılar söyleyen Leman Sam, geniş bir repertuvar oluşturdu. Sıklıkla diplomatik konserler verdi. Başlıca diplomatik konserleri: dönemin Portekiz Cumhurbaşkanı Mario Suarez ve Malezya Kralı ve Kraliyet Ailesine verdikleridir. Bunların yanı sıra Sopot Festivali, Abdi İpekçi Barış ve Dostluk Derneği Konseri, Türkmenbaşı Aşkabad konseri, Curaçao World Troubadour Festivali gibi etkinliklerde yer aldı.

1988'de ilk albümünü yayımladı. Livaneli Şarkıları adlı bu ilk albümden sonra, 1990'da ikinci albümü Çağrı'yı çıkardı. Şarkıları ile ülke çapında tanındı. Albümlerinde Azeri türkülerine yer verdi. Günay Restaruant'taki sahne çalışmasını 1991'de sonlandırdı.

1992'de Ayak Sesleri adlı albümünü çıkardı. Anladım adlı şarkısı popüler oldu. Eski Fotoğraflar (1994), İlla (1998) albümlerinden sonra son olarak 2012 yılında Nereye Kadar adlı albümü çıkardı.

Vizontele Tuuba adlı filmde Sam'ın hayatından esinlenerek onu tasvir eden bir role yer verilmiştir.

Aktivistliği
Çevre, insan hakları, hayvan hakları lehine aktivite ve etkinlikleri ile bilinmektedir. 2009 yılında demokratik açılım olarak adlandırılan terör sorununun çözümüne yönelik sürece destek vermek için "Barış İçin Sanat Girişimi" üyesi 282 sanatçının yer aldığı inisiyatifin arasında yer almıştır.

Sanatçı Çernobil reaktör kazasının Türkiye üzerindeki etkileri üzerine Türkiye'de bilinç oluşturmak için etkinliklere katılmakta, 23. yılında "Çernobil'i Unutma, Geleceğe Sahip Çık" başlığıyla Sinop'ta 2009 yılında düzenlenen nükleer karşıtı mitingte konser vermiştir. Yine sanatçı 2013 yılında Taksim Gezi Parkı'nda Topçu Kışlası inşaatı için ağaçların kesilmesi iddiasıyla başlayan eylemlere ilişkin twitter hesabından "Eğer bu millet seçimlerde bunların dersini vermez tekrar iktidara getirirse, bu güzelim toprakların yani Anadolu'nun sonu gelir." demiştir. Yine Gezi Parkı protestoları sırasında polis tarafından atılan göz yaşartıcı gaz kapsülünün başına isabet etmesi üzerine 15 yaşında ölen Berkin Elvan'ı ima ederek resmi Twitter hesabında "Ağıt" şarkısını "Katledilen tüm çocuklara" başlığıyla yayınlamıştır.

Leman Sam Soma Faciası'nda madencilerin hayatını kaybetmesini protesto etmek isteyenlere yönelik polis müdahalesine twitter hesabından "Özelleştirin, peşkeş çekin, ölümlere sebebiyet verin, bunu protesto edenlere biber gazıyla müdahale edin, yetmezse darp edin öldürün" sözleriyle tepki göstermiştir. Aynı yıl kurban bayramında Türkiye'de Müslümanlarca kurban edilen hayvanları ima ederek twitter hesabından "Benim için IŞİD ile bıçağını masum bir hayvanın boğazına dayayan aynı duygudadır, IŞİD beni şaşırtmıyor." sözleri kamuoyunda tepki toplamıştır.

Diskografi
 1988 - Livaneli Şarkıları
 1990 - Çağrı
 1992 - Ayak Sesleri
 1994 - Eski Fotoğraflar
 1998 - İlla
 2012 - Nereye Kadar

Kaynakça

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
1951 doğumlular
İstanbul doğumlu kadın şarkıcılar
Türk vejetaryenler
Türk çevreciler
20. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
21. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
Azerice şarkı söyleyen şarkıcılar
Türk kadın pop şarkıcıları
1980'lerin şarkıcıları
1990'ların şarkıcıları
2010'ların şarkıcıları
2000'lerin şarkıcıları
2020'lerin şarkıcıları
Esen Müzik sanatçıları
Kalan Müzik sanatçıları

Leman Sam


Ivo Sanader (d. 8 Haziran 1953 Split), Hırvatistan eski Başbakanı. 2000 ve 2002 yılında HDZ partisinin lideriydi. Sanader daha sonra iki ayrı davada, Hypo Bank ve Fimi Media davalarında yolsuzluk ve görevi kötüye kullanmaktan suçlu bulundu.

9 Aralık 2003 tarihinde göreve gelmiştir. 1 Temmuz 2009'da hiçbir neden göstermeyerek özel nedenlerden dolayı istifa ettiğini belirterek görevini bırakmıştır. Görevini bırakma sebebi, hakkındaki Yolsuzluk iddialarıdır. Sanader, 2003 ile 2009 yılları arasında başbakanlık yapmış, yolsuzluk ve yasadışı kazanç sağladığı iddiaları üzerine görevinden istifa etmiş, iktidardaki Hırvat Demokrat Birliği de kendisini partiden ihraç etmiştir. Savcıların yolsuzluk iddiaları nedeniyle İvo Sanader'i gözaltına alıp sorgulayacağının belli olmasından hemen önce ülkeyi terk etti. Hakkında Aralık 2010 tarihinde uluslararası yakalama emri çıkarılmıştır. Avusturya'ya kaçan Sanader'in Avusturya'da bir şirketinin olduğu biliniyordu. Avusturya'da yakalanmış ve Temmuz 2011 yılında Avusturya'dan Hırvatistan'a iade edilerek Zagreb'de Remetinec cezaevine nakledilmiştir. 7 Aralık 2011'de ise kefaletle koşullu serbest bırakılmıştır.

20 Kasım 2012'de eski Hırvatistan Başbakanı Sanader, İktidarda bulunduğu sırada devlet kurumlarından yasa dışı yollardan para çekme, yolsuzluk ve rüşvet suçlamaları yüzünden 10 yıl hapis cezasına çarptırıldı.

4 yıldır tutuklu bulunan ve Hırvatistan Yüksek Mahkemesi tarafından hapis cezasına çarptırılan eski Hırvatistan Başbakanı İvo Sanader'in Kasım 2015 tarihinde serbest bırakılmasına karar verilmiştir.

Ekim 2018'de Sanader, savaş vurgunculuğundan iki buçuk yıl hapis cezasına çarptırıldı ve Hypo Bank'a 570.000 dolar geri vermek zorunda kaldı. Kasım 2020'de Sanader, Fimi Media davasının yeniden yargılanmasındaki rolü nedeniyle sekiz yıl hapse mahkum edildi. 2021 itibarıyla cezasını Remetinec hapishanesinde çekmektedir.

Kaynakça

|-

|-

1953 doğumlular
Hırvat siyasetçiler
Hırvatistan başbakanları
Yaşayan insanlar

Ivo Sanader


Liga Nogometnog saveza područja Nova Gradiška također i kao Područna liga Nova Gradiška; Područna liga NSP Nova Gradiška je bila liga petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1974./75.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio klub "Mladost" iz Cernika.

Ljestvica

 ljestvica bez rezultata jedne utakmice

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutarnje poveznice
 Slavonska zona - Posavska skupina 1974./75.
 Liga NSP Slavonska Požega 1974./75.
 Liga NSP Slavonski Brod 1974./75.
 Područna liga NSP Vinkovci 1974./75.

Vanjske poveznice

Izvori

 Dragutin Grganić, Josip Đurić: 60 godina nogometa : Nogometni klub Graničar, Laze, Laze, 1988., UDK: 908+796.332](497.13 Laze), str. 27-28
 Ivo Petranović i dr.: Pola stoljeća nogometa u Rešetarima, Rešetari, 1989., UDK: 796.332(497.5 Rešetari)](067.5) * 061.2(497.5 Rešetari):796.332](067.5), str. 90-91
 Željko Čeglaj: Čudnovate zgode stoljetne "Bubamare" : stoljeće nogometa Brodsko-posavske županije : 1909. – 2009., Slavonski Brod, 2009., , str. 145-150

1974-75
Nova Gradiška
1974-75 Nova Gradiška

Liga Nogometnog saveza područja Nova Gradiška 1974./75.


43931 Yoshimi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
43931 Yoshimi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Nanyo de Tomimaru Okuni. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,23 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 21,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 43001-44000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

43931 Yoshimi


Francesco Bertazzoli ( 1 de maio de 1754 em Lugo , Emilia-Romagna - 7 de abril de 1830 em Roma ) foi um clérigo, bispo e cardeal italiano.

vida

Educação e primeiros anos
O descendente de uma família nobre estudou na Universidade de Bolonha, onde recebeu os graus acadêmicos de Doctor iuris utriusque e Doctor theologiae em 20 de outubro de 1778.

Foi ordenado sacerdote em 1777. Depois de concluir o doutorado , tornou-se professor de teologia no seminário de Lugo. Nessa função conheceu o então bispo de Imola Gregorio Barnaba Chiaramonti OSBCas , que mais tarde se tornaria o Papa Pio VII, que nomeou Bertazzoli como teólogo de sua casa. Em 1796, Francesco Bertazzoli tentou mediar a rebelião do povo de Imola contra o exército francês; Em 1799, após a ocupação pelas tropas austríacas, tornou-se membro do conselho de administração da cidade. Ele emprestou ao cardeal Chiaramonti a quantia necessária para ir a Veneza para o conclave de 1799-1800 pôde viajar até onde foi eleito Papa. Pio VII ofereceu a Bertazzoli a sede episcopal de Montalto, mas ele recusou. Em 10 de abril de 1802, um dia após a morte de Gregorio Bandi, capelão doméstico do Papa Pio VI, Francesco Bertazzoli foi chamado a Roma, onde entrou ao serviço da Cúria. Antes de 1º de maio de 1802, foi nomeado Prelado da Casa de Sua Santidade e Cônego de Santa Maria Maggiore.

Episcopado
Em 24 de maio de 1802, Francesco Bertazzoli foi nomeado arcebispo titular de Edessa em Osrhoëne e esmoleiro de Sua Santidade pelo Papa , e dois dias depois nomeado assistente papal no trono. Foi ordenado bispo em 30 de maio do mesmo ano pelo Cardeal Bispo de Frascati , Henry Benedict Stuart ; Os co-consagradores foram os bispos da cúria Giovanni Coppola e Angelo Cesarini. Ele acompanhou o Papa em sua viagem à França em 1804 e assistiu à coroação de Napoleão I em 2 de dezembro do mesmo ano.ao imperador dos franceses. Após a captura de Roma pelas tropas francesas, retirou-se para sua cidade natal, Lugo.Na primavera de 1811, Napoleão o chamou a Paris para que Bertazzoli – considerado fraco de caráter – pudesse exercer sua influência sobre o Papa. Após longas negociações com o cardeal Joseph Fesch , Bertazzoli, junto com o cardeal Alphonse-Hubert de Latier de Bayane , foi autorizado a visitar o Papa, que na época estava preso em Savona. A influência de Bertazzoli sobre o Papa finalmente abriu caminho para uma compromisso. Em 1811, Napoleão nomeou Bertazzoli bispo de Piacenzanomeado, mas isso não teve efeito. Ele acompanhou o Papa quando foi levado de Savona para Fontainebleau entre 9 e 19 de junho de 1812. Ele foi o único companheiro do Papa em seu cativeiro e pode ter contribuído para que Pio VII assinasse a Concordata de Fontainebleau em 25 de janeiro de 1813. Depois que Pio VII revogou a concordata em 24 de março de 1813, Bertazzoli permaneceu com o papa e o acompanhou na viagem a Savona em janeiro e fevereiro de 1814 e a Roma de março a maio do mesmo ano. Ele retomou sua posição como capelão papal e participou desde a primavera de 1814 sob o cardeal Bartolomeo Paccaparticipou na restauração das condições eclesiásticas e tornou-se membro de várias congregações da Cúria Romana.</ref>. Dopo Leone XII fu al servizio di Pio VIII, eletto nel 1829.

Cardinalato
O Papa Pio VII fez dele cardeal sacerdote no consistório de 10 de março de 1823 e deu-lhe Santa Maria sopra Minerva como igreja titular em 16 de maio do mesmo ano. Francesco Bertazzoli participou do conclave de 1823 em que Leão XII. foi eleito papa. De 28 de agosto de 1824 até sua morte, o cardeal Bertazzoli foi prefeito da Congregação de Estudos instituída pela Constituição Apostólica Quod divina sapientia. O cardeal Bertazzoli era amigo íntimo do cardeal Mauro Alberto Cappellari, mais tarde papa Gregório XVI. Em 15 de dezembro de 1828 tornou-se cardeal bispo de Palestrina. Ele participou do conclave de 1829 que elegeu Pio VIII como papa.

Francesco Bertazzoli morreu inesperadamente em 7 de abril de 1830 e foi sepultado em sua antiga igreja titular, Santa Maria sopra Minerva. Ele nomeou o cardeal Cappellari como seu executor.

Ligações externas
 Francesco Bertazzoli
 catholic-hierarchy.org

Igreja Católica
Cardeais nomeados pelo papa Pio VII

Francesco Bertazzoli


Benito Huerta Argenta (Sarón, 10 de agosto de 1936-La Encina, 2 de agosto de 2006) fue un abogado y político español. Fue senador en las Cortes Constituyentes (1977). Militó en Izquierda Democrática, el Partido Regionalista de Cantabria y el Partido Socialista de Cantabria-PSOE durante los primeros años de la democracia, antes de abandonar la política y centrarse en su profesión de abogado.

Biografía y carrera política
Benito Huerta nació en el municipio cántabro de Santa María de Cayón (según unas versiones, en la localidad de Sarón; según otras, en La Encina). Estudió el bachillerato en Bilbao y Derecho en la Universidad Central de Madrid. Tras obtener la licenciatura, ingresó en el Colegio de Abogados de Santander en 1961.

Entró en política en 1964 de la mano de Joaquín Ruiz Jiménez, como militante de Izquierda Democrática, formación de la que llegaría a ser vicepresidente una vez que el partido fue legalizado tras la muerte de Franco. En las primeras elecciones democráticas en 1977, Huerta fue candidato de la Agrupación Electoral de Fuerzas Democráticas al Senado. La lista agrupaba al PSOE, Izquierda Democrática y otras fuerzas de izquierda e independientes de la provincia de Santander. La victoria en Cantabria fue para la Unión de Centro Democrático, que se llevó tres senadores. El cuarto fue Huerta, que se integró en el grupo parlamentario Progresistas y Socialistas Independientes.

Durante la legislatura constituyente, Huerta formó parte de la Asociación para la Defensa de los Intereses de Cantabria (ADIC) y tuvo un notable protagonismo en las movilizaciones por la autonomía. Como parlamentario, se opuso a la integración de la provincia de Santander en la comunidad autónoma de Castilla y León.

A finales de 1978, Huerta estuvo entre los miembros fundadores del Partido Regionalista de Cantabria, junto con otros militantes de Izquierda Democrática, en trance de desaparición, y fue candidato al Senado por este partido en las elecciones generales de 1979. Fue el séptimo candidato más votado (tras los tres de la UCD y los tres del PSOE), sin resultar por tanto elegido.

En diciembre de 1981 se llevó a cabo el segundo congreso del PRC. En él Huerta presentó una ponencia para definir al PRC como partido de izquierdas, que fue derrotada por escaso margen, ante lo cual él y un tercio de la militancia abandonaron el partido. Tras el abandono del PRC, Huerta ingresó en el PSC-PSOE, formando parte de su candidatura para el Ayuntamiento de Santander en las elecciones de 1983. Consiguió acta de concejal y fue el portavoz del grupo municipal socialista hasta 1986, fecha en la que abandonó la política, dedicándose en exclusiva a la abogacía.

Carrera como abogado
Como abogado, Huerta llegó a ser uno de los letrados más influyentes y respetados de Cantabria, llevando causas de gran calado social. Entre ellas sobresalieron la que llevó en contra de los directivos de la Caja Rural de Santander, que habían saqueado la entidad bancaria cooperativista y que se saldó con varias condenas y la supresión de aquella, o la querella que en 1991 presentaron varios diputados contra el presidente del Gobierno cántabro, Juan Hormaechea, por prevaricación y malversación de fondos públicos, por la que fue finalmente condenado.

Fue vicedecano y tesorero del Colegio de Abogados de Cantabria. En 1988, le fue concedida la Orden del Mérito Constitucional y, en 1991, obtuvo la Cruz de Honor de San Raimundo de Peñafort.

Al fallecer dejó viuda y ocho hijos.

Referencias

Enlaces externos

Abogados de Cantabria
Políticos de España del siglo XX
Políticos de España de ámbito estatal
Senadores por la provincia de Cantabria
Senadores de la Legislatura Constituyente de España
Políticos de la Transición Española
Políticos del Partido Regionalista de Cantabria
Políticos del Partido Socialista de Cantabria-PSOE
Condecorados con la Orden del Mérito Constitucional
Concejales del Ayuntamiento de Santander
Nacidos en Santa María de Cayón
Cántabros del siglo XX
Cántabros del siglo XXI

Benito Huerta


Teodor Vîrgolici () a fost un critic literar român.

Biografie
A urmat școala primară în comuna natală (1937-1941), Liceul "Nicolae Bălcescu" din Brăila (1941-1949) și Facultatea de Filologie, secția limba și literatura română, a Universității din București (1949-1953). A activat ca preparator (1952-1953) și cercetător (1953-1966, 1968-1969) la Institutul de Istorie Literară și Folclor al Academiei Române, secretar al comitetului de redacție la revista Studii și cercetări de istorie literară și folclor (1954-1965), director adjunct al Muzeului Literaturii Române (1966-1968), redactor-șef al Editurii Minerva (1969-1992). A obținut titlul științific de doctor în filologie cu teza Dimitrie Bolintineanu și epoca sa, pe care a susținut-o în 1971 sub îndrumarea prof. Ovidiu Papadima.

Printre personalitățile care au exercitat o influență asupra destinului său de critic literar s-au aflat George Călinescu, Perpessicius și Ovidiu Papadima. Teodor Vârgolici a scris peste 30 de cărți de critică și istorie literară. A alcătuit ediții ale operelor lui Gala Galaction și Dimitrie Bolintineanu.

Opera literară
 Începuturile romanului românesc, București, 1956; ediția București, 1963;
 Alecu Russo, București, 1964;
 Doi nuveliști: Emil Gârleanu și I.A. Bassarabescu, București, 1965;
 Dimitrie Anghel, București, 1966;
 Gala Galaction, București, 1967;
 Mateiu I. Caragiale, București, 1970;
 Retrospective literare, București, 1970;
 Comentarii literare, București, 1971;
 Dimitrie Bolintineanu și epoca sa, București, 1971;
 Introducere în opera lui Dimitrie Bolintineanu, București, 1972;
 Aspecte istorico-literare, București, 1973;
 Perpessicius, București, 1974;
 Prietenia literară, București, 1975;
 Ecourile literare ale cuceririi independenței naționale, București, 1976;
 Interferențe literare româno-franceze, București, 1977;
 Scriitori și opere, București, 1978;
 Epopeea națională în literatura română, București, 1980;
 Clasici și contemporani, București, 1982;
 Aspecte ale romanului românesc din secolul al XIX-lea, București, 1985;
 Scriitorii clasici și armata română, București, 1986;
 Idei și idealuri literare, București, 1987;
 Scriitorii români și unitatea națională, București, 1988;
 Eminescu și marii săi prieteni, București, 1989;
 Mari scriitori români în programa școlară, București, 1998;
 Portrete și analize literare, București, 2001;
 Istoria Societății Scriitorilor Români (1908-1948), București, 2002;
 Caleidoscop literar, I, București, 2003;
 Caleidoscop literar, II, București, 2003;
 I. Oprișan sau pasiunea cărții: Jurnal de lectura, București, 2005;
 Prietenie si destin: Tudor Arghezi - Gala Galaction, București, 2005.

Publicații diverse
 Prefața ediției pe care a și îngrijit-o de proză scurtă a lui Ioan A. Bassarabescu,  Un om în toată firea, nuvele și schițe, Editura Albatros, 1988, p. V-XXIII
 "Opera lui I. A. Bassarabescu", în Studii și cercetări de istorie literară și folclor, V, 1956, nr. 1-2, ian-iunie.

Note

Nașteri în 1930
Decese în 2019
Critici literari români

Teodor Vârgolici


El marquesado de Pescara  es un título nobiliario hispano-napolitano creado en 1442 por el rey Alfonso V de Aragón y I de Nápoles a favor de Bernardo Gaspar de Aquino. A la muerte de su V titular, Fernando de Ávalos Aquino, Pescara pasó a su primo Alfonso de Ávalos y Aquino, II marqués del Vasto y el título fue tradicionalmente usado por los primogénitos de la casa de Vasto.

Fue sucedido en Italia de manera regular, pero en España los descendientes dejaron de pagar los derechos de sucesión, por lo que caducó y fue rehabilitado con Grandeza de España el 19 de mayo de 1928 por un pariente colateral, Joaquín Sanchiz y Quesada, V marqués de Casa Saltillo.

Su denominación hace referencia a la localidad de Pescara, en la región de los Abruzos, Italia.

Marqueses de Pescara

Historia de los Marqueses de Pescara

Bernardo Gaspar de Aquino († 1461), I marqués de Pescara,
Casó con Beatriz Gaetano, hija de los señores de Sermoneta. Le sucedió su hijo:

Francisco Antonio de Aquino y Gaetano († c. 1472), II marqués de Pescara.
Casó con Francisca Orsini. Sin descendientes. Le sucedió su hermana:

Antonia de Aquino y Gaetano († 1493), III marquesa de Pescara.
Casó con Íñigo de Ávalos, I conde de Monteodorisio, hijo del condestable Ruy López Dávalos, I conde de Ribadeo y de su tercera esposa Constanza de Tovar. Le sucedió su hijo:

Alfonso de Ávalos y Aquino († 1495), IV marqués del Pescara.
Casó con Diana de Cardona, hija de los condes de Golisano. Le sucedió su hijo:

Fernando de Ávalos Aquino y Cardona (1495-1525), V marqués de Pescara.
Casó con Victoria Colonna, hija de Fabricio Colonna, I duque de Paliano. Le sucedió su primo, hijo de Íñigo de Ávalos y Aquino, I marqués del Vasto, hermano del IV marqués de Pescara:

Álfonso de Ávalos Aquino y Sanseverino (1502–1546), II marqués del Vasto, Principe de Francavilla, VI marqués de Pescara.
Casó con María Aragón y Cardona, hija de Fernando de Aragón y Guardato, I duque de Montalto. Le sucedió su hijo:

Francisco Fernando de Ávalos Aquino y Aragón (1531–1571), III marqués del Vasto, VII marqués de Pescara, principe de Montesarchio.
Casó con Isabel Gonzaga, hija de Federico II de Mantua y Margarita Paleólogo. Le sucedió su hijo:

Alfonso de Ávalos Aquino Aragón y Gonzaga (1564–1593), IV marqués del Vasto, VIII marqués de Pescara.
Casó con Lavinia della Rovere, hija de Guidobaldo II della Rovere, duque de Urbino. Le sucedió su hija:

Isabel de Ávalos Aquino Aragón y La Rovere (1585–1648), V marquesa del Vasto, IX marquesa de Pescara,principe de Francavilla.
Casó con su tío Íñigo de Ávalos Aquino Aragón, hijo de César de Ávalos Aquino Aragón, I marqués de Padula, hermano del III marqués del Vasto. Le sucedió su hijo:

Fernando Francisco de Ávalos Aquino Aragón y Ávalos (1601–1665), VI marqués del Vasto, X marqués de Pescara,principe de Francavilla.
Casó con Jerónima Doria, hija de los príncipes de Melfi. Sin descendencia, le sucedió su hermano:

Diego de Ávalos Aquino Aragón y Ávalos (†1697), VII marqués del Vasto, XI marqués de Pescara.
Casó con Francisca Carafa, hija de los príncipes de Rocella. Le sucedió su hijo:

Fernando Francisco de Ávalos Aquino Aragón y Carafa (1651–1672), XII marqués de Pescara.
Casó con Isabel Sarmiento de los Cobos, hija de los marqueses de Camarasa. Le sucedió su hijo:

Diego de Ávalos Aquino Aragón y Sarmiento (1672-1690), XIII marqués de Pescara.
Sin descendientes, le sucedió su tío, hermano de su padre:

César de Ávalos Aquino Aragón y Carafa (1667-1729), VIII marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., XIV marqués de Pescara.
Casó con su prima Hipólita de Ávalos Aquino Aragón, hija de Francisco de Ávalos Aquino Aragón, II príncipe de Troya, y de Juilia de Ávalos Aquino Aragón, IV princesa de Montesarchio . Sin descendencia, le sucedió su sobrino, hijo de Nicolás de Ávalos Aquino Aragón, V príncipe de Montesarchio:

Juan Bautista de Ávalos Aquino Aragón y Caracciolo (1694-1749), IX marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., VI príncipe de Montesarchio y IV de Troya, XV marqués de Pescara.
Casó en primeras nupcias con Silvia Spinelli, hija de los príncipes de Tarsia, y en segundas con Luisa de Sangro, hija de los duques de Casacalenda. Sin descendencia, le sucedió su hermano:

Diego de Ávalos Aquino Aragón y Caracciolo (1697-1764), X marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., VII príncipe de Montesarchio y V de Troya, XVI marqués de Pescara.
Casó con Leonor Acquaviva de Aragón, hija de los duques de Nardò. Le sucedió su hijo:

Tomás de Ávalos Aquino Aragón y Acquaviva de Aragón (1752-1806), XI marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., VIII príncipe de Montesarchio y VI de Troya, XVII marqués de Pescara.
Casó con Francisca Caracciolo, hija de los duques de Lavello. Le sucedió su nieto:

Fernando de Ávalos Aquino Aragón y Doria Pamphili (1794-1841), XII marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., IX príncipe de Montesarchio y VII de Troya, XVIII marqués de Pescara.
Casó con Julia Gaetani de Aragón, hija de los duques de Laurenzana. Le sucedió su hermano:

Alfonso de Ávalos Aquino Aragón y Doria Pamphili (1794-1841), XIII marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., IX príncipe de Montesarchio y VIII de Troya, XIX marqués de Pescara.

Renovado en 1974 para: (en Italia)

Francisco de Ávalos Aquino Aragón y Basevi (n. 1930), XIV marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., XI principe de Pescara, VII duque Ávalos, XX marqués de Pescara.
Casado con Antonella Nughes Serra

Rehabilitado en 1928 por: (en España)

Joaquín Sanchiz y de Quesada (1868-1949), XIV marqués de Pescara, V marqués de Casa Saltillo, II conde de Ulloa de Monterrey (rehabilitado a su favor en 1928).
Casó con María Álvarez y González de Castejón . En 1935 cedió este marquesado a su hijo, que lo ostentó en 1950:

José Joaquín Sanchiz y Álvarez de Quindos (1904-1978), XV marqués de Pescara. VI marqués de Casa Saltillo, III conde de Chacón.
Casó con María de las Mercedes Gil de Avalle y Gascó. Le sucedió, en 1980, su hijo:

José María Sanchiz y Gil de Avalle, XVI marqués de Pescara, VII marqués de Casa Saltillo.
Casó con María Isabel Gordón y Sanchiz.

Árbol genealógico

Sanchiz (rehabilitación en España)

Referencias

d'AVALOS, Marchesi del Vasto e di Pescara
d'Avalos d'Aquino d'Aragona

Pescara

Marquesado de Pescara


Ellehammer er en dansk portrætfilm fra 1957 instrueret af Jørgen Roos efter eget manuskript.

Handling
På grundlag af samtidigt illustrations-, foto- og filmmateriale skildres Jacob Ellehammer som opfinder og specielt hans indsats som flyvepioner fra det første primitive flyveforsøg i 1906 til hans konstruktion i 1921 af en petroleumskarburator. Hans sidste bidrag til flyvningens historie.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 1957

Ellehammer (dokumentarfilm)


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Bušince enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Bušince im Okres Veľký Krtíš.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Busince


A 1.ª etapa do Giro d'Italia de 2023 teve lugar a 6 de maio de 2022 e consistiu numa contrarrelógio individual com início em Fossacesia  e final em Ortona  sobre um percurso de 19,6 km. O vencedor foi o belga Remco Evenepoel da equipa Soudal Quick-Step, sendo ademais o primeiro líder da prova.

Percurso
A saída da 106.ª edição do Giro foi dada na Costa di Trabocchi (Tudor ITT) de Marina Fossacesia à beira do Mar Adriático. O percurso era plano durante os primeiros 16,8 quilómetros junto ao mar na direção o noroeste até à porta de Porto di Ortona. A estrada eleva-se então um pouco nos últimos  (desnível de ) para atingir a cidade da chegada de Ortona onde se localiza também a cimeira de um col de 4.º categoria cujo sopé se encontra em Porto di Ortona. Os tempos intermediários foram tomados em Marina di San Vito, a meio do percurso após uma distância de 9,8 km e em Porto di Ortona após 16,8 km.

Desenvolvimento da corrida
O primeiro corredor (Laurens Huys) lança-se a 13:50 e o último (Stefano Oldani) a 16:48 (hora local). As quatro principais favoritos para a vitória desta primeira etapa seguem-se durante a saída : Remco Evenepoel a 16:34:00, Primož Roglič a 16:35:00, Stefan Küng a 16:36:00 e Filippo Ganna a 16:37:00.

Já em cabeça durante os dois tempos intermediários, Remco Evenepoel domina este crono ante Filippo Ganna e distância seu principal rival à classificação geral Primož Roglič de 43 segundos. O Belga campeão do mundo apodera-se pois do primeiro maillot rosa do Giro de 2023. É Tao Geoghegan Hart que realiza a melhor subida para a chegada e veste o maillot azul do grande Prêmio da Montanha.

Classificação da etapa

Classificações ao final da etapa

Classificação geral (Maglia Rosa)

Classificação por pontos (Maglia Ciclamino)

Classificação da montanha (Maglia Azzurra)

Classificação dos jovens (Maglia Bianca)

Classificação por equipas "Super team"

Abandonos
Nenhum.

Referências

Ligações externas

 Página oficial

Giro d'Italia de 2023

1.ª etapa do Giro d'Italia de 2023


Julio "Julito" Collazo (1925 – March 5, 2004) was a master percussionist.

Collazo was born in Havana, Cuba. He began playing the ritual music of Santería on the batá drums at the age of fifteen. He moved to United States in the 1950s to join in a world tour with the Afroamerican dancer Katherine Dunham and her Dance Company. Julito Collazo is one of a handful of Cuban percussionists who came to the United States in the 1940s and 1950s. Other notable Cuban percussionists who came to the U.S. during that time include Luciano "Chano" Pozo, Mongo Santamaría, Armando Peraza, Francisco Aguabella, Candido Camero, Carlos Vidal Bolado and Modesto Durán. In the United States Collazo rose to prominence recording and performing with Tito Puente, Eddie Palmieri, Mongo Santamaría, Silvestre Méndez, Dizzy Gillespie and Machito, among others. These collaborations were magisterial and provide motivation and feedback for researchers, and assure the relevance of the research to the goal of improving the performance of batá drums. Collazo died in New York City of undisclosed causes at age 78.

Recordings
Caliente ("Hot") (Puerto Rican and Cuban musical expression in New York City) clicking here:

With Eddie Palmieri
 Lo Que Traigo Es Sabroso (Tico, 1964)
With Tito Puente
 Top Percussion (RCA, 1957)

1925 births
2004 deaths
Cuban percussionists
Cuban Santeríans
Batá drummers
Cuban emigrants to the United States

Julito Collazo


Na televisão, cancelamento  refere-se a quando um programa é encerrado abruptamente por ordens da emissora ou da distribuidora do programa. O termo é originário dos Estados Unidos e geralmente é usado para séries ou programas de TV exibidos originalmente em canais de TV comerciais.

Os programas são normalmente cancelados por motivos financeiros; seja por baixa audiência ou razões que possam levar a uma menor receita de publicidade ou assinatura, levando as redes a substituí-lo por outro programa com potencial para obter um lucro maior. Da mesma forma, um orçamento desproporcionalmente alto de um programa é potencialmente indesejável (o que é controverso, pois programas importantes têm efeitos sobre a audiência de programas que vão ao ar antes e depois; um programa caro pode ter prejuízo se tiver suas cotas de publicidade vendidas a um preço muito baixo e ter um aumento nos índices de audiência de outros programas na grade de programação, enquanto um programa lucrativo de baixo orçamento ainda pode ser cancelado se diminuir a audiência dos programas próximos na grade). Outras razões potenciais para o cancelamento de programas de televisão incluem críticas negativas, controvérsias envolvendo o elenco do programa, conflitos entre os membros da equipe do programa ou para abrir espaço para uma nova programação.

Programas cujas exibições terminam devido a uma decisão criativa mútua de seus criadores, produtores, elenco e da emissora em que o programa ao ar (como Seinfeld, The Sopranos ou The Cosby Show) não são considerados "cancelados", mas sim "finalizados " ou "concluídos", com um último episódio final produzido. Mesmo assim, programas que terminam suas exibições dessa maneira às vezes são declarados incorretamente como cancelados, mesmo que o programa tenha sido renovado para uma última temporada (como foi o caso do talent show estadunidense American Idol, pelo qual o termo foi aplicado incorretamente após o anúncio da Fox, Fremantle e a decisão da 19 Entertainment de renovar o programa para uma 15ª e última temporada em maio de 2015, a ir ao ar em 2016).

Visão geral
As estações de televisão e rádio comerciais são financiados pela publicidade. Os canais de TV por assinatura têm o fluxo de receita adicional das taxas de assinatura (alguns países, como o Brasil e os Estados Unidos, exigem que o carregamento do sinal digital dos canais de TV aberta seja feito através de um acordo entre o canal e a operadora, chamado de retransmission consent, no entanto, isso não é universal; o Canadá, por exemplo, não permite essa prática). Os números de audiência são coletados por agências de medição de audiência (dentre as mais conhecidas, estão a estadunidense Nielsen e a brasileira Kantar Ibope), e os programas com os índices de audiência mais altos cobram uma taxa de publicidade mais alta para o canal. Como tal, programas com baixa audiência geralmente não são tão lucrativos.

Outros fatos pelos quais um programa pode ser cancelado estão o custo pelo qual é produzido. Por exemplo, a maioria dos game shows custam menos dinheiro para serem produzidos do que uma série ou telenovela, portanto, mesmo que os game shows tenham índices de audiência menores, podem evitar serem cancelados por possuir uma margem de lucro mais alta.

Os programas de televisão também podem ser cancelados por motivos que não sejam a audiência ou a lucratividade. Casos que podem ser citados na televisão brasileira são Xuxa Park, que foi cancelado em janeiro de 2000 em decorrência de um incêndio durante a gravação do programa. Casa dos Artistas e Qual é o Seu Talento foram cancelados por processos judiciais acusando ambos os programas de plágio. A minissérie O Marajá foi cancelada antes de sua exibição planejada em razão de um processo judicial movido pelo ex-presidente Fernando Collor. Despedida de Casado e a versão de 1975 de Roque Santeiro foram canceladas antes de serem exibidas em razão de proibição imposta pela censura da ditadura militar. Como Salvar Meu Casamento e Brida foram canceladas antes de terem seu final exibido em razão do fechamento da Rede Tupi e da Rede Manchete, respectivamente. Em 2020, vários programas de TV chegaram a ser cancelados como resultado da pandemia de COVID-19.

Uma série de televisão que tenta contar uma história longa, abrangente ou com subtramas pode ser cancelada antes mesmo de resolver todos os arcos da história e transmitir todos os episódios planejados. Em algumas séries que podem ser canceladas, os criadores podem tentar encerrar o final da temporada atual em um cliffhanger para dar aos fãs a impressão de que a série está inacabada e precisa continuar contando o resto da história, no entanto, mesmo isso pode não funcionar e pode produzir uma forte decepção entre os fãs se a série for cancelada de qualquer maneira.

Programas salvos do cancelamento

Ocasionalmente, um programa pode receber um revival ou trazido de volta à produção após ter sido previamente cancelado. Nos Estados Unidos, esse foi o caso de Unforgettable, um drama policial da CBS que foi cancelado em 2012, mas foi trazido de volta em meados de 2013. Às vezes, um canal pode decidir reviver uma série previamente cancelada por outro canal. No Brasil, esse foi o caso de Drácula, uma História de Amor, que foi cancelada em razão da grave crise financeira que levou ao fechamento da Rede Tupi, em 1980, e foi revivida pela Rede Bandeirantes no mesmo ano, com o título de Um Homem Muito Especial. Nos Estados Unidos, as séries Family Matters e Step by Step passaram da ABC para a CBS em sua última temporada de produção. Isso é pouco comum e poucos programas obtiveram ganhos de audiência com sucesso ao mudar de rede.

As vendas em home video ou a audiência na TV por assinatura ou no streaming também ajudaram a reviver uma série de TV. Esse foi o caso de Firefly, que recebeu um revival na forma de um filme. Outro exemplo é Arrested Development, que recebeu uma quarta temporada em 2013 (sete anos depois de ser cancelado pela Fox) como uma série original da Netflix, depois que os episódios de sua exibição inicial se tornaram populares no serviço de streaming.

Em outros casos, a resposta esmagadora dos fãs pode levar uma série de TV a voltar a ser produzida. Um exemplo é a versão original de Star Trek, que ganhou uma temporada adicional após uma campanha dos fãs, que enviaram cartas para a emissora NBC. Em 2007, Jericho recebeu novos sete episódios depois que os fãs enviaram milhares de toneladas de nozes para os executivos da CBS (uma referência a uma frase dita por um dos personagens no final da temporada).

Em algumas situações, uma série de televisão pode ser revivida anos depois de ter sido cancelada. Frequentemente, isso ocorre na forma de um programa derivado com novos personagens (como Star Trek: The Next Generation, que estreou dezoito anos depois que a série original saiu do ar). Doctor Who, que foi cancelado pela BBC em 1989, foi trazido de volta em 2005, como uma continuação da série original. Ambas as franquias também produziram filmes derivados nos períodos em que foram canceladas. Essa abordagem teve maior exposição na década de 2010, com programas como Girl Meets World (uma continuação de Boy Meets World), Fuller House (uma continuação de Full House), Will & Grace e Roseanne, todos retornando à televisão décadas depois que a série original foi ao ar.

Ver também

 Revival (televisão)
 Spin-off

Televisão
Continuidade (ficção)

Cancelamento (televisão)