Francesco Colangelo, né le  à Naples et mort dans cette même ville le , est un prélat italien, évêque de Castellammare di Stabia.

Biographie
Fils d'un avocat, naquit à Naples, le 25 novembre 1769, et entra vers 1780 dans le couvent de St-Pierre ad Aram, situé près de sa ville natale, et occupé, à cette époque, par les chanoines réguliers. En 1785, il se fit recevoir membre de la Congrégation de l'Oratoire, dont la règle austère s'accordait avec la gravité de son caractère et ses goûts scientifiques. Le zèle qu'il montra le conduisit bientôt aux premières charges de celte compagnie, qu'il remplit de la manière la plus distinguée. En 1815, le roi Ferdinand  l'avait désigné pour l'évêché de Sora, mais il n'accepta pas ce siège, préférant le modeste séjour de son monastère à l'éclat d'une prélature. Nommé, en 1820, par le même prince, évêque de Castellammare, il voulait également se soustraire à ce nouvel honneur ; mais le pape, informé des éminentes vertus qui le caractérisaient, lui fit manifester le désir de l'en voir revêtu. Colangelo n'osa plus résister ; il alla, en personne, présenter ses respects au souverain pontife, qui le dispensa des examens préalables, et le fit sacrer à Rome par le cardinal Pacca. Revenu à Naples, l'année suivante, il fut appelé à faire partie de la commission chargée d'exécuter le concordat avec le Saint-Siège. Ferdinand  le nomma, en 1825, président du département de l'instruction publique, et, en 1830, premier administrateur de l'imprimerie royale, fonctions qu'il exerça jusqu'au 15 janvier 1836, jour où une apoplexie foudroyante mit un terme à sa vie.

Œuvres

 Opuscules scientifiques, in-8°.
 Recueil d'ouvrages appartenant à l'histoire littéraire, 2 vol. in-8.
 Le Galilée à l'usage de la jeunesse, in-8°.
 Vie de Pontano, in-8°.
 Vie d'Antonio Beccadelli, dit le Palermitain, in-8°.
 Vie de Giambattista della Porta, in-8°.
 Vie de Jacopo Sannazaro, in-8°.
 La Liberté irréligieuse de penser, in-8°.
 Apologie de la religion chrétienne, in-8°.
 Histoire des philosophes et mathématiciens napolitains, 3 vol. in-4°.
 Une homélie de St. Jean Chrysostome sur la Divinité de Jésus-Christ, traduite du grec avec notes.

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Évêque catholique italien du XIXe siècle
Naissance en novembre 1769
Décès en janvier 1836
Décès à 66 ans

Francesco Colangelo


Nova Dolina (eg. arap.: محافظة الوادي الجديد Muḥāfẓet El Wādī El Ǧedīd Egipatski arapski: [moħɑfzet elwæːdi lɡɪdiːd]) je jedan od 27 guvernorata Egipta. Nalazi se u jugozapadnom dijelu zemlje, u egipatskoj Zapadnoj pustinji, dijelu pustinje Sahare - između rijeke Nil, sjevernog Sudana i jugoistočne Libije.
Obuhvaća otprilike trećinu ukupne površine Egipta. Guvernorat Nova Dolina je najveći guvernorat u državi i jedan od najvećih na afričkom kontinentu. Glavni grad Kharga se nalazi u oazi Kharga.

Populacija

Prema popisu stanovništva iz 2015. godine, većina stanovnika u pokrajini živi u ruralnim područjima, sa stopom urbanizacije od samo 48,0%. Od oko 225.416 ljudi koji žive u guvernoratu, 117.180 ljudi živi u ruralnim područjima, za razliku od samo 108.236 u urbanim područjima.

Gradovi
 Kharga - 67.700 stanovnika
 Mut

Industrijske zone

Prema egipatskom Upravnom tijelu za investicije i slobodne zone (GAFI), a u suradnji s Ministarstvom za investicije (MOI), u ovom su guverneru smještene sljedeće industrijske zone:

Al Kharga
Zona teške industrije - El Dakhla
Zona teške industrije - Wadi Waer Wes

Povijest

Egipatska revolucija 2011. godine
Izvještaji o nasilnim sukobima u guvernoratu Nova Dolina 8. i 9. veljače 2011. godine ih navode kao dio egipatske revolucije 2011. godine. Prosvjednici su zapalili policijske postaje i NDP - zgradu Nacionalne demokratske stranke. Pored stotina ozlijeđenih prosvjednika, navode se i mnogi poginuli s tvrdnjama da je policija otvorila vatru bojnom municijom na prosvjednike u oazi Kharga.

Velike oaze

Kharga
Farafra
Dakhla
Baris

Gospodarstvi
Proizvodnja datulja
Turizam i safari
Poljoprivredne djelatnosti (oko Oaze)

Izvori

Vanjske poveznice
Crteži u Pećini Plivača
Guverner Mr.Mahmoud Abed Al Rahman
El Beheira Governorate: Egypt, SOURCE: National Geospatial-Intelligence Agency, Bethesda, MD, USA

Egipatski guvernerati

Al Wadi al Jadid


Broddstélhæna (fræðiheiti: Tympanuchus phasianellus) er tegund fugla í orraætt. Útbreiðslan er norður til Alaska, suður til Kaliforníu og Nýju-Mexíkó, og austur til Quebec, Kanada.

Sex undirtegundir eru núlifandi, ein útdauð:
 T. p. phasianellus Aðalundirtegundin.  Í Manitoba, norður Ontario, og mið Quebec. Að hluta farfugl.
 T. p. kennicotti Frá Mackenziefljóti til Stóra þrælavatns í Norðvesturhéruðunum í Kanada
 T. p. caurus frá norður-mið Alaska austur til suður Yukon, norður Bresku Kólumbíu, og norður Alberta.
 T. p. columbianus Á stöku blettum á sléttum  Idaho, Wyoming, Colorado, Utah, og Bresku Kólumbíu.
 T. p. campestris Minnsta undirtegundin. Var áður í Bresku Kólumbíu, suður í gegn um austur Washington og Oregon til norðaustur Kaliforníu, Nevada, og Utah, og vestur Klettafjöllum. Vegna ræktunar á svæðinu hefur dregið verulega úr útbreiðslunni.
 T. p. jamesi Á norðurhluta Sléttanna miklu í suður Alberta og Saskatchewan, austur Montana, Norður og Suður Dakota, Nebraska, og norðaustur Wyoming.
 †T. p. hueyi: frá New Mexico, er nú útdauð.

Tenglar

Orraætt

Broddstélhæna


NGC 324 este o galaxie lenticulară, posibil spirală, situată în constelația Phoenix. A fost descoperită în 23 octombrie 1835 de către John Herschel.

Note

Vezi și
 NGC 323
 NGC 325

Legături externe
 NGC 324 pe spider.seds.org
 NGC 324 pe WikiSky

Galaxii
Obiecte NGC
Constelația Phoenix
Obiecte astronomice descoperite în 1835
Obiecte astronomice descoperite de John Herschel

NGC 324


جوديت بولغار  هي لاعبة شطرنج مجرية (ولدت في 23 تموز 1976م)، وتعتبر أقوى لاعبة شطرنج أنثى في التاريخ. حصلت شقيقتها سوزان على لقب (كراند ماستر)، والأخرى صوفي على لقب أستاذ دولي في الشطرنج. ولقد هاجرت عائلتها (صوفي ووالديها إلى إسرائيل ثم كندا، وهاجرت سوزان إلى نيويورك)، وبقيت جوديت ثم تزوجت وأستقرت في هنغاريا (المجر)، تعد من عباقرة العالم بنسبة ذكاء تبلغ 170

البدايات

هي امرأة يهودية من يهود بودابست، عانت عائلتها من التصفية العرقية لليهود (الهولوكوست) خلال فترة الحكم النازي، أثناء الحرب العالمية الثانية، وهي الأخت الثالثة لثلاث شقيقات لهم هواية لعب الشطرنج وحصلوا على درجات متقدمة في البطولات، وهن تربين تربية خاصة من قبل والدهم الذي أراد أن يعلمهم في البيت لعبة الشطرنج في سن مبكر ويثبت إن العبقرية والموهبة الفكرية ممكن خلقها وصناعتها بالتربية ولا تأتي بالقابلية الوراثية فقط.

حياتها

ربحت بطولة نيويورك المفتوحة إلى غير المصنفين في التاسعة من عمرها عام 1986م. حيث ربحت سبع مباريات وتعادلت في واحدة.
ض
وعندما بلغت الحادية عشر من عمرها حصلت على تصنيف 2350 نقطة ومنحت لقب أستاذ دولي في الشطرنج فحصلت على اللقب وهي في عمر أصغر من كاسباروف أو فيشر. وعندما بلغت الثانية عشر من عمرها أصبح تصنيفها 2555 نقطة ومنحت لقب المرأة (الغراند ماستر). وحصلت على الترتيب السادس عشر عام 2006م.

انظر أيضاً

 ماريا موزيجوك

مراجع

وصلات خارجية

أبطال العالم للشطرنج للشباب
أساتذة كبار في الشطرنج
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من بودابست
لاعبات شطرنج في الألعاب المكابيه
لاعبات شطرنج هنغاريات
لاعبو شطرنج يهود
متنافسون في أولمبياد الشطرنج
منافسون في ألعاب مكابيه 2009
منافسون في الألعاب المكابيه من المجر
مواليد 1976
مواليد في بودابست
نساء مجريات
يهود مجريون

جوديت بولغار


Wiktor Antonowitsch Awdjuschko (; * 11. Januar 1925 in Moskau; † 19. November 1975 ebenda) war ein sowjetischer Schauspieler.

Leben
Awdjuschko begann zunächst ein Studium am Moskauer Staatlichen Luftfahrtinstitut, wandte sich jedoch schon bald dem Film zu. Bis 1949 studierte er unter anderem bei Juli Raisman am Gerassimow-Institut für Kinematographie. Anschließend wurde er Schauspieler bei der Mosfilm. Awdjuschko gab sein Leinwanddebüt 1948 in Sergei Gerassimows Die junge Garde und erlebte seinen internationalen Durchbruch als Schauspieler 1961 in Mir wchodjaschtschemu, der für den Goldenen Löwen der Internationalen Filmfestspiele von Venedig nominiert war. Im Film war er als Soldat Jamschtschikow zu sehen. In der Folge trat Awdjuschko auch in internationalen Produktionen auf, darunter im DEFA-Film Nackt unter Wölfen sowie in der ungarischen Produktion Sterne an den Mützen von Miklós Jancsós.

Awdjuschko starb 1975 an den Folgen einer Lungenentzündung, die er sich bei Dreharbeiten zugezogen hatte. Er wurde auf dem Wagankowoer Friedhof beigesetzt.

Filmografie (Auswahl)
 1948: Die junge Garde (Молодая гвардия)
 1951: In friedlichen Tagen (В мирные дни)
 1953: Feindlicher Wirbelwind (Вихри враждебные)
 1955: Seine Frau (Урок жизни)
 1957: Liebe und Examensnöte (Они встретились в пути)
 1958: Das Jahr 18 (Восемнадцатый год)
 1958: Das Geschenk des Zigeuners (Трудное счастье)
 1958: Sonnensucher
 1959: Trüber Morgen (Хмурое утро)
 1959: Die nach uns kommen (Отцы и дети)
 1962: Schwere Entscheidung (Наш общий друг)
 1963: Nackt unter Wölfen
 1964: Die Lebenden und die Toten (Живые и мёртвые)
 1964: Der Fußballkapitän (Строгая игра)
 1965: Reise mit Gepäck (Путешественник с багажом)
 1965: Junge Jahre (Где ты теперь, Максим?)
 1967: Sterne an den Mützen (Csillagosok, katonák)
 1970: Seltsame Leute (Странные люди)
 1970: Hinterm Haus der Feind (Песнь о Маншук)
 1970–1972: Befreiung (Освобождение)
 1971: Das Ende des Atamans (Конец атамана)
 1972: Januskopf
 1973: Ein Mensch an seinem Platz (Человек на своём месте)
 1975: Iwan und Marja (Иван да Марья)
 1975: Der Reiter mit dem Blitz in der Hand (Всадник с молнией в руке)
 1976: Wenn es September wird (Когда наступает сентябрь)
 1977: Soldaten der Freiheit (Солдаты свободы)
 1977: Wenn die Berge locken (Пока стоят горы)

Ehrungen
 1965: Verdienter Künstler der RSFSR
 1974: Volkskünstler der RSFSR

Literatur
 Awdjuschko, Wiktor Antonowitsch. In: Joachim Reichow, Michael Hanisch (Hrsg.): Filmschauspieler A–Z. Henschelverlag, Berlin 1989, S. 26–27.

Weblinks

Filmschauspieler
Verdienter Künstler der RSFSR
Volkskünstler der RSFSR
Sowjetbürger
Geboren 1925
Gestorben 1975
Mann

Wiktor Antonowitsch Awdjuschko


Official party status refers to the Westminster practice which is officially used in the Parliament of Canada and the provincial legislatures of recognizing parliamentary caucuses of political parties. In official documents, this is sometimes referred to as being a recognized party ().

History

Traditionally in Westminster-style parliaments, the only non-governmental member other than the speaker with a recognised status is the Leader of the Opposition.  This would be the member who had the widest support among opposition MPs, who would take the lead in questioning the government during parliamentary debates, and who would traditionally be called upon by the King or Governor to attempt to form a government if the previous government lost the confidence of the House.  As political parties became more formalized in the 20th century, some Westminster parliaments (particularly in Canada, but also elsewhere) began to recognize opposition political party caucuses as having a distinct role, where they would have their own opportunities to ask questions during parliamentary debates and have their own organizational budgets and offices within the parliament buildings.

Recognition in Parliament allows party caucuses certain parliamentary privileges. Generally official party status depends on winning a minimum number of seats (that is, the number of Members of Parliament or Members of the Legislative Assembly elected).  The type of recognition and threshold needed to obtain it varies. However, the most coveted privileges are funding for party research offices and the right to ask questions during Question Period.

At the federal level in Canada, the idea of recognizing parties for official status started in 1963. Prior to this, the only opposition recognition was that of the Leader of the Opposition, effectively limiting "official status" to the Government and the largest Opposition party. It was not until 1970 that the Elections Act was amended to allow parties to register and thus have their party name on the ballot.

Most of the rules governing official party status are not laws, but are internal rules governing the legislatures. Therefore, the members of a legislature may, if they choose, pass a motion to dispense with the rules and grant official status to parties that would otherwise fail to qualify.  There are many examples of this practice in multiple areas.

Requirements for official party status

Sometimes, the requirements for official party status are set out either in a law or in the parliament's Rules of Procedure.  These rules may usually be changed or waived by a vote of the House (for instance, to allow some or all official party privileges to a party that does not meet the minimum requirements set out in the Rules).

Special cases

House of Commons
Under the Canadian War Service Voting Regulations, 1944 membership standings in the House of Commons of eight or more were used to qualify leaders to appoint scrutineers for the special returning offices.

Since the early 1950s, parties other than the government and official opposition had been granted limited rights by a series of rulings in the House of Commons. Following an amendment to the Senate and House of Commons Act in 1963, the leaders of parties with twelve or more recognized members in the House of Commons began to be paid an additional stipend above that paid to all members of the House of Commons. Such recognized partes have also received research funding since 1968.

In 2001, then Speaker Peter Milliken, made a ruling against full party recognition for the Progressive Conservative/Democratic Representative (PC/DR) Coalition which had been formed by 12 members of the recognized PC Party and 8 independent members of the Democratic Representative Caucus. Milliken identified the features of a recognized party as having 12 or more members, appointing slate of House Officers as official spokespeople, and working as a cohesive unit under the same banner but noted the practice related to the recognition of parties rather than parliamentary groups. The Speaker could not grant the PC/DR Coalition full party recognition because the group disavowed the title of being a party.

A party must have at least 12 seats to be recognized as an official party in the House of Commons. Recognition means that the party will get time to ask questions during question period, and money for research and staff (both are proportional to the number of seats.)

Senate
In the Senate, a group must have nine seats to be recognized. If the group was registered by Elections Canada in the last 15 years, it is called a recognized party. Otherwise, it is called a recognized parliamentary group, as is the case of the Independent Senators Group, which has been granted some privileges like those of a party.

Prior to 2017, when the Senate adopted a rules amendments to recognize parliamentary groups not affiliated with a political party, the Senate used political party recognition rules first adopted in 2002. The 2002 rules defined a recognized party as having five or more members in the Senate and required that the party be registered by Election Canada at the time of initial recognition. However, once the party was recognized in the Senate, it could retain its status even if it became deregistered, so long as it kept at least five members. In response to a question in an earlier debate about third political party recognition, Jack Austin, at the time the chair of the Senate Rules Committee, stated that the number of five was chosen as a proportional equivalent to the House of Commons 12-member rule.

The second part of the 2002 rule meant that the rump Progressive Conservative caucus in the Senate would have been able to qualify for official status after the rest of that party merged into the Conservative Party except that the initial PC caucus in 2004 after the merger only had three members.

Alberta

In the general elections of 1997, 2001, and 2008, the Alberta New Democratic Party (NDP) failed to win the requisite four seats to gain official party status in the Legislative Assembly of Alberta. Nevertheless, the governing Progressive Conservatives (PCs) granted party status to the NDP after each election.

British Columbia
After the 2001 general election, new B.C. Premier Gordon Campbell, leader of the British Columbia Liberal Party, was criticized for his decision not to grant the NDP official party status. It was the only opposition party in the Legislative Assembly of British Columbia but it had won only two of 79 seats in the last election.

Since the 2013 election, the British Columbian Green Party has held their first seat as their then-member Andrew Weaver was elected in Oak Bay-Gordon Head district. After the 2017 election, they gained two more seats thus overall had three seats when the minimum for official party status was four. However, after the party entered a confidence and supply agreement with the New Democratic Party to allow the NDP to form government, it was granted official party status with reduced funding.
The Legislative Assembly still recognizes the Greens as an official party, after the agreement ended, retaining the threshold for official status at 2 seats.

New Brunswick
In New Brunswick, parties require 5 seats or 20% of the popular vote to get official party status. However, parties with one to four seats have been allowed time in Question Period with consent of other parties. The Liberals won all 58 seats in the New Brunswick Legislative Assembly in 1987. The government allowed the Progressive Conservative Party, which finished second place in the election in the number of votes received, to submit written questions to ministers during Question Period.

Ontario
Following the 1999 Ontario general election, the Ontario New Democratic Party fell to nine seats in the Ontario Legislative Assembly. The rules at the time of the election called for parties to hold 12 seats to maintain party status. PC Premier Mike Harris, citing the reduction in seats from 130 to 103 (-20.76%), subsequently lowered the required number of seats for official party status from 12 to 8 (33 1/3%). The mathematically corresponding cut would therefore have been from 12 seats to 9 seats (25%, slightly higher than the seat reduction) or 10 seats (16 2/3%, slightly lower). In the 2019 fall economic statement, the Ford government changed the rules to 10% of the total number of seats in the Assembly, so it is currently set at 12.

In the 2003 election, the New Democrats won only seven seats in the Ontario Legislative Assembly. The new Liberal government refused to accord official party status to the NDP, with Premier Dalton McGuinty instead offering the NDP additional funding in return for accepting their status as independents; NDP leader Howard Hampton refused and disrupted the throne speech in protest. MPP Marilyn Churley threatened to change her surname legally to "Churley-NDP" so that the Speaker would be forced to say NDP when recognizing her in the House (a non-official party loses the right to have its members addressed in the Legislature by party affiliation). The PCs' Bill Murdoch also considered joining the NDP caucus to help them make official status. Andrea Horwath's by-election win in May 2004 regained official party status for the NDP.

After Churley resigned to run in the 2006 federal election, bringing the party to only seven members again, the government decided to allow the NDP to retain official status pending the results of the by-election to replace her, which the NDP won.

In the 2018 Ontario general election, the Liberals dropped from a majority government of 55 seats to 7 seats, one seat fewer than official party status. The Green Party of Ontario also elected its first member in the 2018 election and similarly lacks official party status.

Quebec
In 1989, the Equality Party won four seats in the National Assembly of Quebec (eight seats short of the total needed for official status). Although it did not receive official party status, its members were granted some of the privileges of an official party: their seats in the Assembly were placed together, as were their offices in the Parliament Building. They were also granted a limited number of opportunities to ask questions during Question Period, at the Speaker's discretion. The party had no success in subsequent elections, and stopped organizing after the 2003 Quebec election. This precedent was followed when Action démocratique du Québec elected four members in 2003 and seven members in 2008. However, when ADQ merged into the newly-formed Coalition Avenir Québec and the seven former ADQ MNAs joined with two former Parti Québécois members in January 2012 to form the CAQ caucus, the governing Liberals and opposition Parti Québécois refused to grant any status to the new party, requiring all nine members to sit as independents.

In the 2018 Quebec general election, the Official Opposition party Parti Québécois (PQ) fell from 28 to 10 seats (and below 20% of the popular vote), thus falling below the threshold of official party status. Québec solidaire (QS) rose from 3 to 10 seats but did not reach the threshold of 12 to gain official party status. However, before the National Assembly convened, all political parties agreed to give the PQ and QS the status of official parties in the assembly.

Registered party

Official party status is not to be confused with being a registered party. A political party (even if it has no parliamentary seats) may register with Elections Canada or a provincial chief electoral officer. Doing so allows the political party to run candidates for office during elections, have their candidates' party affiliation identified on the ballot, issue tax receipts for donations, and spend money on advertising and campaigning during election campaigns. In return, the party must obey campaign spending and donation limits, disclose the source of large donations, and obey various election laws.

See also
 List of political parties in Canada

References

Government in Canada
Political parties in Canada

Official party status


Concertul pentru pian nr.1 opus 15 în re minor este o lucrare pentru pian și orchestră, compusă de Johannes Brahms. Concertul a fost început din anul 1854 și apoi, desăvârșit de compozitor în anul 1858. El este unul din cele două concerte pe care le-a scris Brahms pentru pian. A fost interpretat în premieră publică la Teatrul curții regale din Hanovra la 22 ianuarie 1859, în interpretarea compozitorului ca solist și sub bagheta lui Joseph Joachim . Concertul a fost prima sa lucrare pentru orchestră,și la a treia sa audiție publică, prima sa lucrare orchestrală care a fost bine primită de auditori.
La premiera concertului succesul a fost rezervat, criticii semnalând mai mult calitățile de pianist ale lui Brahms decât muzica sa. După cinci zile, la Leipzig, publicul l-a primit rău, cu numeroase fluierături de nemulțumire.
Concertul cuprinde trei părți care se întind pe circa 50 de minute, ceea ce îl face unul din concertele cele mai lungi.
Au trecut douăzeci de ani până ce compozitorul a compus al doilea concert al său pentru pian și orchestră.

Instrumentația
 2 flaute
 2 oboaie
 2 clarinete
 2 fagoți
 4 cornuri
 2 trompete
 timpani
 instrumente de coarde.

Istoria

Rolul lui Clara Schumann și Joseph Joachim
Calitățile de pianist profesionist ale lui Brahms l-au impresionat în mod deosebit pe faimosul violonist Joseph Joachim, care i-a scris o scrisoare de recomandare către compozitorul Robert Schumann. Brahms si Joachim au devenit prieteni apropiați în intreaga lor viață. În 1853 Brahms a atras cea mai mare admirație din partea lui Schumann și a soției sale, Clara Schumann, interpretând în fața lor câteva din lucrările lor pentru pian solo. Aceasta a reprezentat un moment cheie în viața lui Brahms. Clara era ea însăși o pianista de concerte renumită și compozitoare. Între ea si Brahms s-a legat o prietenie de o viață, care a devenit și mai însemnată, după ce în 1854 Robert Schumann a făcut, pe fondul bolii de care suferea, o încercare de sinucidere și a fost internat într-un azil psihiatric, precum și după moartea lui Schumann în 1856. Clara Schumann, cu 14 ani mai în vârstă decât Brahms. a scris despre el în jurnalul ei: "Îl iubesc ca pe un fiu". Dragostea lui Brahms pentru ea, era plină de respect, mai complexă și conflictuală, dar el a prețuit mult opiniile și sfaturile ei.

Compoziția
În 1854 Brahms se afla sub impresia îndemnurilor lui Robert Schumann de scrie o simfonie, precum și sub vraja ascultării Simfoniei a IX-a de Beethoven într-un concert la Köln sub bagheta lui Ferdinand Hiller
Mai întâi la Köln, apoi la Düsseldorf, vreme de patru ani s-a străduit tânărul compozitor la proiectul unei simfonii in re minor (care era și tonalitatea Simfoniei lui Beethoven).La început 1854 lucrarea a luat însă chipul unei sonate grandioase pentru două piane. La începutul lui iulie 1854 ea a început să se transforme într-o simfonie în patru părți.Brahms a cerut un sfat bunului său prieten, Julius Otto Grimm. Brahms obișnuia să-și arate orchestrațiile lui Grimm, care, cu educația sa muzicală conservatoare, era mai doct în domeniul orchestrației. . După ce a făcut câteva schimbări în spiritul sugestiilor lui Grimm, Brahms a trimis prima parte orchestrată spre studiul lui Joachim. Ea i-a plăcut lui Joachim. Atunci Brahms i-a scris lui Joachim la 12 septembrie 1854: Ca de obicei, tu îmi vezi partea de simfonie printr- prizmă roză. Eu vreau serios să o schimb și să o îmbunătățesc. Încă mai lasă multe de dorit în compoziție, și eu înca nu mă pricep așa de bine la orchestrație, așa cum este ea în această parte, deoarece ce e mai bun în ea o datorez lui Grimm. Până în ianuarie 1855 Brahms a mai compus și părțile a doua și a treia pentru pian..Până la urmă s-a decis în anii 1855-1856 să schimbe lucrarea într-un concert pentru pian, instrumentul sau preferat, consultandu-și, în continuare, prietenii, cu privire la orchestrație.
Avins menționează că în toate numeroasele volume de corespondență a lui Brahms, aproape nimic nu se apropie de scrisorile schimbate de Joachim și Brahms în legătură cu concertul pentru pian nr.1 (și ele sunt peste douăzeci)... răspunsurile lui Joachim, lungi, detaliate, gândite, și profesionale, sunt mărturii extraordinare ale talentului acestuia însuși, precum și ale venerației și admirației pentru prietenul său.. Brahms a păstrat materialul original din prima parte; a renunțat, în schimb, la celelalte părți, compunând alte două, o parte a doua adagio, pe care Gál a numit-o "calmă și ca de vis" și partea a treia rondo, în care Gál a sesizat "creativitatea sănătoasă, exuberantă".Rezultatul a fost o lucrare în trei părți, cum era de obicei structura concertelor clasice. Deja la începutul lui februarie 1858 Joachim i-a retrimis manuscrisul lui Brahms "revizuit în întregime", sperând că acestuia îi vor plăcea părțile reorchestrate. Brahms a realizat, până la urmă, un nou tip de concert pentru pian și orchestră, descris de obicei ca o "simfonie cu instrument solo obligat"  Concertul a fost desăvârșit într-un popas la Hamburg, în timpul primului concediu pe care Brahms l-a primit de la curtea princiară din Detmold, unde lucra ca profesor de pian al principesei Frederika și ca dirijor și pianist concertist.
Lucrarea reflecta o treaptă nouă a artei muzicianului, ca maestru al simfonismului.
Prima sa simfonie nr.1 și-a mai avut de așteptat finalizarea până în 1876.

Versiunile pentru duet de pian
Rieter-Biedermann,editorul concertului, i-a cerut lui Brahms un aranjament pentru patru mâini.Brahms a refuzat, spunând ca nu îi este "practic".  Dar, de fapt, el a compus un astfel de aranjament, când a avut nevoie de bani. Editorilor le plăceau aranjamentele pentru patru mâini, care puteau fi vândute clienților care posedau un singur pian. De pildă, Dansurile ungare pentru pian la patru mâini a u fost foarte profitabile pentru el și pentru editor.La 1 octombrie 1856 Clara a notat în jurnalul ei ca Brahms a compus o excelentă primă parte pentru un concert pentru pian. (evident el i-a trimis partitura). Mai departe ea a notat  "Mă încântă măreția concepției sale și tandrețea melodiilor sale". Apoi la 18 octombrie  Johannes  și-a încheiat concertul - l-am jucat de câteva ori la două piane."În 1853 Robert Schumann cumpărase un pian mare pentru Clara, pentru a avea două piane în casă.

Primele interpretări

Clara Schumann a asistat la o repetiție a concertului la Hanovra in martie 1858, cu nouă luni înainte de premieră, și i-a scris unui prieten că a mers foarte bine. Aproape totul sună frumos, unele părți cu mult mai frumos decât chiar Johannes însuși și-a imaginat sau s-a așteptat.
Premiera a avut loc la 22 ianuarie 1859 la Hanovra, când Brahms avea 25 ani, în interpretarea compozitorului și sub bagheta lui Josef Joachim. Publicul l-a primit cu răceală.
A două execuție publică a avut loc cinci zile mai târziu la Leipzig. Orchestra "Gewandhaus" era una din cele mai insemnate din Germania. Ea a jucat în premieră în 1811 al V-lea și ultimul concert pentru pian de Beethoven, "Concertul imperial". Felix Mendelssohn Bartholdy a dirijat "Gewandhaus" din 1835 și până la moartea sa în 1847. În timpul conducerii sale, orchestra a cântat în premieră, postum, Simfonia a 9-a de Schubert. Schumann descoperise manuscrisul la Viena și i-a dat o copie lui Mendelssohn. Gewandhaus a interpretat și premiera Simfoniei a-3-a Scoțiene de Mendelssohn și renumitul concert pentru vioară în mi minor al lui Mendelssohn. Se pare că după moartea lui Mendelssohn, standardul la Leipzig a scăzut (Margaret Campbell  The Great Violonists 1981) Totuși, Gewandhaus a rămas o orchestră foarte prestigioasă. Concertmaistrul ei, Ferdinand David l-a invitat pe Brahms să-și aducă concertul și acolo. Brahms, care cânta la pian ca solist, a făcut două repetiții cu orchestra, sub bagheta lui Julius Rietz. Era convins că a cântat concertul în mod semnificativ mai bine decât la Hanovra, iar orchestra -și mai și. În cele din urmă puțini din auditori au încercat să aplaude, și au fost copleșiți curând de fluierături. Concertul a avut o singură cronică pozitivă, aceea a lui Thomas San-Galli de la "Neue Zeitschrift für Musik", fosta revistă a lui Robert Schumann. San-Galli a remarcat "autentica orginalitate poetică" a concertului, și a criticat reacțiile negative din public și presă. Toți ceilalți cronicari au fost cu totul ostili.
Criticul Edward Bernsdorf de la revista "Signale" a fost nemulțumit de locul acordat pianului și de intervențiile intempestive în ochii săi ale orchestrei și a pus la îndoială până și calitățile de pianist ale lui Brahms, pe care Schumann îl calificase drept un pianist genial.
Brahms i-a scris lui Joachim "Este adevărat că experimentez și simt în felul meu, totuși, fluierăturile au fost exagerate".

A treia interpretare a concertului a avut loc la 24 martie 1859 la un concert al Filarmonicii din Hamburg, la care au cântat și Joachim și baritonul Julius Stockhausen. Concertul a avut un mare succes, fiecare dintre interpreți fiind rechemat pe scenă. Brahms i-a scris Clarei Schumann că "Joachim [în calitate de concertmaistru?] mi-a repetat concertul și l-a interpretat minunat de bine...Pe scurt, criticile de la Leipzig nu au făcut nici o pagubă" [la Hamburg]. Brahms a mai menționat că criticul Heller a scris o critică foarte pozitivă

Brahms a revizuit concertul (cu mult mai puțin decât înainte) și în august 1859 a trimis Clarei manuscrisul revăzut. Ea i-a răspuns că a el i-a produs "ceasuri de bucurie". În septembrie ea i-a scris că adagio-ul este "minunat de frumoasă".  A mai remarcat ca prima parte "mi-a făcut o mare plăcere" deși nu i-au plăcut "câteva lucruri din ea" pe care le criticase deja înainte, dar pe care Brahms nu le-a schimbat.  A patra performanță a concertului (și prima după noua revizie) a avut loc tot cu Filarmonica din Hamburg condusă de Georg Dietrich Otten și nu avut succes.

La 3 decembrie 1861 Brahms concertul a fost cântat iarăși cu Filarmonica din Hamburg, de data aceasta, având ca solistă pe Clara Schumann și la pupitrul dirijorului aflându-se Brahms însuși. Clara Schumann a scris in jurnalul ei " "Am fost cu siguranță persoana cea mai fericită din toată sala...bucuria prilejuită m-a copleșit, da publicul nu a înțeles nimic și nu a simțit nimic, altminteri ar fi trebuit sa arate respectul cuvenit". Până la acea dată concertul a avut cinci interpretări în public, din care doar una a avut succes. Atât Brahms, cât și Clara Schumann l-au pus deoparte vreme de câțiva ani.

Publicarea
În vara anului 1860 Brahms a trimis editorilor Breitskopf și Härtel cinci lucrări spre publicare: concertul pentru pian, prima serenada, doua lucrari corale si "Opt cântece si romanțe" op.14. Editorii au acceptat numai serenada. Concertul a fost refuzat sub motivul relei primiri de la Leipzig. Celelalte trei piese nu au atras nici un comentariu. Brahms s-a adresat atunci unui editor elvețian. Melchior Rieter-Biedermann, care a acceptat lucrările respinse de confratele german, și mai târziu a mai publicat multe din operele lui Brahms, inclusiv Requiemul german.

Structura
Concertul este scris în trei părți tradiționale și durează circa 40-50 minute.

 Maestoso   D minor
 Prima parte este scrisă în forma de sonată, cuprinzând cinci secțiuni:introducere orchestrală, expoziție,dezvoltare, repriză (recapitulare) și coda. Această parte este de mari dimensiuni, durând între 20-25 minute. Strictul respect al lui Brahms pentru formele utilizate în perioada clasică i-au adus compozitorului reputația de conservator. Tema face uz masiv de arpegii și triluri.
 Adagio - Re major
 Această parte are o forma ternară, tema fiind introdusă de fagot
Rondo: Allegro non troppo - în re minor și apoi, re major
 Structura Rondoului final este similară cu cea a rondoului din concertul nr.4 pentru pian de Beethoven. Rondoul conține trei teme; a doua temă este o variațiune puternică a cele dintâi. A treia temă este introdusă în episod, dar nu este dezvoltată în continuare explicit de către solist, ci, în schimb, solistul "se integrează în efectul orchestral". După grosul rondoului , urmează o cadență cu o coda extinsă care dezvoltă o primă și o a treia temă. Coda este în re major.

Bibliografie

Ioana Ștefănescu Johannes Brahms, Editura Muzicală, București, 1982

Lectură suplimentară
Johannes Brahms - Johannes Brahms: Life and Letters selected and annotated by Styra Avins (Translator), Josef Eisinger (Translator) Oxford University Press 2001

Note

Johannes Brahms
Concerte pentru pian

Concertul pentru pian nr.1 (Brahms)


Mikkel Klint Thorius (født 1992 i Tårnby) er en dansk stand-up-komiker.
I 2013 var han finalist ved DM i stand-up-comedy. I 2015 deltog han i Testkaninerne på TV 2.
Han har været medforfatter på Nørgaards netfix med Martin Nørgaard, der blev sendt fra 2014 til 2016.

I 2016 og 2017 medvirkede han i Comedy Aid. I 2017 vandt han Comedy Fight Club. Året efter lavede han Hvid Skyld, der blev lagt på Netflix.
I 2022 medvirkede han i første afsnit af Fuhlendorff og de skøre riddere.

I 2017 startede Mikkel Klint Thorius podcasten Den Ugentlige Podcast sammen med komikeren Jacob Wilson. I podcasten snakker Mikkel og Jacob om alt muligt, lige fra krige, moderne teknologi, comedy m.m.

I 2023 startede Mikkel Klint Thorius podcasten Dybt Go' Nat DK sammen med komikeren Michael Schøt. I podcasten inddeles en række komikere på to hold, og kommenterer på komisk vis aktuelle nyheder i en game-show format, hvor formålet er at samle flest point. Mikkel og Michael skiftes til at være vært på programmet og til selv at deltage på et af de to hold.

One-man shows
 Hvid skyld (2018)
 Vanvittigt (2020)
 100% Måske (2023 - 2024)

Referencer

Komikere fra Danmark
Standupkomikere fra Danmark
Personer fra Tårnby

Mikkel Klint Thorius


Diego Cardozo (Montevideo, Uruguay, 21 de enero de 1983), Es un futbolista uruguayo. Juega de volante y su actual equipo es el Suchitepéquez de la Liga Nacional de Guatemala.

Clubes

Referencias

Nacidos en Montevideo
Futbolistas de Uruguay
Futbolistas del Club Atlético Basáñez
Futbolistas del Club Almirante Brown
Futbolistas del Club Atlético Cerro
Futbolistas del Club Atlético Progreso
Futbolistas del Club Sportivo Cerrito
Futbolistas del Club Deportivo Mineros de Guayana
Futbolistas del Racing Club de Montevideo
Futbolistas del Club Social y Deportivo Suchitepéquez

Diego Cardozo Barboza


En sibylles bekendelser er en essaysamling skrevet i 1976 af Tove Ditlevsen, samme år hun døde. Det var noget af det sidste hun skrev.

Litteratur fra Danmark
Litteratur i 1976

En sibylles bekendelser


Psychikó, en , est une localité du dème de Filothéi-Psychikó, dans le district régional d'Athènes-Nord en Attique, Grèce. Elle est également appelée Paleó Psychikó (), en , par opposition à Néo Psychikó, en . Psychikó est le siège du dème de Filothéi-Psychikó.

Selon le recensement de 2011, la population de la localité s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Ville en Attique

Psychikó


الريحانة هي ناحية من النواحي التابعة لقضاء عانة تقع على الضفة الغربية لنهر الفرات جنوب مدينة عانة تسكنها عشائر البوفراج والجغايفة و الحبنيين والبومحل (البغيلات) والعانيين والسادة الراويين .

يبلغ تعداد سكانها 5الاف نسمة ، تشتهر المدينة بمهنة صيد الاسماك من البحيرة القريبة . وكذلك تشتهر باحتوائها على حقول لتربية الدواجن لانتاج البيض واللحوم.

مراجع

محافظة الأنبار
نواحي العراق

الريحانة (العراق)


Dan Salah Tawfik ( - ) est un biochimiste israélien, principalement connu pour ses travaux en ingénierie des protéines, biochimie évolutive et, plus particulièrement, sur l'évolution des enzymes.

Biographie
Tawfik est né à Jérusalem dans une famille d'immigrants juifs originaires d'Irak. Il obtient sa licence (BSc) en chimie et biochimie (1988) et son master en biotechnologie (1990) à l'Université hébraïque de Jérusalem, et son doctorat à l'Institut Weizmann des sciences (1995). Il part ensuite au Royaume-Uni où, après deux ans de recherche postdoctorale sous la direction d'Alan Fersht à l'Université de Cambridge (Royaume-Uni) et au Centre for Protein Engineering du Medical Research Council (MRC), il devient chercheur principal au Sidney Sussex College et au Center for Protein Engineering. Il y devint chef de groupe en 1999. En 2001, il rejoint le Département de chimie biologique (maintenant appelé Département des sciences biomoléculaires) de l'Institut Weizmann des sciences et occupe la chaire professorale de biochimie Nella et Leon Benoziyo à partir de 2010. Tawfik est vice-président du conseil scientifique de l'Institut Weizmann des sciences de 2019 jusqu'à sa disparition.

Recherche
Tawfik développe la compartimentation in vitro (conjointement avec Andrew D. Griffiths). Cette technologie permet la compartimentalisation de molécules d'ADN/ARN uniques dans des gouttelettes, dans une émulsion, créant ainsi des compartiments semblables à ceux de cellules, dans lesquels les gènes peuvent être répliqués, transcrits et traduits. Cette technologie permet de réaliser des expériences d'évolution dirigée sans la nécessité d'utiliser des cellules vivantes, et est également devenue la base de méthodes de séquençage parallèle massif telles que le séquençage 454 ou SOLID, et de méthode de quantification telle que la réaction en chaîne par polymérase digitale.

Tawfik est pionnier et est l'un des chercheurs les plus cités dans l'étude de la promiscuité enzymatique et de son rôle dans l'évolution des enzymes. Il a établi le lien entre la diversité conformationnelle des protéines et leur promiscuité, démontre la grande capacité évolutive des activités de promiscuité des protéines (c'est-à-dire la possibilité d'améliorer considérablement une activité de promiscuité avec des effets minimes sur l'activité d'origine de la protéine), et la rôle de la promiscuité dans l'évolution des enzymes dégradant les pesticides. Son groupe s'est également penché sur les trajectoires évolutives qui conduisent à la création de nouvelles enzymes et sur le lien entre repliement, stabilité et évolutivité des protéines.

Ses recherches sur l'émergence des toutes premières enzymes, qui visent à faire le lien entre des familles enzymatiques communes, telles que les enzymes de Rossmann et les NTPases à boucle P, et des polypeptides simples, conduisent à la conclusion que l'ornithine pourrait avoir été le premier acide aminé cationique. Ces travaux ont également illustré l'évolutivité des fonctions protéiques de promiscuité (la possibilité d'améliorer considérablement une activité de promiscuité avec quelques mutations, tout en ayant des changements mineurs de la fonction d'origine de la protéine).

Prix et distinctions
 Le prix Wolgin pour l'excellence scientifique (2007)
 Le prix Weizmann de la municipalité de Tel Aviv (2007)
 Membre de l'EMBO (2009)
 Prix Teva d'excellence à la mémoire d'Eli Hurvitz (2013)
 Le prix ECI Enzyme Engineering (2015)
 Le prix EMET en sciences de la vie (2020)
 Conférence de l'American Chemical Society (ACS) Gordon Hammes (2021)

Liens externes

 Site Web de Dan S. Tawfik
 Profil Google Scholar

Références

Biochimiste
Biologiste israélien
Naissance en mai 1955
Décès en mai 2021
Mort causée par une chute accidentelle

Dan Tawfik


Rosey E. Pool () a fost o traducătoare și profesoară neerlandeză, precum și autoare a unor antologii de poezie afro-americană.

Biografie
Rosey Pool s-a născut și a crescut într-o familie de evrei nereligioși din Amsterdam. În 1920 a participat la diferite mișcări de tineret printre care Arbeiders Jeugd Centrale (AJC) și Clubul Studenților Social-Democrați (SDSC). În 1927 a fost unul dintre fondatorii Cercului Artiștilor Socialiști (SKK). În august 1927, la scurt timp după ce s-a logodit cu juristul berlinez și ulterior senatorul hamburghez Gerhard Kramer (1904-1973), Pool s-a mutat la Berlin. Acolo a studiat literatura engleză la Friedrich-Wilhelms-Universität (cunoscută în prezent ca Universitatea Humboldt). Ea a scris o teză despre Poezia negrilor din america, dar nu a reușit să o finalizeze din cauza măsurilor antievreiești luate de naziști. În 1935 Kramer și Pool au divorțat. Aflată la Berlin, Pool i-a ajutat pe evreii germani să fugă în Țările de Jos, oferindu-le adrese unde puteau găsi adăpost. În ianuarie 1939, la scurt timp după Noaptea de cristal, Pool s-a întors la Amsterdam.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a predat la Liceul Evreiesc din Amsterdam, având-o printre eleve pe fetița Anne Frank. Pool s-a implicat într-un grup de rezistență al evreilor germani denumit Van Dien, care s-a format în jurul Tehuis Oosteinde. În septembrie 1943, acest grup de rezistență a ajutat-o să scape din lagărul de tranzit nazist Westerbork. S-a ascuns în orașul Baarn, a scris poezii de rezistență și a întocmit un volum de poezie afro-americană. Majoritatea membrilor familiei ei nu au supraviețuit războiului: părinții și fratele ei au murit la Sobibor.

La sfârșitul anilor 1940 Pool s-a mutat la Londra. Ea a devenit implicată în Mișcarea Black Arts atât în Marea Britanie, cât și în Statele Unite ale Americii. A călătorit în SUA ca bursier Fulbright și United Negro College Fund (1959-1960) și ca lector invitat la mai multe colegii din sudul Americii. În Statele Unite, ea a contribuit la emanciparea afro-americanilor în Mișcarea pentru Drepturile Civile, comparând măsurile antievreiești ale naziștilor cu măsurile de segregare din sudul Americii. Rosey Pool a purtat corespondență cu scriitori și poeți celebri precum Countee Cullen, Langston Hughes, W.E.B. Du Bois, Naomi Madgett, Owen Dodson, Gordon Heath și Robert Hayden. Când Pool a fost invitată ca lector la Alabama A and M University ea a organizat două conferințe ale scriitorilor, la care au participat Samuel Allen (Paul Vesey), Margaret Burroughs, Dudley Randall și Mari Evans. Ed Simpkins a explicat: "[cartea] Beyond the Blues a lui Rosey Pool a fost cea care ne-a adus pentru prima oară împreună (...)."

În 1966 Pool a fost membră a juriului la Festivalul Mondial de Artă Neagră, organizat în orașul Dakar din Senegal. Juriul i-a premiat pe poetul Robert Hayden și pe activistul politic Nelson Mandela. În data de 30 aprilie 1965 Pool a devenit o adeptă a credinței Bahá'í și a început să promoveze intens religia.

Lucrări (selecție)
 Traducător
 Emily Dickinson, Ten poems (Amsterdam, Vijf Ponden Pers, 1944)
 William Shakespeare, Three sonnets (Utrecht, G.M. van Wees, 1944)
 Joost van den Vondel, Yon good old times, some topical lines (Amsterdam, 1944)
 Frans Schubert, Drie Meisjes Huis (Drei Mäderl Haus) [Operetă]
 Erich Schönlank, Tekens aan de wand (Amsterdam, Andries Blitz, 1949)
 Catherine Drinker Bowen și Barbara von Meck, Dierbare vriendin. De roman van Peter Tsjaikowsky en Nadesjda von Meck (Amsterdam, N.V. E.M. Querido's Uitgeverij, 1953)
 V.S. Reid, Het Luipaard. Roman (Amsterdam, Wereldbibliotheek, 1959)
 Annie M. G. Schmidt, Love from Mick and Mandy (Londen, Odhams Press, 1961)
 Annie M. G. Schmidt, Good luck Mick and Mandy (Londen, Odhams Press, 1961)
 Annie M. G. Schmidt, Take care, Mick and Mandy (Londen, Odhams Press, 1961)
 Claude Brown, Mijn Harlem (Rotterdam, Lemniscaat, 1966)
 Operatie Mallemolen [The Enemy-Go-Round], hoorspel van Leo Goldman (KRO, 1966)
 Het systeem van pater Jensen, hoorspel van Leszek Kolakowski (KRO, 1970)
 Lucrări scrise de Pool
 In Memoriam Matris (nepublicat, 1944)
 Beperkt zicht (Amsterdam, Querido, 1945)
 Een handvol Poolse aarde. Het leven van Frédéric Chopin (1810–1849) (Tilburg, Nederland's Boekhuis, 1950: 1e druk)
 Een nieuw lied voor Amerika. Het leven van George Gershwin (1898–1937) (Tilburg, Nederland's Boekhuis, 1951)
 'African Renaissance', în: Phylon [1940–1956], vol. 14, no. 1 (1st Qtr., 1953), pp. 5–8
 'The Negro Actor in Europe', în: Phylon [1940–1956], vol. 14, no. 3 (3rd Qtr., 1953), pp. 258–267
 'n Engelse sleutel. Een ABC over het "Perfide Albion" (Amsterdam, De Boer, 1957)
 Eric Walrond și Rosey E. Pool (eds.), Black and Unknown Bards: A Collection of Negro Poetry (Aldington, Kent, Hand & Flower Press, 1958)
 Rosey E. Pool și Paul Breman (eds.), Ik zag hoe zwart ik was. Poëzie van Noordamerikaanse negers. Een tweetalige bloemlezing van Rosey E. Pool en Paul Breman (Den Haag, Bert Bakker / Daamen N.V., 1958)
 Menschen in London (Mohn, Gütersloh, 1959)
 Vom Darling zum Plumpudding Ein amüsantes ABC britischen Lebens (Josef Keller, Starnberg, 1960)
 Rosey E. Pool și Paul Breman, Black all day. American negro poetry (Amsterdam, Instituut voor Kunstnijverheidsonderwijs, 1960)
 Beyond the Blues: New Poems by American Negroes (Lympne, Kent, England, Hand and Flower Press, 1962)
 'The Discovery of American Negro Poetry', în: Freedomways. A quarterly review of the Negro Freedom Movement, Fall 1963, vol. 3, no. 4.
 Ik ben de nieuwe neger (Den Haag, Bert Bakker, 1965)
 'Fling me your challenge. Commentary On The Literary Scene', în: Negro Digest, December 1965, vol. XV, no.2, p. 54–60
 'Robert Hayden: Poet Laureate', în: Negro Digest. A Johnson publication, June 1966, vol. XV, no. 8, pp. 39–75.
 Lachen om niet te huilen (Rotterdam, Lemniscaat, 1968)
 'Anne Frank: The Child and the Legend', în: World Order: Spring 1972, Vol. 6 No. 3
 '"Grand Prix de la Poezie" for Robert Hayden', în: World Order: Summer 1983, Vol. 17 No. 4

Referințe

Lectură suplimentară
 Anneke Buys, 'Rosey Eva Pool', Iambe. Literair tijdschrift, vol. 4 (1984–1985), no. 16 (1985), p. 9-11
 Anneke Buys, The marvellous gift of friendship (manuscris nepublicat, Apeldoorn, 1987)
 Lonneke Geerlings, 'A Visual Analysis of Rosey E. Pool's Correspondence Archives. Biographical Data, Intersectionality, and Social Network Analysis', Proceedings of the First Conference on Biographical Data in a Digital World 2015, Amsterdam, The Netherlands, 9 April 2015, pp. 61–67. URL: http://ceur-ws.org/Vol-1399/paper10.pdf
 Lonneke Geerlings, 'Pool, Rosa Eva (1905–1971)', Digitaal Vrouwenlexicon van Nederland, published 31 January 2016. URL: http://resources.huygens.knaw.nl/vrouwenlexicon/lemmata/data/Pool

Nașteri în 1905
Decese în 1971
Scriitoare din secolul al XX-lea
Absolvenți ai Universității Humboldt din Berlin

Rosey E. Pool


Os povos naques do norte do Cáucaso (chechenos e inguches) foram islamizados relativamente tarde, durante o início do período moderno, sua religião e mitologia pré-islâmicas, inclui vestígios de culto aos ancestrais e cultos funerários . Os naques, como muitos outros povos do norte do Cáucaso, como circassianos e ossetas, praticavam o culto às árvores e acreditavam que elas eram as moradas dos espíritos, desenvolveram muitos rituais para servir tipos específicos de árvores. A pereira ocupava um lugar especial nesta fé.

panteão

 Dal (checheno) ou Däl (inguíche) - O deus supremo. Equivalente a Zeus grego, Júpiter romano, Wodan germânico e Theshxwe circassiano.
 Gal-Yerdi ou Gela - deus-sol e patrono dos criadores de gado. Adorado no Dia de Ano Novo Naque, e oferecia orbes e velas de metal, bem como sacrifícios de animais às vezes.
 Hela - Deus das trevas.
 Seela ou Sela - Deus das estrelas, trovões e relâmpagos. Sela é frequentemente retratado como um deus mau e cruel. Sua meada (uma bolsa solta feita de pele de animal) continha a "noite" (estrelas, relâmpagos e trovões). Ele vive no topo do Monte Kazbek com sua carruagem de fogo. Foi ele quem acorrentou Pkharmat a uma montanha por roubar fogo e, por esse motivo, na quarta-feira de seu mês no antigo calendário naque, era proibido carregar brasas ou cinzas. Durante a era da cristianização na Chechênia e na Inguchétia, ele foi identificado com o profeta Elias, mantendo assim seu status. Ele também é, como o Zeus grego, incapaz de controlar seus desejos por mulheres humanas (para desgosto de sua esposa, Furki), e um episódio com uma donzela mortal resultou no nascimento de uma filha deusa, Sela Sata.
 Sata ou Sela Sata - esposa ou filha de Seela, de acordo com diferentes versões; uma deusa do artesanato e especialmente do artesanato feminino, correspondendo ao Noroeste Caucasiano Satanaya . Seu rosto é descrito como brilhando como o sol com beleza. Ela ajuda Pkharmat a roubar o fogo de Sela para os habitantes da Terra, guiando-o até o pico do Monte Kazbek.
 Maetsill - Deus da agricultura e da colheita e protetor dos fracos.
 Ishtar-Deela - Senhor da vida e da morte e governante do submundo ("Deeli-Malkhi"), responsável por punir os ímpios.
 Molyz-Yerdi - O deus da guerra que trouxe a vitória de Vainakh.
 Elta - Deus da caça e dos animais e - antes de Maetsill assumir seu papel - da colheita. Ele ficou cego de um olho por desobediência de seu pai, Deela.
 Amgali(-Yerdi) - Uma divindade menor.
 Taamash(-Yerdi) - ("senhor da maravilha") Senhor do destino. Geralmente pequeno em tamanho, mas se torna gigantesco quando irritado.
 Tusholi - Deusa da fertilidade, Uma maior protetora do povo até do que seu pai, Deela. Acredita-se que ela resida no sagrado Lago Galain-Am . Segundo os estudiosos, nas crenças anteriores, Tusholi era a divindade dominante. As pessoas pediam-lhe descendentes saudáveis, colheitas ricas e manadas prósperas de gado. Em tempos posteriores, Tusholi era adorada principalmente por mulheres sem filhos. Ela tinha um dia santo, o Dia de Tusholi, no qual as mulheres traziam oferendas de chifres de veado vermelho, balas e velas para seu santuário no Monte Deela T'e (onde os não-sacerdotes só podiam entrar com a permissão explícita do destes e dentro do qual era proibido derrubar suas árvores). Hoje em dia o seu dia é considerado "Dia da Criança e da Mulher".
 Dartsa-Naana ("Mãe Nevasca") - Deusa das nevascas e avalanches. Ela mora no cume nevado do Monte Kazbek em torno do qual traçou um círculo mágico, que nenhum mortal de qualquer sentido ousa cruzar. Se alguém for temerário o suficiente para fazê-lo, Dartsa-Naana os lançará no abismo e derrubará sobre eles as neves mortíferas de sua casa nas montanhas.
 Mokh-Naana - Deusa dos ventos.
 Seelasat ("Oriole") - Protetora das virgens (possivelmente idêntica a Sata / Sela Sata, veja acima).
 Meler Yerdi - Deus das plantas e bebidas de cereais.
 Aira - Patrono da linha do tempo eterna.
 Mozh - Irmã má do sol e da lua. Mozh devorou todos os outros parentes no céu e agora persegue constantemente seus irmãos celestiais. Eclipses ocorrem nas raras ocasiões em que ela os alcança e os faz prisioneiros. Mozh consentirá em liberar o sol e a lua somente depois de ter sido solicitado por uma inocente primogênita.
 Bolam-Deela - Não se sabe muito sobre ele/ela, pode ou não ter sido equivalente a Deela-Malkh.
 Khagya-Yerdi ou Maetskhali - Senhor das rochas.
 Mattir-Deela - Outra divindade pouco conhecida.
 P'eerska - O guardião do tempo.
 kars -  flutua no céu dentro das estrelas.

Criaturas sobrenaturais e heróis

 Pkharmat (ou Kurk'o ), semi-deus nart que roubou o fogo do deus cruel Sela.
 Equivalente ao grego Prometheus e ao georgiano Amirani. Ele também é equivalente ao Pataraz circassiano.
 tribo Pkhagalberi . Raça anã mitológica. Eles eram invulneráveis a qualquer tipo de arma que seus inimigos os Narts tivessem.
 Turpal, um cavalo livre que veio ajudar Pkharmat em sua jornada quando ele o chamou. "Turpal sempre vagava livre, pastando entre sete montanhas e bebendo água do mar. "
 Uja . Um ciclope, fiel servo de Sela. Ele acorrentou Pkharmat ao cume do Monte Kazbek .
 Ida . Rei dos pássaros, - um falcão que vem todas as manhãs para rasgar o fígado de Pkharmat.
 Espírito do Lago Galain-Am, um touro mitológico que protege o sagrado Lago Galain-Am da poluição e de atos infiéis.
 Melhun, o anjo caído.
 Nart, uma raça mítica de gigantes. Diferentemente da mitologia de outros povos do Cáucaso eles poderiam ser bons e maus.
 Almas, espíritos malignos da floresta. Podem ser  masculinos  cobertos de pelos, de uma espécie terrível, ferozes e traiçoeiros; no peito deles há um machado afiado.
 Almases, têm uma beleza extraordinária, mas também más, insidiosas e perigosas. Às vezes parecem criaturas aterrorizantes de enorme crescimento com seios enormes, jogados sobre os ombros atrás das costas. Sua ocupação favorita - dança: jogando o peito para trás, levantando as mãos, dançam ao luar. Almases vivem na floresta, nas terras altas. cuidam de animais selvagens e às vezes tem casos com caçadores. A sorte na caça, segundo as lendas, depende da benevolência de uma alma.
 Ghamsilg (ou Gham-stag) era uma bruxa que podia deixar seu corpo e entrar em um animal.
  (jinn). Nas percepções dos chechenos e dos inguches, bons e maus espíritos estão entre anjos e demônios. Djinim bons e maus juntos estão na mesma hostilidade que anjos com demônios. Através de enganos ou espionagem, eles roubam os segredos mais íntimos do futuro do homem e contam a seus amigos da terra. O contato com um djinim leva à insanidade.
 Taram, espíritos guardiões invisíveis que protegem seu mestre de todos os tipos de desastres. Nas representações dos Naques, cada pessoa, cada casa (família), todos os objetos naturais tinham um Taram.
 Uburs, os espíritos malignos e sanguinários, entravam em qualquer animal. Perto do vampiro na mitologia eslava.
 Hunsag (ou Hunstag), o espírito patrono da floresta e dos animais da floresta. Hunsag procura destruir todos os caçadores que o encontram na floresta, usando o machado de osso que se projeta de seu peito. Os animais da floresta, pássaros, árvores, grama se erguem para defender Hunsag.
 Batiga-Shertko uma figura xamânica com a capacidade de atravessar para o submundo para verificar como os entes queridos falecidos de seus clientes estão se saindo na vida após a morte - muitas vezes com o sacrifício de um animal como pagamento. Acreditava-se então que o espírito do animal oferecido entrava na posse do parente ou parenta morto.

Referências

Inguchétia
Chechênia
Mitologia europeia

Religião Vainakh


An Eriocaulon scariosum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni James Edward Smith. An Eriocaulon scariosum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eriocaulon

Eriocaulon scariosum


Esta é uma lista de municípios da sub-região da Área Metropolitana do Porto, ordenadas alfabeticamente, por população, que foram registados nos censos de 2021, pela área e pela densidade populacional.

A sub-região da Área Metropolitana do Porto pertence à Região do Norte, que registou, através dos censos de 2021, uma população de 1.737.395 habitantes.

Área Metropolitana do Porto

Lista de municípios da Área Metropolitana do Porto


Giro dell'Etna war ein italienisches Straßenradrennen von 1980 bis 2004 über 190 km. Es wurde am Ätna veranstaltet.

2001 wurde das Rennen in Giro della Provincia di Catania-Trofeo dell'Etna umbenannt; es wurde aber Trofeo dell'Etna genannt.

Sieger

Einzelnachweise

Weblinks

Ehemaliges Straßenradrennen
Eintagesrennen
Erstveranstaltung 1980
Letzte Veranstaltung 2004

Giro dell’Etna


An Malaxis fastigiata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Ernst Otto Kuntze. An Malaxis fastigiata in nahilalakip ha genus nga Malaxis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Malaxis

Malaxis fastigiata


Þyriltoppur (fræðiheiti Lonicera hirsuta) er runni af geitblaðsætt ættaður frá norðausturhluta Bandaríkjanna (Massachusetts, Michigan, Minnesota, New York, Pennsylvania, Wisconsin) og Kanada (Ontario, Québec, Vermont).

Hann hefur tæpast verið reyndur á Íslandi.

Heimild

Geitblaðsætt

Þyriltoppur


أبو محمد موسى الهادي: رابع خلفاء الدولة العباسية ببغداد.

هادي بن قرملة: أمير قحطان.
 هادي أحمد: لاعب كرة قدم بصري عراقي.
 هادي الجيار: ممثل مصري.
 هادي العلوي: مفكر شيوعي عراقي.
 هادي صوعان: لاعب سعودي.
 هادي ضحوي: لاعب كرة قدم كويتي.
 هادي عقيلي: لاعب كرة قدم إيراني.
 هادي نصر الله. ابن حسن نصر الله.
 هادي خفاجة: ممثل مصري.
 عبد ربه منصور هادي رئيس الجمهورية اليمنية.
 هادي أسود: مغن سوري.

أسماء الله الحسنى
أسماء ذكور عربية
ألقاب عربية

هادي (توضيح)


The Dornier Do 23 was a German medium bomber of the 1930s.

Design and development
The earlier Do 11 had exhibited several problems, so two initiatives were launched to address those shortcomings. The first resulted in the Do 13. The second effort was a more extensive rework which resulted in the Do 23. With additional landing flaps at the rear of the wings several of the handling problems were corrected, but crew and military equipment were analogous to the Do 11 and performance was still considered mediocre.

Between 1934 and 1935 282 Dornier Do 23s were built for the Luftwaffe of which 273 were assigned to the units. In 1936 the machines were replaced by the first versions of the Do 17 and were transferred to the training duties. During the war, some Do 23s were used as minesweepers, known as Minensuch — literally, "mine-search" aircraft in German — and fitted with a current-carrying degaussing ring under the airframe to create a magnetic field that triggered submerged naval mines. These aircraft were usually given an -"MS" suffix to designate them, as had been done with the similarly equipped Bv 138 MS or Ju 52MS aircraft.

Experiments with spraying devices to blow off chemical warfare agents were also carried out with Do 23 with some aircraft used to fight pests.

Variants
First aircraft received letters A, C, E and F which were designation of aircraft, not variants. The only production version was G.

Do 23A: Aircraft WNr.231, registered as D-2485.
Do 23C: Aircraft WNr.293, registered as D-AHYL.
Do 23E: Aircraft WNr.294, registered as D-AGIR.
Do 23F: Aircraft WNr.295, used for stress and vibration tests.
Do 23G: Production version, manufactured in the Dornier main plants in Wismar and Friedrichshafen. Henschel and Blohm & Voss were also involved in the production with 24 aircraft each.

Operators

Luftwaffe

Royal Hungarian Air Force

Specifications (Do 23G)

See also

References

Do 023
1930s German bomber aircraft
World War II medium bombers of Germany
Aircraft first flown in 1934
Twin piston-engined tractor aircraft

Dornier Do 23


Peipus Gölü (Estonca: Peipsi-Pihkva järv, Rusça: Чудско-Псковское озеро, Almanca: Peipussee) Kuzey Avrupa'da, Estonya - Rusya sınırı arasında yer alan bir tatlı su gölüdür. Ladoga, Onega ve Vänem göllerinden sonra Avrupa'daki dördüncü büyük göldür.

58°41′K 27°29′D koordinatlarında bulunan gölün kıyı uzunluğu ise 520 kilometredir.

3555 kilometrekarelik bir alan kaplayan gölün ortalama derinliği 7 metre olup, en derin yeri 12,9 metredir. Endüstriden kaynaklanan kirlilik problemlerinin yaşandığı gölde balıkçılık yapılır. Gölün kıyısında birçok park, koru ve piknik alanları bulunur.

Kaynakça

Ayrıca
 Peipus Gölü Muharebesi (:en:Battle on the Ice)(:ru:Ледовое побоище)

Rusya'daki göller
Jõgeva (il)'daki göller
Tartu (il)'daki göller
Avrupa'daki uluslararası göller
Rusya sınırları
Estonya sınırları
Pskov Oblastı

Peipus Gölü


Bolsjefabrikken er en dansk dokumentarfilm fra 2009 instrueret af Malina Terkelsen.

Handling
En kakofonisk fortælling. En gammel bolsjefabrik indtaget af en gruppe mennesker. Mennesker med lyst og trang til at bygge, forandre og skabe verden sammen. Tilblivelsen af et minisamfund og tankerne bag. Om fællesskabet og virkelysten. Om rummet hvor der er plads til det skæve og imperfekte.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Filmskolefilm fra Danmark
Danske film fra 2009

Bolsjefabrikken (dokumentarfilm)


وليام غولدنغ  (19 سبتمبر 1911-19 يونيو 1993) هو كاتب بريطاني، حاصل على جائزة نوبل للآداب، أشتهر لكتابته لرواية أمير الذباب. ولد غولدنغ في محافظة كورنويل، جنوب غرب انكلترا ودرس العلوم الطبيعية في جامعة أوكسفورد لسنتين قبل أن يغير اختصاصه إلى الأدب الإنكليزي. تزوج في عام 1939، وأنجب طفلين.

أصدر غولدنغ أمير الذباب في عام 1954. تتحدث الرواية عن مجموعة من الأولاد، تتراوح أعمارهم بين الخامسة والرابعة عشرة من العمر، تتعرض طائرتهم لنيران طائرات العدو خلال حرب خيالية، ولم ينجو أحدٌ من البالغين. تبدأ الرواية بترتيب الأولاد لأنفسهم، ولكن لا تلبث شخصياتهم بالتحول إلى وحشية، وتبدأ البدائية بالظهور عليها. أصيب غولدنغ بقصور قلبي، أدى إلى الموت. دفن في قرية باورتشاك.

الحياة الشخصية

المعتقدات الدينية
بينما كان والد ويليام غولدنغ مُلحدًا مصراً، إلا أن ويليام غولدنغ نفسه كان مسيحيًا، على الرغم من أنه لم يكن عضو في أي كنيسة رسمية.

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص في عملية أوفرلورد
الحاصلون على جائزة جيمس تيت بلاك ميموريال
إنجليز حازوا على جائزة نوبل
بريطانيون حازوا جائزة نوبل
حائزون على جائزة بوكر الأدبية
حائزون على جائزة نوبل في الأدب
خريجو كلية براسينوز
روائيون إنجليز في القرن 20
روائيون تاريخيون إنجليز
شعراء إنجليز في القرن 20
فرسان المملكة المتحدة
كتاب خيال تاريخي تقع أحداثه في العصور الوسطى
كتاب دراما ومسرح إنجليز
كتاب دراما ومسرح بريطانيون في القرن 20
كتاب من كورنوال
معلمو مدارس من ويلتشاير
مواليد 1911
مواليد في كورنوال
وفيات 1993

ويليام غولدنغ


Youssef Ziedan (* 30. Juni 1958 in Sauhadsch, Oberägypten),  ist ein ägyptischer Wissenschaftler, der sich auf arabische und islamwissenschaftliche Studien spezialisiert hat und dabei hauptsächlich mit Handschriften arbeitet. Über ein Fachpublikum hinaus bekannt wurde er jedoch auch durch sein essayistisches und belletristisches Werk.

Leben
Ziedan wuchs in der Großstadt Alexandria am Mittelmeer auf. Er besuchte die Philosophische Fakultät der Universität Alexandria, wo er mit summa cum laude abschloss. Seine Doktorarbeit trägt den Titel: The Qadiri Sufi Order, with a Study and Edition of the Poetical Work of Abdul Qadir al-Jilani, ein Werk über den Sufiorden der Qadiriyya und die Dichtungen von Abd al-Qadir al-Dschilani. Ziedan ist Direktor der Abteilung für Handschriften im Museum für Handschriften, welches der Bibliotheca Alexandrina angeschlossen ist, und lebt mit seiner Familie in Alexandria.

Wissenschaftliche Arbeiten
Seine Arbeiten über den Sufismus und deren bedeutende Philosophen Ibn Arabi und Abdul Karim Dschili gehören zu den wichtigsten seiner über 50 Veröffentlichungen. Weitere Forschungsgebiete sind islamische Philosophie sowie die Geschichte der arabischen Medizin und deren Vertreter wie Ibn an-Nafis und Rhazes (Abu Bakr Muhammad ibn Zakariya ar-Razi). Um diese Dokumente auch einem breiteren Publikum zugänglich zu machen, bemüht er sich um ihre Digitalisierung.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Sufi Orders and al-Qadiriyya in Egypt
 Treatises on Body Parts by Ibn al-Nafis
 Hayy Ibn Yaqzan: the four texts and their authors
 Fikh al-thawrah, Dar al-Shurūq, Kairo 2013, ISBN 978-9770932414

Belletristische Werke
Neben seiner wissenschaftlichen Arbeit arbeitet Youssef Ziedan auch als Romanautor. Während sein Debütwerk Der Schatten der Schlange nur wenig rezipiert wurde, erhielt Azazel aufgrund seiner erzählerischen Qualität hervorragende Kritiken, wurde allerdings wegen seines Inhalts auch zum Gegenstand einer heftigen politischen und gesellschaftlichen Kontroverse. Beide Romane haben einen distinkt sozialkritischen Charakter: In ersterem setzt sich Ziedan mit herrschenden Frauenbildern auseinander, in zweiterem mit religiösem Fanatismus und Extremismus.

Veröffentlichungen
 Der Schatten der Schlange, 1996.
 Azazel, 2008, ausgezeichnet mit dem International Prize for Arabic Fiction;
 in deutscher Sprache von Larissa Bender: Azazel, Roman. Luchterhand Verlag, München 2011, ISBN 978-3-630-87331-2.

Weblinks
 Webpräsenz von Youssef Ziedan, abgerufen am 24. November 2013.
 Porträt über Youssef Ziedan in der Neuen Zürcher Zeitung, 23. Dezember 2011, abgerufen am 24. November 2013.

Einzelnachweise

Arabist
Islamwissenschaftler
Autor
Literatur (19. Jahrhundert)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Arabisch)
Roman, Epik
Ägypter
Geboren 1958
Mann

Youssef Ziedan


The true soles are a family, Soleidae, of flatfishes. It includes saltwater and brackish water species in the East Atlantic, Indian Ocean, and West and Central Pacific Ocean. Freshwater species are found in Africa, southern Asia, New Guinea, and Australia.

In the past, soles of the Americas (both fresh and salt water) were included in this family, but they have been separated to their own family, the American soles (Achiridae). The only true sole remaining in that region is Aseraggodes herrei of the Galápagos and Cocos Island.

The true soles are bottom-dwelling fishes feeding on small crustaceans and other invertebrates. The family contains 30 genera and a total of about 180 species.

Soles begin life as bilaterally symmetric larvae, with an eye on each side of the head, but during development, the left eye moves around onto the right side of the head. Adult soles lie on their left (blind) sides on the sea floor, often covered in mud, which in combination with their dark colours, makes them hard to spot.

A flatfish resembling a small halibut or sole was observed by the bathyscaphe Trieste at the bottom of the Mariana Trench at a depth around . This observation has been questioned by fish experts, and recent authorities do not recognize it as valid.

Many soles are important food species: the common sole, Solea solea, is popular in northern Europe and the Mediterranean.

References

Ray-finned fish families
Taxa named by Charles Lucien Bonaparte

Soleidae


كريّة حمراء ذات نوى أو خلية دم حمراء ذات نواة أو كريّة حمراء منوّاه أو الحمراوية  هي أحد خلايا الدم الحمراء لا زالت تحتفض بنواة الخلية. وهي خلية تسبق تكوين الخلية الشبكية وكرة الدم الحمراء.

مراجع

خلايا الإنسان
خلايا الدم

كرية حمراء ذات نوى


La Orquesta de la Sociedad de Conciertos del Conservatorio (en francés, Orchestre de la Société des concerts du Conservatoire) fue una orquesta sinfónica establecida en París en 1828. Dio su primer concierto el 9 de marzo de 1828 con música de Beethoven, Rossini, Meifreid, Rode y Cherubini.

Administrada por la asociación filarmónica del conservatorio de París, la orquesta estaba formada por profesores y alumnos del conservatorio. La formó François-Antoine Habeneck en un estilo pionero, pretendiendo presentar las Sinfonías de Beethoven, pero con el tiempo se hizo más conservadora en su programación.

La orquesta tuvo un papel central en la vida musical francesa a lo largo del  y la mayor parte del XX. Una gran gira por los Estados Unidos en 1918, llevó a la orquesta a 52 ciudades. Más tarde, ese mismo año, realizó la primera de sus muchas grabaciones.

En 1967, dificultades financieras, junto con un trabajo irregular por parte de los intérpretes y la escasa paga llevaron a la decisión del gobierno francés de formar una orquesta nueva. Tras las audiciones llevadas a cabo por Charles Munch, se escogieron 108 músicos (de los que 50 eran de la Orquesta del Conservatorio de París) para la recientemente creada Orquesta de París, que dio su primer concierto el 14 de noviembre de 1967 en el Teatro de los Campos Eliseos.

Los principales directores de la orquesta fueron:
 François-Antoine Habeneck 1828-1848
 Narcisse Girard 1848-1860
 Théophile Tilmant 1860-1863
 François George-Hainl 1863-1872
 Edouard Deldevez 1872-1885
 Jules Garcin 1885-1892
 Paul Taffanel 1892-1901
 Georges Marty 1901-1908
 André Messager 1908-1919
 Philippe Gaubert 1919-1938
 Charles Münch 1938-1946
 André Cluytens 1946-1960.
Ningún director principal fue nombrado para el período final de la orquesta 1960-1967.

Entre los estrenos de la orquesta estuvieron la Sinfonía fantástica de Hector Berlioz, el Concierto para violonchelo n.º 1 de Saint-Saëns, y la Sinfonía de César Franck.

Referencias

Enlaces externos

 Versión en línea de extractos y apéndices al estudio definitivo de D. Kern Holoman The Société des Concerts du Conservatoire 1828-1967 (University of California Press, 2004). Incluye la discografía completa de la orquesta y detalles de programa de todas sus temporadas.

Sociedad Conciertos Conservatorio
Cultura de París
Organizaciones fundadas en 1828
Francia en 1828
Música en 1828
Organizaciones desaparecidas en 1967


Briarwood is a middle-class neighborhood in the New York City borough of Queens. The neighborhood is roughly bounded by the Van Wyck Expressway to the west, Parsons Boulevard to the east, Union Turnpike to the north, and Hillside Avenue to the south.

Briarwood is named for the Briarwood Land Company, headed by Herbert A. O'Brien, who started developing the area in the first decade of the 20th century. Today, Briarwood contains a diverse community of Asian-American, white American, Hispanic/Latino, and African American and Afro-Caribbean residents. It is part of Queens Community Board 8.

Geography
Briarwood, located northwest of downtown Jamaica, contains one of the highest points in Queens. It is located approximately between the Van Wyck Expressway (I-678) to the west, Union Turnpike to the north, Parsons Boulevard to the east, and Hillside Avenue (NY 25) to the south.

Demographics
Briarwood is a diverse community, according to 2010 census data that groups Briarwood with neighboring Jamaica Hills, the population consists of Asian-Americans (14.4%), White (26.7%), Hispanics (29.3%), and African Americans (33.3%). This is a marked change from the post-World War II period (1950s–1980s) when the neighborhood was almost exclusively white, with a large and active Jewish community. Economic activity is mostly confined to small restaurants, delis, markets, and other small businesses.

The neighborhood contains housing for middle-class families.

Education

Briarwood is home to the Catholic Archbishop Molloy High School, which moved to Briarwood from the Upper East Side in 1957. Some of the school's more famous alumni are New York Governor Andrew Cuomo, actor David Caruso, former New York City Police Commissioner Raymond Kelly, NBA professional basketball players Kenny Smith and Kenny Anderson and professional wrestler Colin Cassady. Also the infamous Serrao brothers from Richmond Hill, Queens. The school is named in honor of Archbishop Thomas Molloy. It has about 1,550 students.

Also located in Briarwood is Robert A. Van Wyck M.S. 217Q, a middle school of 1,300 students in grades 6–8. The school was established in 1955 and was named after the first mayor of the Greater City of New York, Robert A. Van Wyck, a Tammany Hall lawyer.

Transportation
The neighborhood is served by the IND Queens Boulevard Line of the New York City Subway at the Briarwood station (). In that subway station, there were many paintings done by the students of Archbishop Molloy High School, M.S. 217Q, and P.S.117Q during the mid-1980s. They are titled, "Beautifying Briarwood". The paintings were removed during a renovation of the station in 2014. The New York City Bus routes serving the neighborhood are the .

History
The neighborhood is named for the Briarwood Land Company, headed by Herbert A. O'Brien, which built housing there around 1905 or 1907.   O'Brien decided on the name Briarwood because of the brambles in its thick woods. The Ottilie Orphan Home was built on 148th Street in 1906. The Briarwood Land Company went bankrupt soon afterward, however, and the area was largely empty until 1924 when it was divided and sold at auction. Land went for $300 each for inside residential lots to $2,800 for lots along Queens Boulevard. Over the next four years, several single-family homes were built on the land. Briarwood's first school, P.S. 117, was built in 1927. Additional land was auctioned in 1928.

On May 30, 1928, about 500 members of the Klansmen of Queens assembled in the forest of Briarwood. They burned a 50-foot cross, sang songs, and gave speeches. When police officers arrived, the group's leader, Major Emmett J. Smith, said that they had the right to assemble and speak on the land, because they had signed a lease to the land the previous day. The group soon left the area, without any physical violence or arrests having taken place.

In 1936, a company called Briarwood Estates, owned by Leon, Morty and A. B. Wolosoff, started building Colonial and old English-style homes north of 84th Drive and west of Main Street. The homes sold for about $5,000, the . After World War II ended, other developers built houses closer to Parsons Boulevard.

The United Nations built Parkway Village, a 670-unit development, as housing for its employees around 1947. The development is along Union Turnpike, between Main Street and Parsons Boulevard. Parkway Village is now a co-op and no longer connected to the United Nations.

On November 23, 1954, Main Street's extension south to Queens Boulevard opened, and apartments were built in the neighborhood around the same time.

Notable residents

Notable residents of Briarwood have included:
 Ralph Bunche (1904 1971), United States diplomat who received the 1950 Nobel Peace Prize for his mediation in Israel in the late 1940s
 Betty Friedan (1921–2006), author of The Feminine Mystique, which sparked the second wave of feminism
 Steve Hofstetter (born 1979), radio personality and comedian
 John Kerwin, talk show host of The John Kerwin Show
 Hanna Rosin (born 1970), journalist and author of God's Harvard
 Steven Weber (born 1961), actor who appeared on television series, including As the World Turns, Wings, iZombie, and NCIS: New Orleans

See also

References

Neighborhoods in Queens, New York
Kew Gardens, Queens

Briarwood, Queens


Jack Nelson ist der Name folgender Personen:

* Jack Nelson (Schauspieler) (1882–1948), US-amerikanischer Schauspieler und Regisseur
 Jack Nelson (Polospieler) (1891–1983), argentinischer Polospieler
 Jack Nelson (Journalist) (1929–2009), US-amerikanischer Journalist
 Jack Nelson (Schwimmer) (1931–2014), US-amerikanischer Schwimmer und Schwimmtrainer

Jack Nelson


Jacob ben Asher (c. 1270 - 1340), also known as Ba'al ha-Turim as well as Rabbi Yaakov ben Raash (Rabbeinu Asher), was an influential Medieval rabbinic authority.  He is often referred to as the Ba'al ha-Turim ("Master of the Columns"), after his main work in halakha (Jewish law), the Arba'ah Turim ("Four Columns").

Biography
He was probably born in the Holy Roman Empire at Cologne about 1270 and probably died at Toledo, then in the Kingdom of Castile, in 1340.

He was the third son of the Rabbi Asher ben Jehiel (known as the "Rosh"), a Rabbi of the Holy Roman Empire who, in 1303, moved to Toledo in Castile, due to increasing persecution of Jews in his native Germany. Besides his father, who was his principal teacher, Jacob quotes very often in the Turim his elder brother Jehiel; once his brother Judah and once his uncle Rabbi Chaim.

Some say Jacob succeeded his father as the rabbi of the Jewish community of Toledo (Zacuto), while others say his brother Judah ben Asher did. His brothers were also rabbis of different communities in Iberia. He lived in abject poverty most of his life, and according to the Sephardic Community of Chios, is said to have fallen ill and died with his ten companions on the island of Chios, in Greece, whilst travelling.

Works
Arba'ah Turim, one of the most important halachic books of all time. The work was divided into four sections, each called a "tur," alluding to the columns of jewels on the High Priest's breastplate.
Sefer ha-Remazim, or "Kitzur Piske ha-Rosh" (Constantinople, 1575), an abridgment of his father's compendium of the Talmud, in which he condensed his father's decisions, omitting the casuistry.
Rimzei Ba'al ha-Turim or Perush ha-Torah le-R. Ya'akov Ba'al ha-Turim (Constantinople, 1500 and 1514), a short commentary on the Pentateuch, (actually short appetizers that start each section of his actual Torah commentary) which is printed in virtually all Jewish editions of the Pentateuch. These appetizers consist of mystical and symbolical references in the Torah text (see Masoretic text), often using gematria and acronyms as well as other occurrences of particular words elsewhere in the Torah.
Perush Al ha-Torah, the full commentary on the Pentateuch (Zolkiev, 1806). Its content is taken mainly from Nachmanides (often copied word-for-word), but without his cabalistic and philosophical interpretations. Jacob quotes many other commentators, among them Saadia Gaon, Rashi, Joseph Kara and Abraham ibn Ezra.
Works of Jacob ben Ascher in the Gesamtkatalog der Wiegendrucke. Retrieved 2010-04-20

See also
Mezuzah: see his contribution to the way it is affixed

References

External links

1269 births
1343 deaths
14th-century Castilian rabbis
Bible commentators
German emigrants to Spain
Rabbis from Cologne
13th-century German rabbis
Exponents of Jewish law
14th-century Jewish biblical scholars
Authors of books on Jewish law

Jacob ben Asher


The Criminal Code () is a law that codifies most criminal offences and procedures in Canada. Its official long title is An Act respecting the Criminal Law (French: ), and it is sometimes abbreviated as Cr.C. (French: ) in legal reports. Section 91(27) of the Constitution Act, 1867 establishes that the Parliament of Canada has sole jurisdiction over criminal law.

The Criminal Code contains some defences, but most are part of the common law rather than statute. Important Canadian criminal laws not forming part of the code include the Firearms Act, the Controlled Drugs and Substances Act, the Canada Evidence Act, the Food and Drugs Act, the Youth Criminal Justice Act and the Contraventions Act.

One of the conveniences of the Criminal Code was that it constituted the principle that no person would be able to be convicted of a crime unless otherwise specifically outlined and stated in a statute. This legal document has played a major part in Canada's history and has also helped form other legal acts and laws, for example, the Controlled Drugs and Substances Act.

Structure

Part I — General
Part II — Offences Against Public Order
Part II.1 — Terrorism
Part III — Firearms and Other Weapons
Part IV — Offences Against the Administration of Law and Justice
Part V — Sexual Offences, Public Morals and Disorderly Conduct
Part VI — Invasion of Privacy
Part VII — Disorderly Houses, Gaming and Betting
Part VIII — Offences Against the Person and Reputation
Part VIII.1 — Offences Relating to Conveyances
Part IX — Offences Against Rights of Property
Part X — Fraudulent Transactions Relating to Contracts and Trade
Part XI — Wilful and Forbidden Acts in Respect of Certain Property
Part XII — Offences Relating to Currency
Part XII.1 — Instruments and Literature for Illicit Drug Use (repealed)
Part XII.2 — Proceeds of Crime
Part XIII — Attempts — Conspiracies — Accessories
Part XIV — Jurisdiction
Part XV — Special Procedure and Powers
Part XVI — Compelling Appearance of an Accused Before a Justice and Interim Release
Part XVII — Language of Accused
Part XVIII — Procedure on Preliminary Inquiry
Part XVIII.1 — Case Management Judge
Part XIX — Indictable Offences — Trial Without Jury
Part XIX.1 — Nunavut Court of Justice
Part XX — Procedure in Jury Trials and General Provisions
Part XX.1 — Mental Disorder
Part XXI — Appeals — Indictable Offences
Part XXI.1 — Applications for Ministerial Review — Miscarriages of Justice
Part XXII — Procuring Attendance
Part XXII.01 — Remote Attendance by Certain Persons
Part XXII.1 — Remediation Agreements
Part XXIII — Sentencing
Part XXIV — Dangerous Offenders and Long-term Offenders
Part XXV — Effect and Enforcement of Undertakings, Release Orders and Recognizances
Part XXVI — Extraordinary Remedies
Part XXVII — Summary Convictions
Part XXVIII — Miscellaneous

History and evolution
The Criminal Code stems from a long history of legal documents. The following documents play a part in the construction and changes brought on the Criminal Code:

See also
 Criminal law in Canada
 Section 98

Notes

References

External links
Criminal Code (Department of Justice, Canada)
Criminal Code at The Canadian Encyclopedia
Canadian Legal Information Institute contains the CCoC in a searchable database.

Criminal codes
Canadian federal legislation
1892 in Canadian law
Legal history of Canada
Canadian criminal law

Criminal Code (Canada)


සෙලියුලෝස බීටා ඞී ග්ලූකෝස් හි බහු අණුවක් ලෙස මොනොසැකරයිඩ තුනේ සිට හය දක්වා ගනනක් එක්වූ විට ඔලිගොසැකරයිඩයක් ලෙස හැඳින්වේ.

පොලිසැකරයිඩ


"Funkytown" é uma canção da banda norte-americana de música disco Lipps Inc, lançada em 1980 como o segundo single de seu álbum de seu álbum de estreia, Mouth to Mouth (1979). Escrita pelo músico, compositor e produtor musical Steven Greenberg e cantada por Cynthia Johnson, a canção expressa a ânsia do cantor por um lugar metafórico que "me manterá em movimento, me manterá dançando com alguma energia". Steven escreveu a música enquanto a banda morava em Minneapolis com o sonho de se mudar para Nova York.

Existem pelo menos dois videoclipes para "Funkytown". Em um deles, um cantora dublando os vocais de Johnson e algumas mulheres dançam em um pub. Em outra, Debbie Jenner, que foi o rosto da Lipps Inc na Holanda e na Alemanha Ocidental, dança enquanto dubla os vocais de Johnson. Johnson diz em seu site que "nunca foi convidada a fazer um vídeo de 'Funkytown'".

A VH1 classificou a música em 36º lugar em sua lista das 100 maiores One-Hit Wonders da década de 1980 em 2009. A ThoughtCo colocou a música em 7º lugar em sua lista das "25 Melhores Músicas Pop Dance de Todos os Tempos" em 2018. A música foi incluída na trilha sonora do Shrek 2.

Cultura popular

Em meados dos anos 2016 e 2017, um vídeo polêmico e violento de um cartel no México no qual a vítima tem a sua cabeça e partes do rosto arrancadas, se popularizou em diversos websites de vídeos chocantes como o Ogrish.com, devido a música aparecer no vídeo a partir dos 2 minutos e 30 segundos sendo intitulado com o mesmo nome da música, causando diversas confusões com a música e o vídeo.

Lista de Faixas
7" single

"Funkytown" – 4:00
"All Night Dancing" – 3:09

12" single

"Funkytown" – 7:51
"All Night Dancing" – 3:09

Desempenho nas tabelas musicais

Canções de música disco
Canções de 1980
Singles de 1980

Funkytown


Daisuke Matsushita (født 31. oktober 1981) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Júbilo Iwata og Ventforet Kofu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Daisuke Matsushita


Zoran Milanović (f. 30. október 1966) er króatískur stjórnmálamaður sem hefur verið forseti Króatíu frá árinu 2020. Hann var áður forsætisráðherra Króatíu frá 2011 til 2016 og leiðtogi króatíska Jafnaðarmannaflokksins frá 2007 til 2016.

Æviágrip
Zoran Milanović er menntaður í lögfræði og var áhugamaður í hnefaleikum á yngri árum. Hann tók ekki sjálfur þátt í bardögum heldur kaus hann að halda sig í æfingafélagi hnefaleikakappa sem síðar tóku þátt í keppnum. Milanović  hóf störf fyrir utanríkisráðuneyti Króatíu árið 1990, í miðju króatíska sjálfstæðisstríðinu. Eftir stríðið vann hann í þrjú ár fyrir sendinefndir Króatíu gagnvart Evrópusambandinu og Atlantshafsbandalaginu í Brussel.

Milanović hóf stjórnmálaferil með króatíska Jafnaðarmannaflokknum árið 1999. Árið 2011 leiddi hann jafnaðarmenn til sigurs í þingkosningum og var kjörinn forsætisráðherra Króatíu. Króatar bundu miklar vonir við stjórn Milanovićs og umbæturnar sem hann boðaði. Á forsætisráðherratíð Milanovićs lauk inngönguferli Króatíu í Evrópusambandið. Stjórn hans sá um framkvæmd þjóðaratkvæðagreiðslu árið 2012 þar sem Króatar samþykktu ESB-aðild með um tveimur þriðju greiddra atkvæða. Króatía varð þar með annað fyrrum lýðvelda Júgóslavíu (á eftir Slóveníu) til að hljóta ESB-aðild.

Ráðherratíð Milanovićs litaðist jafnframt af evrópsku flóttamannakreppunni. Flóttafólk hóf að koma í gegnum Króatíu í stórum stíl árið 2015 eftir að leiðin til Ungverjalands í gegnum Serbíu var girt af árið 2015. Í september þetta ár höfðu um 14 þúsund flóttamenn farið um króatísku landamærin. Milanović áréttaði við það tilefni að Króatía gæti ekki verið endastöð flóttafólks.

Ríkisstjórm Milanovićs tapaði í þingkosningum árið 2015 fyrir Króatíska lýðræðisbandalaginu, kosningabandalagi hægriflokka, og mistókst að ná aftur völdum í kosningum næsta ár. Milanović lét í kjölfarið af völdum og sagði af sér sem leiðtogi Jafnaðarmannaflokksins.

Milanović dró sig úr stjórnmálum um skeið og hóf rekstur ráðgjafarfyrirtækis sem meðal annars vann fyrir Edi Rama, forsætisráðherra Albaníu. Árið 2019 bauð Milanović sig hins vegar fram til embættis forseta Króatíu á móti sitjandi forsetanum Kolindu Grabar-Kitarović. Í fyrri umferð kosninganna þann 22. desember 2019 hlaut Milanović 29,55% atkvæða en Grabar-Kitarović 26,65%.

Seinni kosningaumferðin fór fram þann 6. janúar 2020 og í henni vann Milanović sigur gegn Grabar-Kitarović með 53 prósentum atkvæða. Milanović tók við embætti forseta þann 19. febrúar sama ár.

Árið 2022 hvatti Milanović króatíska þingið til að beita sér gegn aðildarumsókn Svíþjóðar og Finnlands að Atlantshafsbandalaginu, sem hann kallaði "hættulegt ævintýri".

Tilvísanir

Forsetar Króatíu
Forsætisráðherrar Króatíu

Zoran Milanović


Die Route nationale 738, kurz N 738 oder RN 738, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 zwischen einer Kreuzung mit der ehemaligen Nationalstraße 725 westlich von Mirebeau und einer Kreuzung mit der ehemaligen Nationalstraße 138 nördlich von Saint-Maixent-l'École verlief. Ihre Länge betrug 44 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française 738 auf WikiSara (französisch)

738

Route nationale 738


Henrik Jacobsen Kleven er en dansk økonom og forsker i skatteøkonomi og offentlig økonomi. Henrik Kleven har haft det meste af sin professionelle karriere i udlandet og blev i 2017 professor på det amerikanske eliteuniversitet Princeton University.

Karriere

Henrik Kleven blev cand.polit. i 2001 og tog en ph.d.-grad i 2003 ved Økonomisk Institut på Københavns Universitet. Titlen på hans ph.d.-afhandling var "Taxation, Time Allocation, and Economic Efficiency". Derefter var han adjunkt ved Økonomisk Institut 2002-03 og lektor sammesteds 2003-07, inden han flyttede til udlandet. 2007-10 var han adjunkt ved London School of Economics og derefter lektor (2010-13) og professor (2013-17) sammesteds, inden han i 2017 blev professor ved Department of Economics and Woodrow Wilson School på Princeton University.

Forskning

Kleven har offentliggjort en imponerende række videnskabelige artikler i førende økonomiske tidsskrifter som Econometrica, American Economic Review, Journal of Political Economy, Quarterly Journal of Economics og det britiske Economic Journal. Blandt hans medforfattere er de ældre danske skatteøkonomer Peter Birch Sørensen og Claus Thustrup Kreiner, franskmanden Gabriel Zucman, fransk-amerikaneren Emmanuel Saez og polsk-amerikaneren Wojciech Kopczuk.

En række af Klevens arbejder har været beregninger baseret på danske mikroøkonomiske registerdata, som giver usædvanligt gode muligheder for at lave empiriske analyser af individuelle aktørers handlinger. Det gælder således flere undersøgelser af den danske elasticitet af skattepligtig indkomst - et centralt begreb indenfor moderne skatteøkonomi, der måler, hvor meget folks adfærd bliver påvirket af ændringer i beskatningen. Artiklen "Estimating Taxable Income Responses Using Danish Tax Reforms" i tidsskriftet "American Economic Journal: Economic Policy" i 2014 præsenterer eksempelvis elasticiteter for skattepligtig arbejdsindkomst på omkring 0,05 for lønmodtagere og 0,1 for selvstændige, mens elsasticiteten for skattepligtig kapitalindkomst er omkring to-tre gange større end for arbejdsindkomst.Tallene er baseret på de beregnede virkninger af fire danske skattereformer fra 1987 til 2005.

En af Klevens mere lettilgængelige artikler var "How can Scandinavians tax so much?" i det amerikanske tidsskrift Journal of Economic Perspectives i 2014. Her forsøgte han at besvare et spørgsmål, som ofte har undret amerikanske forskere, der har besøgt Danmark og de andre skandinaviske lande: Hvordan kan Skandinavien opretholde samfund med internationalt set høje niveauer for velstand og samfundsøkonomisk effektivitet, samtidig med at de generelt har et relativt højt skattetryk i international sammenhæng? Kleven peger på tre forhold, der gør forvridningstabet i et skattesystem som det danske relativt lille: omfanget af automatiske skatteindberetninger fra arbejdsgivere mfl., der formindsker mulighederne for skatteunddragelse, generelt brede skattebaser, der gør det sværere at substituere over mod ubeskattede aktiviteter, og en høj subsidiering af goder, der er komplementære til lønarbejde (som børnepasning, ældrepleje, transport og uddannelse), hvilket understøtter et højt arbejdsudbud. Desuden peger han på, at kulturelle og sociale normer kan spille en rolle, idet en ret høj generel tillid og social sammenhængskraft i Skandinavien kan hænge sammen med ønsket om at betale skat.

Andre professionelle aktiviteter

Kleven har været redaktør for tidsskriftet Journal of Public Economics 2014-17. Fra maj 2018 er han medredaktør af det førende amerikanske tidsskrift American Economic Review.

Kilder

Eksterne henvisninger

Henrik Klevens professionelle hjemmeside

Økonomer fra Danmark
Ansatte ved Københavns Universitet
Ansatte ved University of London
Ansatte ved Princeton University
Faglitterære forfattere fra Danmark
Alumni fra Københavns Universitet

Henrik Kleven


Sarcina ectopică, cunoscută și sub numele de eccyesie sau sarcină extrauterină, reprezintă o complicație a sarcinii în care embrionul se atașează în afara uterului.

Simptome
În mod clasic, simptomele includ durere abdominală și sângerare vaginală. Însă, mai puțin de 50% dintre femei prezintă ambele simptome. Durerea poate fi descrisă ca fiind ascuțită, anostă sau sub formă de crampe. De asemenea, durerea s-ar putea răspândi până la umăr dacă a apărut sângerarea în abdomen. Sângerarea severă poate duce la un ritm cardiac alert, leșin sau șoc. Cu excepția câtorva cazuri rare, fătul nu poate supraviețui.

Cauze și diagnostic
Factorii de risc pentru sarcina ectopică includ: boala inflamatorie pelviană, adesea cauzată de infecția cu Chlamydia, fumatul tutunului și utilizarea tehnologiei de reproducere asistată. Persoanele care au avut o sarcină ectopică anterioară prezintă un risc mai mare de a avea o alta. Majoritatea sarcinilor ectopice (90%) apar în trompele uterine și sunt cunoscute ca sarcini extrauterine. Implantarea poate apărea și în colul uterin, ovare sau în interiorul abdomenului. Detectarea sarcinii ectopice se face de obicei prin teste sangvine pentru gonadotropina corionică umană (hCG) și prin ultrasunete. Acest lucru poate necesita mai mult de un singur test. Utilizarea ultrasunetelor funcționează mai bine atunci când testul este efectuat în interiorul vaginului. Alte cauze ale simptomelor similare includ: avortul, torsiunea ovariană și apendicita acută.

Tratament
Prevenția se face prin scăderea factorilor de risc precum infecțiile cu Chlamydia prin screening medical și tratament. În timp ce unele sarcini ectopice se vor rezolva fără tratament, această abordare nu a fost bine studiată din anul 2014. Utilizarea medicamentului metotrexat funcționează la fel de bine ca intervenția chirurgicală în unele cazuri. Mai exact, funcționează bine atunci când nivelul de beta-HCG este scăzut, iar mărimea ectopiei este mică. Intervenția chirurgicală este de obicei recomandată dacă tubul s-a fisurat, dacă există o bătaie a inimii fetale sau dacă semnele vitale ale persoanei sunt instabile. Intervenția chirurgicală poate fi efectuată sub formă laparoscopică sau printr-o incizie mai mare, cunoscută sub numele de laparotomie. Cu ajutorul tratamentului, rezultatele sunt în general bune.

Epidemiologie și istoric
Rata de sarcini ectopice este de aproximativ 1 sau 2% dintre nașteri în țările dezvoltate, deși s-ar putea apropia de pragul de 4% la persoanele ce utilizează tehnologie de reproducere asistată. Este cea mai comună cauză de deces în timpul primului trimestru aproximativ 10% din totalul sarcinilor. În țările dezvoltate rezultatele s-au îmbunătățit, iar în țările în curs de dezvoltare adesea rămân slabe. Riscul de deces pentru persoanele din țările dezvoltate este între 0,1 și 0,3 puncte procentuale, în timp ce în țările în curs de dezvoltare este între unu și trei puncte procentuale. Prima descriere cunoscută a unei sarcini ectopice este realizată de către Albucasis în secolul al XI-lea.

Referințe

Urgențe medicale
Obstetrică

Sarcină ectopică


Schloss Tambach er et barok-slot beliggende ved Weitramsdorf i Landkreis Coburg i Oberfranken og har siden 1806 været i privateje af grevefamilien Ortenburg. Det ligger i delstaten Bayern ganske tæt på grænsen til Thüringen.

Der er offentlig adgang til den 50 ha store slotspark, som er indrettet som vildtreservat. I forbindelse hermed er indrettet et jagt- og fiskerimuseum og på modsat side Bundesstraße 303 er en 18-huls golfbane.
I slotsgården afholdes sommerkoncerter og julemarked, men kun ved særlige lejligheder er der offentlig adgang til slotskirken og enkelte private gemakker.

Oprindelig kloster
Stedet blev i 1100-tallet bebygget af munke fra Cistercienserordenen i det nærved liggende Altenhof, knyttet til klosteret Langheim ved Lichtenfels. Munkene byggede her karpe-damme med dæmninger, som endnu er bavaret.

Tambach overhalede hurtigt Altenhof i størrelse og ophøjedes i 1200-tallet til kloster og tillagdes 100 år senere retsbeføjelser.

Bl.a. under Trediveårskrigen blev klostergården med tilhørende bryggeri stærkt beskadiget, men hen mod slutningen af 1600-tallet genopstod Tambach med hjælp fra det rige moderkloster i Langheim, som et prægtigt barok-slot. Efter en 50-årig stilstandsperiode udvidedes mod øst og abbed Stephan Mösinger satte sit våben over indgangsporten. Slottet blev Langheim-abbedens faste sommerresidens.

Byggeriet af midt- og vestfløjen, samt indretning af slotskirken i ren Louis Seize-stil, fuldførtes 1777-1786 under abbed Johann Nepomuk Pitius, hvis våben smykker den nordlige midtrisalit.

Greve-familien Ortenburg
Ved sekularisering opløstes klostrene i Langheim og Tambach og klostergodset tilfaldt Kurfyrstendømmet Bayern, som ved byttekontrakt af 14. august 1805 med rigsgreve Joseph Carl zu Ortenburg ombyttede Tambach med hans stamgods Ortenburg i nederbayerske Passau og rigsgreven kunne således 20. januar 1806 tage sin nye residens i besiddelse.
Som følge af loven om Reichsdeputationshauptschluss og opløsningen af Det tysk-romerske Rige blev rigsgrevskabet samme år ombyttet med særrettigheder som standsherre.

Slotsbyggeriets afsluttedes i det store hele af Langheim-abbederne, men Ortenburg-greverne har også sat sit præg, hvilket bl.a. ses på den vestlige Heinrichstor fra 1910, der er modstykke til østportalen fra 1698.

I over 200 år er slottet Tambach forblevet i greve-slægten Ortenburgs eje.
Den nuværende greve Heinrich zu Ortenburg var 1990-2002 gift med den svenske prinsesse Désirée (datter af prinsesse Birgitta og niece til Carl 16. Gustav), inden de skiltes.

Tambach-arkivet 1943-1945
Af hensyn til arkivaliernes sikkerhed overførtes under 2. verdenskrig i april 1943 en del arkivalier fra Reichsluftfahrtministeriums arkiv og Marinearkivet (fra 1850 og frem) i Berlin til opbevaring på slottet i Tambach.
Tambach-arkivet blev 11. april 1945 beslaglagt af det amerikanske 5. regiments pansrede 11. division og bragt til London.

Fra august 1945 til juli 1947 mikrofilmedes dokumentsamlingen og kan nu ses på Naval History & Heritage Command i Washington DC.
Efter evaluering af de Allierede er Tambach-arkivet flyttet til Bundesarchiv-Militärarchiv i Freiburg.

Billeder af slottet

Eksterne links
 Jagd- und Fischereimuseum Schloss Tambach
 Wildpark Tambach
 Golf Club Coburg Schloss Tambach

Slotte i Bayern

Schloss Tambach


وسام هنري درابر أنشأته أرملة هنري درابر ويعطى عن طريق الأكاديمية الوطنية للعلوم الأمريكية لمن يساهم في فيزياء الفلك .

يُمنح وسام هنري درابر كل 4 سنوات من قِبل الأكاديمية الوطنية للعلوم في الولايات المتحدة الامريكية تقديراً للمساهمة في الفيزياء الفلكية، ويترافق مع جائزة بقيمة 15,000 دولار أميريكي، وقد أنشأته أرملة هنري درابر، آنا درابر، تكريماً له، وتولّت هذه العائلة تمويل الوسام.

فقُدّم لأول مرة عام 1886 لصمويل بييربونت لانجلي لإنجازه عدة أبحاث عالية الجدارة في الفيزياء الشمسية، وخصوصاً في مجال الطاقة المشعّة، ومُنح منذ ذلك الحين 45 مرةً، وفي عام 2013 حاز عليه ويليام بوروكي لمفهومه التأسيسي، وإصراره الذي لم يكلّ، وقيادته المتبصرّة أثناء تطوير مهمة مسبار كيبلر الفضائي التابع لناسا، والتي اكتشفت الكثير من الكواكب بالإضافة إلى أنظمة شمسية بخواص غير متوقّعة ومفاجئة.

كما مُنح الوسام لعدة أفراد في السنة ذاتها، ففي عام 1977 حاز عليه كل من أرنو ألان بنزياس وروبرت وودرو ولسون لاكتشافهما إشعاع الخلفية الكونية الميكروي (وهو من بقايا البدايات المبكرة جداً للكون)، ودورهما الريادي في اكتشاف الجزيئات بين النجمية، وفي عام 1989 ناله ريكاردو جيوفانيللي ومارثا هاينز للرؤية ثلاثية الأبعاد الأولى لبعض البنى الخيطية المميزة واسعة النطاق في الكون المرئي.

أما في عام 1993، حاز كل من رالف أشر ألفر وروبرت هيرمان على وسام هنري درابر لبصيرتهما ومهارتهما في تطوير نموذج تجسيدي لتطور الكون وتوقّع وجود إشعاع الخلفية الكونية الميكروي قبل سنوات من اكتشافه عن طريق المصادفة، بعد ذلك مُنح الوسام عام 2001 لبول بتلر وجيفري مارسي لأبحاثهما الرائدة عن الكواكب التي تدور حول النجوم بسرعات شعاعية عالية الدقة.

قائمة بأسماء المستفيدين

انظر أيضا
 جائزة كارل ساغان التذكارية
 وسام كارل ساغان
 ميدالية ليونارد
 جائزة ويبل
 وسام جاكسون وجويلت
 وسام ناسا للإنجازات الاستثنائية

المراجع

وصلات خارجية
 NAS Henry Draper Medal

تأسيسات سنة 1886 في الولايات المتحدة
جوائز أسست في 1886
جوائز عالمية
جوائز علوم وتقنية أمريكية
جوائز فلكية

وسام هنري درابر