الفرح فيلم مصري عرض خلال صيف 2009, وتدور أحداث الفيلم في فرح شعبي، من خلال أحداث هذا اليوم نكتشف شخصيات عدة العريس والعروسة ووالديهما وسائق ميكروباص وغيرهم، كل ذلك نستكشفه في قصة اجتماعية رائعة تدور في يوم واحد فقط (يوم الفرح), ويشارك في الفيلم معظم نجوم فيلم كباريه مع بعض النجوم من السينما والتليفزيون.

قصة الفيلم
يقوم «زينهم» (خالد الصاوي)، بعمل فرح وهمى، ليستطيع أن يجمع أموال يشتري بها ميكروباص، ولكن تموت والدته في نفس الليلة، ويجد الابن نفسه في مأزق استكمال الفرح من أجل جمع النقود، أم يلغيه لوفاة والدته، ويرينا الفليم نهايتين الأولى عندما يقتنع الابن بآراء أصدقائه يدخل والدته المتوفاة إلى إحدى حجرات المنزل ويعود ليستكمل الفرح، والنهاية الثانية أقل حدة وتتسق مع الواقع، وهي إلغاء الفرح احتراماً للمتوفاة.

الممثلون
 خالد الصاوي
 ياسر جلال
 دنيا سمير غانم
 جومانا مراد
 صلاح عبد الله
 مي كساب
 حسن حسني
 روجينا
 ماجد الكدواني
 باسم سمرة
 سوسن بدر
 كريمة مختار
 محمود الجندي
 سليمان عيد
 علاء مرسي
 رامز أمير
 سعيد طرابيك
 شمس
 محمد متولي
 عبد الباسط حمودة
 محمود الحسيني
 حاتم جميل

روابط خارجية

مراجع

أفلام أحمد راتب
أفلام حسن حسني
أفلام دنيا سمير غانم
أفلام كريمة مختار
أفلام مصرية إنتاج 2009

الفرح (فيلم)


منظمة الشبان العالمية (سابقًا جمعية الشبان المسلمين) هي جمعية اجتماعية تأسست بمدينة القاهرة عام 1346 هجريًا الموافق 1928، تهدف إلي تنمية الشباب المسلم في مجالات الفكر والثقافة والرياضة عن طريق عمل الندوات والمعسكرات. ولها فروع في جميع محافظات مصر. ويقع مقرها الرئيسي في محطة الإسعاف - رمسيس - القاهرة - مصر، وفي 29 يونيو 2019 قررت الجمعية العمومية الطارئة للجمعية تغير اسمها إلى منظمة الشبان العالمية.

انظر أيضًا
 الجمعية الشرعية.

مراجع

وصلات خارجية

تأسيسات سنة 1927 في مصر
تاريخ مصر الحديث
جمعيات إسلامية
منظمات إسلامية أسست في 1928
منظمات إسلامية مقرها في مصر
منظمات خيرية مقرها في مصر
منظمات شبابية إسلامية
منظمات شبابية أسست في 1928
منظمات شبابية مقرها في مصر
منظمات مقرها في القاهرة
نواد وجمعيات في مصر
منظمات دينية رجالية

منظمة الشبان العالمية (مصر)


Alois Wyrsch, né le  à Bornéo (Indes orientales néerlandaises) et mort le  à Buochs, est un homme politique suisse.

De 1860 à 1872, il représente le canton de Nidwald au Conseil national et, pendant près de trois décennies, il est membre du gouvernement de ce même canton.

Biographie
Wyrsch passe les premières années de sa vie à Bornéo, où son père, Louis Wyrsch, sert comme commandant militaire et civil au service des Pays-Bas. Sa mère, Ibu Silla alias Johanna van den Berg, est une Malaise de Java. Après sa mort en 1832, il s'installe à Buochs dans le canton de Nidwald. Son demi-frère Jakob Wyrsch, qui devient plus tard membre du Conseil des États, est issu du second mariage de son père avec Theresia Stockmann.

À partir de 1839, Wyrsch travaille comme meunier à Ennetbürgen, puis devient propriétaire d'un autre moulin à Alpnach en 1850. En 1845, il épouse la fille du fermier Franziska Christen et, en 1860, son second mariage a lieu avec Margareth Zelger, la fille du propriétaire de l'hôpital et responsable de la commune Benedikt Josef Zelger. En 1856, les troupes de Nidwald choisissent Wyrsch pour commander le bataillon 74. Deux ans plus tard, il est élu membre du gouvernement de Nidwald, occupant douze fois le poste de Landaman entre 1859 et 1888. Parallèlement, il est membre du Conseil communal de Buochs de 1865 à 1888. En tant que représentant des libéraux modérés, Wyrsch est un candidat couronné de succès aux élections fédérales de 1860, après quoi il siège au Conseil national pendant douze ans. En 1865, il abandonne son travail de meunier et travaille désormais comme avocat.

Selon Bernhard C. Schär, Wyrsch est le premier parlementaire de couleur en Suisse.

Références

Liens externes

 .
 .

Personnalité politique nidwaldienne
Conseiller national suisse
Conseiller d'État suisse
Membre d'un exécutif communal en Suisse
Naissance en juin 1825
Naissance dans les Indes orientales néerlandaises
Décès en mars 1888
Décès dans le canton de Nidwald
Décès à 62 ans

Alois Wyrsch


Pokolj u Varešu bio je ratni zločin koji su počinile bošnjačko-muslimanske snage nad Hrvatima tijekom agresije na prostore Hrvata Srednje Bosne. Počinile su ga 30. listopada 1993. u gradu većinski hrvatskom Varešu, nakon što su ga osvojile. Dio Hrvata nije se htio povući s HVO-om. Računali su da su civili i da ako dođe ABiH da im neće ništa biti. Lažno uvjerenje koštalo ih je života. Snagama Vlade koja je zastupala samo Muslimane-Bošnjake nije bilo samo do teritorija i uspostave tobože jedine regularne vlasti, one muslimansko-bošnjačke, nego im je od početka bio cilj očistiti vareški kraj od Hrvata. Muslimansko-bošnjačke snage ubile su 17 civila Hrvata. Vareška katastrofa uslijedila je nakon kakanjske i općina je doživjela egzodus Hrvata te je potpuno etnički očišćena od Hrvata. Radi zastrašivanja, sprječavanja i onemogućavanja povratka bošnjačke snage do temelja su spalile 320 obiteljskih kuća u obližnjoj Borovici.

Izvori

Ratni zločini Armije RBiH nad Hrvatima u Ratu u BiH
Vareš

Pokolj u Varešu


Ayfer Er, dünyayı dolaşan 7. Türk denizci ve Dünya'yı yelkenliyle dolaşan 3. Türk kadındır.

1993 yılında çalışmaya ara verdiği bir dönemde, bir tesadüf sonucu böyle bir seyahate çıkmaya karar vermiştir. Göran isimli elektronik mühendisi İsveçli arkadaşıyla, 10.5 metre boyundaki Cantana III isimli İsveç yapımı tekneyle yolculuğa çıktılar. 1993 yılında Datça'da başlayan seyahatleri 1998 yılında Antalya'da sona erdi.

Türk denizciler
Türk gezginler
Yaşayan insanlar

Ayfer Er


Kodon, bütün yaşayan canlıların genomları DNA'larında kaydedilmiştir (bazı virüslerin RNA temelli genomları vardır). Genomun bir protein ya da RNA molekülünün yapılması için gerekli şifreyi içeren kısımları gen olarak adlandırılır. Proteinlerin sentezlenmesi için gerekli olan kodu içeren genler üçer nükleotidden oluşan kodonlardan oluşmaktadırlar. Her bir kodon protein sentezlenişi esnasında belli bir amino asitin kodunu içerir. Aşağıdaki tablo, hangi kodonların hangi aminoasitleri kodladıklarını göstermektedir.

RNA kodon tablosu

Kaynakça

Moleküler genetik

Kodon


Viaje al final de la noche () es la primera novela de Louis-Ferdinand Céline. Esta obra semiautobiográfica sigue las aventuras de Ferdinand Bardamu en la Primera Guerra Mundial, el África colonial, los Estados Unidos y los suburbios pobres de París donde trabaja como médico.

La novela ganó el Prix Renaudot en 1932, pero dividió a los críticos debido a su descripción pesimista de la condición humana  y a su estilo innovador basado en el habla, la jerga y los neologismos de la clase trabajadora. Ahora es ampliamente considerada como una de las mejores novelas del .

Antecedentes
Céline comenzó a escribir la novela en 1929, mientras trabajaba como médico en una clínica pública en el suburbio obrero de Clichy en París. La obra se basa en sus experiencias en la caballería francesa durante la Primera Guerra Mundial, su tiempo en el África colonial como empleado de una empresa forestal francesa, su visita a los Estados Unidos en 1925 como funcionario de salud de la Sociedad de Naciones y sus experiencias como un médico en París. Completó la novela a finales de 1931 y la envió a dos pequeñas editoriales y a la importante editorial Gallimard, antes de que fuera aceptada por una cuarta editorial, Denoël et Steele, que recientemente había tenido éxito con L'Hôtel du Nord de Eugène Dabit. Viaje al final de la noche se publicó en octubre de 1932.

El título proviene de la primera estrofa de una canción atribuida por el autor a la Guardia Suiza (1793), y cuya traducción al francés es el epígrafe del libro de Céline: «Notre vie est un voyage / Dans l'Hiver et dans la Nuit / Nous cherchons notre passage / Dans le Ciel où rien ne luit» (Nuestra vida es un viaje / A través del invierno y la noche; / Buscamos nuestro camino / En un cielo sin luz). De hecho, la Guardia Suiza fue abolida en Francia en 1792. El texto es del poema Die Nachtreise (1792) de Karl Ludwig Giesecke. Friedrich Wilke lo musicalizó y fue asociado con la invasión napoleónica de Rusia, en la que se desplegaron algunos regimientos suizos.

Trama
Ferdinand Bardamu es un joven estudiante de medicina parisino que, en un arranque de entusiasmo, se alista voluntariamente en el ejército francés al estallar la Primera Guerra Mundial. Durante su primer enfrentamiento con el enemigo, decide que la guerra no tiene ningún sentido y que no quiere participar en ella. Estando solo en una misión de reconocimiento nocturna, conoce a un reservista francés llamado Léon Robinson, que quiere ser capturado por los alemanes para poder pasar la guerra en la relativa seguridad de un campo de prisioneros. Bardamu y Robinson se dirigen a un pueblo francés, pero no hay alemanes a los que puedan rendirse. Decepcionados, se van por caminos separados.

El protagonista es herido en acción y recibe la médaille militaire. En una licencia de convalecencia en París, conoce a una enfermera voluntaria estadounidense llamada Lola con quien tiene una aventura. Visitan un parque de atracciones donde Bardamu sufre una crisis nerviosa en la galería de tiro. Le dice a Lola que rechaza la guerra porque no quiere morir por nada. Lola opina que es un cobarde y lo deja.

Bardamu comienza una relación con Musyne, una violinista, quién, sin embargo, pronto lo deja por una sucesión de ricos argentinos que se han beneficiado de la guerra. Es trasladado a un hospital especializado en electroterapia y psicología patriótica. Finalmente, se le declara psicológicamente no apto para el servicio y se le da de baja del ejército.

El protagonista viaja al África colonial francesa donde lo ponen a cargo de un puesto comercial en la jungla. Descubre que el puesto es solo una choza en ruinas, y que el hombre al que está relevando es Robinson, quien le dice que la empresa engaña a sus empleados y a los nativos, por lo que es sensato engañarla también. Robinson se escapa durante la noche. Al cabo de unas semanas, Bardamu coge fiebre y prende fuego al puesto comercial en su delirio. Temiendo el castigo por defraudar a la empresa, Bardamu decide huir a la costa. Los nativos del pueblo cercano lo llevan, delirando por la fiebre, a una colonia española donde un sacerdote lo vende a un armador como esclavo en las galeras.

El barco zarpa hacia Nueva York, donde Bardamu es puesto en cuarentena hasta que se le pasa la fiebre. Habla para conseguir un trabajo con las autoridadades encargadas de la cuarentena y lo envían a Manhattan a hacer un recado. Va en busca de Lola y finalmente la rastrea. Ahora es rica y está ansiosa por deshacerse de él. Ella le da cien dólares y él se va a Detroit en busca de trabajo. Trabaja en la línea de montaje de Ford Motor Company, pero encuentra el trabajo agotador y deshumanizante. Se enamora de una prostituta llamada Molly que quiere que se establezca con ella en Estados Unidos pero él le confiesa su manía por escapar de cualquier situación en la que se encuentre. Se encuentra con Robinson y se sorprende al saber que no ha logrado hacer nada por sí mismo en Estados Unidos. Decide regresar a Francia y terminar su formación médica.

De vuelta en París, Bardamu completa sus estudios de medicina y comienza una práctica en el sombrío suburbio de Rancy. La mayoría de los residentes son demasiado pobres para pagarle y él se ocupa principalmente de las consecuencias de los abortos fallidos y se hace cargo de casos sin esperanza que otros médicos no quieren tratar. Sus pacientes incluyen a Madame Henrouille y su esposo, cuya madre, la abuela Henrouille, vive en un cobertizo detrás de su casa. Quieren que la internen en un manicomio, pero Bardamu se niega a ayudarlos. Contratan a Robinson para que la mate, pero la trampa explosiva que le prepara le explota en la cara y lo deja ciego. En un intento por silenciar el escándalo, los Henrouille hacen arreglos para que Robinson y la abuela Henrouille administren una exhibición de momias en la cripta de una iglesia en Toulouse. La anciana convierte la exhibición en una empresa rentable. Robinson, cuya vista está mejorando gradualmente, se compromete con una mujer llamada Madelon que vende velas en la iglesia y lo ha estado cuidando. Robinson y Madelon planean asesinar a la abuela Henrouille y hacerse cargo de la exhibición. Una noche, Robinson empuja a la anciana por la empinada escalera que conduce a la cripta, matándola.

Mientras tanto, Bardamu encuentra trabajo en un manicomio en las afueras de París. El director del asilo, el Dr. Baryton, comienza a recibir lecciones de inglés de Bardamu. Conmovido por los poetas isabelinos y la trágica historia de la Rebelión de  Monmouth, Baryton pierde todo interés por la psiquiatría y parte hacia Inglaterra, poniendo a Bardamu a cargo del manicomio.

Robinson encuentra a Bardamu y le explica que ha dejado a Madelon y su lucrativo trabajo en la cripta porque no la soporta. Bardamu le permite quedarse en el asilo y le da un trabajo de baja categoría. Madelon rastrea a Robinson y amenaza con entregarlo a la policía si no se casa con ella. Sophie, una enfermera del asilo, sugiere que ella y Bardamu deberían tener una cita doble con Robinson y Madelon para reconciliarlos. Los cuatro van a un carnaval, pero durante el viaje en taxi de regreso al manicomio, Robinson le dice a Madelon que no quiere estar con ella porque ella le repugna. Tienen una discusión violenta, ella le dispara y huye. Robinson muere y Bardamu reflexiona que aún no ha podido encontrar una idea más grande que la muerte.

Personajes principales

 Ferdinand Bardamu: el narrador
 León Robinson: su amigo, casi su doble. Aparece en momentos decisivos y el libro termina cuando desaparece.
 Alcide: su colega en África
 Lola: una estadounidense a quien conoce en París y luego reencuentra en Manhattan
 Musyne: una violinista a quien conoce en París
 Molly: una estadounidense a quien conoce en Detroit
 Bébert: niño a quien conoce en los suburbios de París
 La tía de Bébert
 La familia Henrouille (la nuera, su marido y su suegra)
 Parapine: investigador del Instituto Pasteur, médico y amante de las chicas demasiado jóvenes
 Baryton: psiquiatra
 Madelon: amante de Robinson (y de Bardamu, en ocasiones)
 Sophie: Enfermera eslovaca, amante de Bardamu
 El padre Protiste

Temas
La obra comienza con las palabras: "Viajar es muy útil, hace trabajar la imaginación. El resto no son sino decepciones y fatigas. Nuestro viaje es por entero imaginario. A eso se debe su fuerza." José Luis Ramanillos opina que Céline "presenta este viaje nihilista como nada menos que la experiencia de la modernidad misma: la carnicería sin sentido de los países y naciones modernos en la guerra, el despliegue racista del poder colonial en África, el crecimiento lento del capital financiero en Manhattan, el desarrollo de modos alienantes de producción en Detroit, y la producción de pobreza y mala salud en las ciudades. El viaje dramatiza este nihilismo espacialmente al componer un movimiento narrativo circular, que niega significados típicamente atribuidos al viaje como vida y encuentro afirmativo, de superación personal o experiencia educativa. Al comenzar y terminar en 'Place Clichy', en París, la novela presenta una circularidad sin progreso. Las diferentes secuencias espaciales de los novela -París, Flandes, África, Norteamérica, París- no son pasos hacia algo. En cada etapa de la narración, estamos en un camino circular asomándonos al centro vacío de un círculo o lavabo, la única verdad o 'destino' que ofrece la novela es la muerte, el fin de la noche."

Viaje al final de la noche refleja una visión pesimista de la condición humana en la que el sufrimiento, la vejez y la muerte son las únicas verdades eternas. La vida es miserable para los pobres, fútil para los ricos, y las esperanzas de progreso y felicidad humana son ilusorias.

El biógrafo de Céline, Patrick McCarthy, sostiene que el odio es un tema central de la novela. El hombre céliniano sufre un pecado original de odio malicioso, pero no hay Dios que lo redima. El odio les da a los personajes "una razón concreta, aunque ilusoria, de su infelicidad". Además: "El rasgo característico del odio celiniano es que es gratuito: no se tiene aversión porque el objeto del desagrado haya hecho daño, uno odia porque tiene que hacerlo".

La guerra es otro tema importante. Según Merlin Thomas, Céline presenta el horror y la estupidez de la guerra como una fuerza implacable que "convierte al individuo corriente en un animal que sólo intenta sobrevivir". Son los pobres los que siempre sufren más. Bardamu ve la guerra simplemente como un medio para que los ricos sacrifiquen a los pobres.

Céline también explora el tema de la supervivencia en un mundo hostil. Aunque el hombre celiniano no puede escapar de su destino, según McCarthy: "tiene cierto control sobre su muerte. No necesita ser sacrificado arbitrariamente en la batalla y no necesita cegarse con diversiones. Puede elegir enfrentarse a la muerte, un proceso más doloroso pero más digno".

Thomas señala que Bardamu aprende que aunque los pobres y los débiles no pueden evitar su destino, pueden elegir el desafío. "Si eres débil, obtendrás fuerza despojando a aquellos a quienes temes de todo el prestigio que pretenden poseer. […] La actitud de desafío que acabamos de describir es un elemento de esperanza y salvación personal".

Bardamu también encuentra algo de consuelo al contemplar la belleza y los raros ejemplos de bondad humana. Bardamu admira a Molly no solo por su belleza física sino también por su simple generosidad. Cuando Alcide se ofrece como voluntario para otra temporada en el África colonial con el fin de pagar la educación de su sobrina huérfana, Bardamu piensa que está actuando tontamente, pero admira sus buenas intenciones.

Estilo
En Viaje al final de la noche, Céline desarrolló un lenguaje literario único basado en el francés hablado de la clase trabajadora, la jerga médica y náutica, los neologismos, las obscenidades y la jerga especializada de los soldados, marineros y el inframundo criminal. Al revisar la novela en 1932, un crítico de Les Nouvelles Littéraires elogió su "lenguaje extraordinario, la altura de lo natural y lo artificial", mientras que el crítico de Le Populaire de Paris lo condenó como mera vulgaridad y obscenidad.

La novela es una narración en primera persona. Thomas describe la voz narrativa como clínica y distante: la voz del médico experimentado que observa el mundo a través de los ojos de su alter ego juvenil Bardamu. El tono clínico se asocia frecuentemente con comentarios sardónicos y humor negro derivados de los esfuerzos inútiles de los personajes por controlar su entorno y escapar de su destino. Como señala McCarthy: "No es solo que todos los hombres deben morir, sino que cada momento de sus vidas se vuelve inútil. Todo lo que hacen es ridículo".

La voz narrativa clínica y desapegada en ocasiones da paso a un delirio alucinatorio. A veces esto se asocia con fiebre o estrés psicológico, a veces se presenta sin causa aparente. Vitoux afirma: "El delirio es el segundo estado de la existencia que aleja la realidad aburrida y prosaica, y cuyo exceso hace al escritor (como a su héroe) incomparablemente clarividente en el fondo mismo de su miseria, permitiéndole distinguir la verdadera poética y convulsas realidades contenidas en la vida y la muerte."

Recepción
La novela provocó una gran atención de la crítica y atrajo a admiradores y detractores de todo el espectro político. Algunos elogiaron sus temas anarquistas, anticolonialistas y antimilitaristas, mientras que un crítico la condenó como "las confesiones cínicas y burlonas de un hombre sin coraje ni nobleza". La novela fue la favorita para el Prix Goncourt de 1932. Cuando el premio fue otorgado a Les Loups de Guy Mazeline, el escándalo resultante aumentó la publicidad de la novela de Céline, que vendió 50.000 copias en los dos meses siguientes. La obra fue galardonada con el Prix Renaudot en 1932. El libro se considera hoy día como una de las grandes obras de la literatura europea. En 2003, la novela apareció en la lista de The Guardian de las "100 mejores novelas de todos los tiempos". En 1999 ocupó el sexto lugar en la lista de Le Monde de las 100 novelas del .

Mario Vargas Llosa opinó que "Céline fue un extraordinario escritor, seguramente el más importante novelista francés del siglo XX después de Proust, y que, con la excepción de En busca del tiempo perdido y La condición humana de Malraux, no hay en la narrativa moderna en lengua francesa nada que se compare en originalidad, fuerza expresiva y riqueza creadora a las dos obras maestras de Céline: Viaje al final de la noche (1932) y Muerte a crédito (1936) [...] Las mismas pasiones sombrías y destructivas que animaron a Céline desde la atroz experiencia que fue para él la I Guerra Mundial, le permitieron representar, en dos novelas fuera de serie, el mundillo feroz de la mediocridad, el resentimiento, la envidia, los complejos, la sordidez de un vasto sector social, que abarcaba desde el lumpen hasta las capas más degradadas en sus niveles de vida de las clases medias de su tiempo. En esas farsas grandiosas, la vulgaridad y las exageraciones rabelesianas alternan con un humor corrosivo, un deslumbrante fuego de artificio lingüístico y una sobrecogedora tristeza.."

Bibliografía

 Rudolf von Bitter: 'Ein wildes Produkt': Louis-Ferdinand Céline und sein Roman Reise ans Ende der Nacht im deutschsprachigen Raum: Eine Rezeptionsstudie. Romanistischer Verlag, Bonn 2007, ISBN 9783861431787.
 Annie-Claude Damour und Jean-Pierre Damour: Louis-Ferdinand Céline, Voyage au bout de la nuit. Presses universitaires de France, Paris 1985, ISBN 9782130391456.
 André Derval (Hrsg.): "Voyage au bout de la nuit" de Louis-Ferdinand Céline. Critiques 1932–1935. Imec, Paris 2005, ISBN 2264041684  (Sammlung zeitgenössischer Kritiken).
 Henri Godard: "Voyage au bout de la nuit" de Louis-Ferdinand Céline (Essai et dossier). Gallimard, Paris 1991, ISBN  9782070383504 (= Foliothèque 2).
 Günter Holtus: Untersuchungen zu Stil und Konzeption von Celines Voyage au bout de la nuit. Droz, Genf 1972.
 Tchamy Kouajie: Langage et narration dans "Voyage au bout de la nuit" et "Mort à crédit" de Louis-Ferdinand Céline. Peter Lang, Frankfurt am Main 2014, ISBN 978-3-631-65160-5.
 Till R. Kuhnle: Louis-Ferdinand Céline, "Voyage au bout de la nuit" 1932. in Wolfgang Asholt, Hrsg.: 20. Jahrhundert: Roman. Reihe und Verlag: Stauffenburg Interpretation – Französische Literatur, Tübingen 2007 ISBN 978-3-86057-909-1 S. 153–218
 Jean-François Lavis: Une écriture des excès: Analyse sociologique de Voyage Au Bout de La Nuit. Ed. Balzac-Le Griot, Montréal 1997, ISBN 2-9214-6808-5.
 Tom Quinn: The Traumatic Memory of the Great War, 1914-1918, in Louis-Ferdinand Céline's Voyage au bout de la nuit. Edwin Mellen Press, Lewiston, NY 2005, ISBN 9780773459380.
 Danièle Racelle-Latin: Le «Voyage au bout de la nuit» de Céline: Roman de la subversion et subversion du roman. Palais des Académies, Brüssel 1988.

Enlaces externos
Viaje al fin de la noche en línea

Referencias

Véase también
Anexo:Los 100 libros del siglo de Le Monde

Novelas de Francia
Novelas históricas
Novelas de 1932
Literatura de Francia del siglo XX
Novelas ambientadas en Nueva York
Novelas ambientadas en París
Novelas de la Primera Guerra Mundial
Novelas ambientadas en el África colonial
Novelas debut
Novelas ambientadas en los años 1920

Viaje al fin de la noche


මාලදිවයිනේ ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායම ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් තරඟවලදී මාලදිවයිනේ රට නියෝජනය කරයි. ඔවුන් 2001 වන තෙක් ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් කවුන්සිලයේ (ICC) අනුබද්ධ සාමාජිකයෙකු බවට පත් නොවූවත්, 1996 ආරම්භයේ සිට සෑම අවස්ථාවකම ඔවුන් ACC කුසලානයට සහභාගී වී ඇත. ඔවුන් කිසි දිනක තරගාවලියේ පළමු වටයෙන් ඔබ්බට ඉදිරියට ගොස් නැත. ඔවුන් 2017 හි ආශ්‍රිත සාමාජිකයෙකු බවට පත් විය.

ACC කුසලානය Elite සහ Challenge අංශවලට වෙන් කිරීමත් සමඟ, 2006 ACC කුසලානයේ ඔවුන්ගේ දක්‍ෂතාවයෙන් පසුව මාලදිවයින 2009 (ඔවුන් 3 වන ස්ථානයට පත් වූ විට) සහ 2010 තරඟ දෙකේදීම Challenge අංශ සඳහා තරඟ කර ඇත. 2010 තරඟය ජාත්‍යන්තර තරඟාවලියක ඔවුන්ගේ පළමු ජයග්‍රහණය සනිටුහන් කරමින් තරඟයේ අවසන් තරඟයේදී සෞදි අරාබිය කඩුලු 1 කින් පරාජය කළේය.

2018 සිට අසීෆ් ඛාන් පිරිමි ජාතික කණ්ඩායමේ පුහුණුකරු ලෙස කටයුතු කරයි. 2013 පෙබරවාරි මාසයේ සිට නිලන්ත කුරේ ජාතික සංවර්ධන ක්‍රිකට් පුහුණුකරු වේ.

තරඟාවලි ඉතිහාසය

ආසියානු කුසලාන සුදුසුකම් ලැබීමේ තරගය

 2018 : සහභාගී නොවීය
 2020 : සුදුසුකම් ලබා නැත

ACC බටහිර කලාප T20

 2019 : 5 වන ස්ථානය
 2020 : කණ්ඩායම් අදියර

ACC කුසලානය

 1996 : කණ්ඩායම් අදියර
 1998 : කණ්ඩායම් අදියර
 2000 : කණ්ඩායම් අදියර
 2002 : කණ්ඩායම් අදියර
 2004 : කණ්ඩායම් අදියර
 2006 : කණ්ඩායම් අදියර
 2009 අභියෝගය : 3 වන ස්ථානය
 2010 අභියෝගය : ජයග්‍රාහකයින්

ආසියානු ක්‍රීඩා උළෙල

 2010 : කණ්ඩායම් අදියර
 2014 : කණ්ඩායම් අදියර

යොමු කිරීම්

මාලදිවයින ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායම


Coumba Ndoffène Bouna Diouf,  Inspecteur du trésor de Classe Exceptionnelle, né le  à Fatick, est un homme politique sénégalais, ancien Ministre de la République, ancien député, rapporteur général de la Commission des finances de l'Assemblée Nationale du Sénégal et ancien Président du Conseil régional de Fatick.

Biographie
D'origine sérère, de la famille de Bour Sine, Coumba Ndoffène Bouna Diouf est titulaire d'une maîtrise en sciences économiques (1975) et du diplôme de l'École nationale d'administration et de magistrature (ENAM), option trésor en 1978.

Entre 1978 et 1983, il commence sa carrière dans l'administration sénégalaise en tant qu' inspecteur des opérations financières auprès des ministères de la Justice, des Affaires Étrangères, du Plan, de la Culture, de l'Éducation Nationale, du Secrétariat d'État à l'Enseignement Technique et à la Formation Professionnelle.

En 1983, il est nommé directeur des Affaires Administratives et Financières du Ministère des Affaires Étrangères avant de rejoindre en 1986 le poste d'Inspecteur des Opérations Financières auprès des Ministères de l'Équipement, de l'Hydraulique, de l'Urbanisme et de l'Habitat poste qu'il occupera jusqu'en 1990.

Le 27 mars de la même année, il entre à 42 ans, au Gouvernement du Sénégal au poste de Ministre Délégué auprès du Président de la République Chargé des Relations avec les Assemblées.

de 1993 à 1998, il rejoint l'Assemblée Nationale et durant cette  législature, il y occupe le poste de Rapporteur Général de la Commission des Finances.

Élu Président du Conseil Régional de Fatick en 2009, il termine son mandat en 2014.

Il est marié et père de trois enfants. Il est le gendre de Macky Gassama, célèbre homme politique qui a été élu trois fois maire de la ville de Fatick.

Références

Ministre sénégalais
Naissance à Fatick
Naissance en janvier 1948
Étudiant de l'université Cheikh-Anta-Diop
Député sénégalais
Naissance en Afrique-Occidentale française

Coumba Ndoffène Bouna Diouf


Kimyasal formül (bazen moleküler formül de kullanılır), bir kimyasal birleşiği oluşturan atomlar hakkında detaylı ve açık bilgi veren bir yöntemdir. Moleküler bileşikler için, içindeki elementleri kimyasal sembolleriyle, o elementlerin sayısını da o atomun yanındaki sayılarla belirtirler. Eğer bir molekül, birden çok atom içeriyorsa, bu atomların nicelikleri, yanlarında altyazı olarak belirtilir. İyonik bileşikler ve moleküler olmayan maddeler içinse, atomların girdiği oranlar, bu altyazılarla belirtilir.

Hill sistemi
Bu sistem ilk defa, Birleşik Devletler Patent ve Ticari Marka Ofisi (United States Patent and Trademark Office)'nden Edwin A. Hill tarafından 1900 yılında yayınlanmıştır.

Sistemde, moleküllerin kimyasal formülleri şu iki kurala göre yazılır:
 moleküldeki karbon atomları (ve sayısı) ilk sırada, hidrojen atomları ikinci sırada, diğer elementler ise (döteryum ve trityum gibi hidrojen izotopları da dahil olmak üzere) alfabetik sırayla belirtilir,
 eğer molekülde karbon atomu yoksa, hidrojen dahil tüm elementler alfabetik sırayla belirtilir.

Kimyasal formülleri molekülleri oluşturan her bir elementin sayısı ile element simgelerinin alfabetik önceliğini esas tutarak bu iki kurala göre yazmak, bileşiklerin doğrudan sıralıp araştırılabilmesine olanak verir. Sıralamada formüller, aynen bir sözlükteki sözcüklerin alfabetik olarak sıralanma yöntemine benzer şekilde sıralanırlar. Formüllerdeki elementlerin aynı olduğu durumdaysa, element sayıları formül başından itibaren karşılaştırılır ve aynı elementi daha az sayıda içeren bileşik daha önce yazılır. Bu sıralamaya Hill sistemi sıralaması denir ve şöyle bir örnekle açıklanabilir:

Basılı ve çevrimiçi dosyaların neredeyse tümünde, kimyasal formüller Hill sistemi sıralamasına göre düzenlenmiştir.

Kaynakça

Kimyasal formül


Stockelsdorf Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Ostholstein iline bağlı bölge. 56,70 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu 30 Eylül 2005 itibarıyla yaklaşık 16466 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Brigitte Rahlf-Behrmann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.stockelsdorf.de

Ostholstein iline bağlı yerleşim birimleri

Stockelsdorf


Markernes grøde er en film instrueret af Hagen Hasselbalch, Søren Melson, Mogens Skot-Hansen.

Handling
En instruktiv film om jordforbedringer gennem drænings- og afvandingsarbejder. Filmen blev udsendt i anledning af de bevillinger på 35 mio., der i 1942 blev stillet til rådighed for sådanne arbejder.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1942

Propagandafilm fra Danmark

Markernes grøde


(1265) Schweikarda es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides descubierto por Franz Kaiser el 18 de octubre de 1911 desde el observatorio de Heidelberg-Königstuhl, Alemania.

Nombre
Este asteroide recibió su nombre a propuesta del propio descubridor. Recibe su nombre del nombre su familia materna, Schweikard, añadiendo una "a" final para hacer el nombre femenino, tal como era costumbre designarlos en la época.

Características orbitales
Schweikarda orbita a una distancia media del Sol de 3,024 ua, pudiendo alejarse hasta 3,253 ua. Su inclinación orbital es 9,512° y la excentricidad 0,07575. Emplea 1921 días en completar una órbita alrededor del Sol.

Véase también
 Lista de asteroides del (1201) al (1300)
 Cuerpos menores del Sistema Solar

Referencias

Enlaces externos

Asteroides del cinturón principal
Objetos astronómicos descubiertos por Franz Kaiser
Objetos astronómicos descubiertos desde el Observatorio de Heidelberg-Königstuhl
Objetos astronómicos descubiertos en 1911
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides

(1265) Schweikarda


El término Noc Ac o Nok Ak es un toponímico en idioma maya que significa tortuga volteada y puede hacer referencia a:

 Noc Ac, una hacienda y población localizada en el Municipio de Mérida, Yucatán, México;
 Noc Ac, una población localizada en el Municipio de Tunkás, Yucatán, México;
 Noc Ac, una población localizada en el Municipio de Yobaín, Yucatán, México;
 Nok Ak, una población localizada en el Municipio de Baca, Yucatán, México.

Noc Ac


إيكيجا (Ekiga ؛ كان يدعى سابقاً GnomeMeeting) هو برنامج فويب (VoIP) ومحادثة مرئية حر ومفتوح المصدر ، يعمل البرنامج على لينوكس ووندوز، برنامج إيكيجا يدعم بروتوكول SIP وH.323 (المبني على OpenH323) ، ويتوافق بشاكل كامل مع أي برنامج يدعم برتوكول SIP مثل برنامج ميكروسوفت نت ميتنج (Microsoft NetMeeting)

إيكيجا كتبه داميان ساندراز (Damien Sandras) في الأصل كمشروع تخرج من جامعة لوفان الكاثوليكية، ويقوم بتطويره الآن فريق من المبرمجين حول العالم بقيادة داميان ساندراز، شعار البرنامج قام بتصميمه أندرياس كويتكواسكي (Andreas Kwiatkowski) بناء على تصور داميان .

مراجع

وصلات خارجية

 موقع إيكيجا.
 ويكي إيكيجا
 مدونة المطورين.
 دروس إيكيجا على ويندوز.

الجامعة الكاثوليكية
برمجيات مايكروسوفت ويندوز
برمجيات 2000
برمجيات تستخدم رخصة جنو العمومية
برمجيات يونكس
تعاون
جنوم
خدمات الشبكات الاجتماعية
دردشة إنترنت
تهاتف مرئي
مؤتمرات الفيديو
مؤتمرات عن بعد
الجامعة الكاثوليكية (لوفان)
تطبيقات جنوم

إيكيجا


Paulo José Tomás Vintém (* 18. April 1979 in Montijo) ist ein portugiesischer Popsänger. Er war Mitglied der Band D'ZRT.

Werdegang
Vintém studierte am Instituto Politécnico in Setúbal und arbeitete anfangs als Kameramann und freiberuflicher Tänzer. Zudem gab er Unterricht im Hip-Hop-Tanz. Im September 2003 nahm er an der zweiten Staffel der Castingshow Operação Triunfo teil, schied aber bereits in der ersten Runde aus. Ab 2004 übernahm er die Rolle des Topê in der Jugendserie Morangos com Açúcar, aus der die Band D'ZRT hervorging. Mit ihr entstanden vier Alben, die alle in Portugal Platz 1 der Charts erreichten. Nach Auflösung der Band im Februar 2008 spielte er die Rolle des Troy Bolton in der portugiesischen Theateradaption des High School Musical. Im Oktober 2008 erschien unter dem Titel Vintém ein Soloalbum.

Diskografie
Alben
 2008: Vintém

Popsänger
Teilnehmer einer Castingshow
Portugiese
Geboren 1979
Mann

Paulo Vintém


Die Route nationale 167, kurz N 167 oder RN 167, war eine französische Nationalstraße.

Sie wurde 1824 zwischen Vannes und Lannion festgelegt und geht auf die Route impériale 187 zurück. Ihre Gesamtlänge betrug 141 Kilometer. 1973 wurde sie auf voller Länge abgestuft.

Weblinks
 Route nationale française 167 auf WikiSara (französisch)

167
Straße in der Bretagne

Route nationale 167


Contra-almirante Sherman E. Burroughs, Jr. (22 de fevereiro de 1903 - 23 de setembro de 1992) foi um oficial sênior da Marinha dos Estados Unidos, e o primeiro comandante da Estação de Armas Aéreas Naval China Lake originalmente conhecido como Estação de Teste de Artilharia Naval.

Biografia
Sherman Everett Burroughs, Jr., nasceu em Manchester, New Hampshire, em 22 de fevereiro de 1903, filho de Sherman Everett Burroughs, Sr., advogado que atuou como membro da Câmara dos Representantes de New Hampshire e mais tarde dos Estados Unidos Congressista, e sua esposa Helen Sophie née Phillips.

Burroughs formou-se na Academia Naval dos Estados Unidos em Annapolis com a classe de 1924 e tornou-se aviador naval em 1926. Serviu nos porta-aviões USS Langley e USS Saratoga de 1927 a 1929, e foi aviador sênior no cruzador leve USS Memphis entre 1933 e 1935, e no malfadado encouraçado USS Arizona de 1938 a 1939.

Ver também

Militares dos Estados Unidos

Sherman E. Burroughs (Marinha dos Estados Unidos)


චිලි ජාතික පාපන්දු කණ්ඩායම 1895 දී ආරම්භ වූ අතර 1962 දී ලෝක කුසලාන පාපන්දු තරගාවලිය ට සත්කාරකත්වය දරණ ලද්දේ ද චිලී දේශය යි.

චිලි ජාතික පාපන්දු කණ්ඩායම


Alburnus Maior a fost un centru minier antic de extracție a aurului din Dacia romană, localizat pe teritoriul actualei localități Roșia Montană.

Așezarea Alburnus Maior a fost atestată documentar în anul 131 d.Hr. pe o tăbliță cerată romană purtând acest nume și data de 6 februarie 131, descoperită într-una din galeriile subterane din perioada romană de exploatare a aurului.

Centrul minier era situat în Masivul Orlea, între Câmpeni și Abrud, pe o ramificație a drumului roman care, urmând cursul râului Ampoi, unea Apulum (actuala Alba Iulia) cu Ampelum (actuala Zlatna) și reprezintă centrul exploatărilor aurifere din zona Munților Apuseni.

Alburnus Maior a fost mai degrabă un târg (pagus), spre deosebire de municipiile (Municipium) și coloniile provinciei care nu aparțineau de administrația centrală a provinciei ci direct de administrația auriferă al cărui sediu fusese.

Alburnus Maior era locuită de mineri aduși din provincii ale Imperiului Roman, în mare parte din Dalmația (parte din Croația de astăzi) și Illyria (parte din  Albania de astăzi și fosta Iugoslavie). Minerii din Antichitate erau organizați foarte bine de către administrația romană, fiind conduși de un procurator aurarium, libert pe timpul lui Traian și apoi cavaler începând cu Hadrian. Sediul său era la Ampelum (Zlatna), loc unde se presupune că era castrul unei unități auxiliare ce apăra zona auriferă: numerus Maurorum Hispanensium.

Procedeul cel mai performant de exploatare la Alburnus Maior era săparea unor galerii (cuniculi), care coborau ușor în adâncime, urmărind direcțiile filoanelor aurifere. Galeriile de formă trapezoidală care erau destul de strâmte și joase (0,60 – 0,70 m lățime și 1 m înălțime) erau uneori prevăzute cu trepte de coborâre și urcare, săpate în rocă. Această metodă permitea atingerea filoanelor de adâncime, galeriile putând ajunge și până la 300 m sub pământ.

S-a estimat că, în epoca romană, în fiecare an de la Alburnus Maior se extrăgeau peste 500 kg de aur. De la deschiderea minei de către romani (după anul 107), până în anul 271, când au părăsit-o, aceștia au extras circa 110 tone de aur și o cantitate necunoscută de argint care au fost expediate la Roma pe calea apei, pe râul Mureș, Dunăre, Marea Neagră și Marea Mediterană.

La Alburnus Maior se suprapun vestigiile ce aparțin unuia dintre cele mai importante sisteme de galerii miniere din lumea romană – extins în perioadele medievală și modernă – și vestigiile sistemelor hidrotehnice ale orașului minier tradițional. Din sistemul de exploatare roman de la Alburnus Maior s-au păstrat mai mult de 7 km de galerii, la care se adaugă peste 80 km de galerii medievale și de epocă modernă.

Note

Localități romane pe teritoriul Daciei
Vestigii arheologice în România

Alburnus Maior


Thompson developed in 1958 a font called Alphabet 26 or a "monoalphabet," an alphabet whose uppercase and lowercase forms of each letter were identical, and case was expressed through letter size only. (In the conventional Latin alphabet, it is already the case for letters like "o" and "O" or "s" and "S" but not for a/A, r/R, etc.) His monoalphabet was a transitional serif (modelled after Baskerville) with lowercase a, e, m, and n mixed with uppercase B, D, F, G, H, I, J, K, L, P, Q, R, T, U, and Y. (The forms of C/c, O/o, S/s, V/v, W/w, X/x and Z/z are essentially the same in uppercase and lowercase letters to begin with). The simplification was intended to make the letters of the alphabet more logical and intuitive, making the alphabet easier to learn and use. Thompson first published the alphabet in a Westvaco Inspirations for Printers.

The set of letters for Alphabet 26 thus appears:
a B c D e F G H I J K L m n o P Q R s T U v w x Y z

The above example uses the CSS rule font-variant-caps: unicase, which is not supported by many browsers as of July 2017.  A closer approximation that works in most current browsers (but suffers from slight variations in weight & height) is the following:
a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z

Example: BRaDBURY THomPson DesIGneD aLPHaBeT 26.  (Alternate approximation: Bradbury Thompson designed alphabet 26.)

Alphabet 26


Kjellstad Station (Kjellstad stasjon eller Kjellstad stoppested) var en jernbanestation på Drammenbanen, der lå i området Kjellstad i Lier kommune i Norge.

Stationen åbnede som holdeplads 1. maj 1916 under navnet Kjelstad, men den skiftede navn til Kjellstad 1. september 1922. Stationen bestod af et spor og en perron med en stationsbygning i træ. Den blev nedlagt 3. juni 1973, da Lieråsen tunnel åbnede, og banen fik et andet trace mellem Asker og Brakerøya. Dele af den gamle trace er i dag vandre- og cykelsti. Den gamle banelinie går i et næsten snorlige forløb fra Brakerøya forbi Nøste, Lierstranda og Kjellstad til Lierbyen.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Drammenbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1916
Ophørt i 1973
Jernbanestationer i Viken

Kjellstad Station


Højre hånd er en dansk dokumentarfilm fra 2003, der er instrueret af Morten Meldgaard.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2003

Dokumentarfilm fra Danmark

Højre hånd


Geimryk er ryk sem finnst úti í geim eða hefur fallið til Jarðar. Flest geimryk er á stærð við sameind en getur orðið allt að 0.1 mm (100 μm). Stærri geimryk geta flokkast sem geimarðir eða jafnvel reikisteinar.

Stjörnufræði

Geimryk


este o serie de manga japoneză scrisă de Homura Kawamoto și ilustrată de Tōru Naomura, care a început serializarea în Gangan Joker Square Enix din martie 2014 și este licențiată în engleză de Yen Press. Un manga prolog derivat, Kakegurui Twin , a inceput serializarea in Gangan Joker din 2015. O adaptare de televiziune anime de către MAPPA difuzată în Japonia în perioada 1 iulie - 23 septembrie 2017 și o adaptare dramatică în direct în Japonia în 2018. Un al doilea sezon intitulat Kakegurui ×× a avut premiera pe 8 ianuarie 2019. Aceste serii au inspirat, de asemenea, numeroase lucrări, incluzând și titlul inspirat de manga Kakegurui Twin.

Serii manga
Articole cu surse în limba japoneză (ja)

Kakegurui - Jucătorul Obsesiv


Prokletije (în ; în ; ambele denumiri traduse ca "munți blestemați"), de asemenea, cunoscut sub numele de Alpii Albanezi (Alpet Shqiptare) și Munții Blestemați, este un lanț muntos din vestul Peninsulei Balcanice, care se întinde din nordul Albaniei spre Kosovo și în estul Muntenegrului. Vârful său din Albania, Maja Jezerce de 2.694 de metri, este cel mai înalt punct al lanțului muntos, al doilea cel mai înalt vârf din Albania după Korab și cel mai înalt vârf din toți Alpii Dinarici.

Atât vârful cel mai înalt din Muntenegru, Zla Kolata de  2.534 de metri (care se află parțial și în Albania) cât și vârful cel mai înalt din Kosovo, Đeravica de 2.656 de metri, se află în Munții Prokletije. În schimb, cel mai înalt vârf din Albania nu este Zla Kolata, ci Golem Korab, care face parte din lanțul montan Korab și care o înălțime de 2.764 de metri și se află în estul țării, la granița cu Macedonia de Nord (făcându-l și cel mai înalt punct al Macedoniei de Nord).

Unul dintre cei mai sudici ghețari din Europa a fost descoperit în partea albaneză a lanțului muntos Prokletije în 2009. Economia regională se bazează în principal pe agricultură, transferuri de bani ale diasporei și turism.

Nume
Ptolemeu a menționat Mons Bertiscus, care a fost conectat la Prokletije. Bertiscae este numele științific pentru speciile endemice care au locus clasic în acești munți, cum ar fi Valeriana bertiscae, Crepis bertiscae și Iris bertiscae.

Prokletije în sârbo-croată și  Bjeshkët e Namuna în albaneză se traduce ca "(munții) blestemați" sau "afurisiți", probabil pentru că sunt considerați ca fiind insurmontabili și sălbatici. În albaneză, un alt nume pentru zona montană este Alpet Shqiptare, adică "Alpii Albanezi".

Localizare și relief

Munții Prokletije, partea cea mai sudică a Alpilor Dinarici, se întind mai mult de 65 de kilometri de la Lacul Skadar de-a lungul frontierei muntenegreano-albaneză în sud-vest și spre Kosovo în nord-est. Aceste puncte sunt la 42°45' și 42°15' N în zona mediteraneană a vestului Peninsulei Balcanice. Limita sudică a lanțului montan Prokletije se află la râul Drin și afluentul său Valbona. Într-un sens mai larg, Prokletije include și lanțurile montane dinspre Mitrovica, cu masivele Hajla și Mokra Gora. Unii autori, totuși, consideră râul Lim ca granița nordică a lanțului Prokletije în termeni geologici.

De la lacul Scutari (sau Skadar), munții se întind spre nord-est de-a lungul râului Cijevna (sau Cem), apoi se înclină ușor spre est în direcția muntelui Đeravica deasupra bazinului Metohija (450m) din Kosovo. De aici, Prokletije se întoarce spre nord către zona masivului Bogićevića și trecătoarea Čakor și continuă cu un alt rând de munți. Prokletije se termină în zona de vale a râului Ibar lângă orașul Kosovska Mitrovica, imediat după masivul Suva Planina (1750 m) care înconjoară bazinul Metohija din nord și nord-vest.

Prokletije este divers din punct de vedere etnografic și sociologic datorită numeroaselor triburi care trăiesc în regiune ca păstori de oi. Numele diferitelor triburi albaneze (Hoti, Gruda, Kelmendi, Kastrati, Dukagjini, Shkreli, Shala, Nikaj, Krasniqi, Gashi și Rugova) se referă la locurile geografice ale acestora.

Geologie

Prokletijele este un sub-lanț montan de lungime al Alpilor Dinarici. Prokletije este o zonă tipică munților înalți, cu o topografie pronunțată abruptă și caracteristici glaciare. Pe văile Valbona, Grbaja și Ropojani și Cijevna se găsesc diferențe maxime de relief de 1800 de metri. Pereții și crestăturile care formează vârfuri ascuțite sunt tipice pentru masivii Prokletije vestici și centrali. Munții estici sunt mai puțin robuști, cu relief mai scăzut. Văile prezintă efecte caracteristice ale glaciațiunii pleistocenului. Cea mai mare parte a zonei a fost modificată prin activități glaciare cu zone carstice în partea de vest.

Lanțul montan a fost format prin cutarea rezultată din coliziunea plăcilor africane și euroasiatice. Nicăieri în Balcani ghețarii nu au lăsat atât de multe dovezi ale eroziunii. După Alpi, acești munți prezintă cele mai multe urme ale glaciațiunii din Europa, la sud de calota glaciară scandinavă. Munții au pante foarte abrupte de calcar, cu caracteristici carstice abundente. Prokletije este un lanț montan întins, robust, fără poteci. Este unul din rarele lanțuri muntoase din Europa care nu a fost explorat în întregime.

În unele zone, Prokletije este aproape paralel cu Munții Šar din Macedonia de Nord, Albania și Kosovo. Prăbușirea tectonică a produs forma neobișnuită în zigzag a lanțului Prokletije și, de asemenea, curbarea lor din direcția dominantă Dinaric nord-vest-sud-est spre nord-est. În partea vestică și centrală a zonei, compoziția munților este în principal uniformă cu calcar mezozoic și roci dolomitice din perioadele geologice Jurasic și Cretacic. În estul lanțului Prokletije, pe lângă seria de calcar și dolomit, există roci din perioadele Paleozoic și Triasicul târziu, roci vulcanice medii triasice și roci metamorfice jurasice.

Kalktafel din Prokletije este tăiat profund cu văi într-o varietate de blocuri de rocă din munții de la nord de Pērroi i Thatë, Biga e Gimajive la sud, blocul Jezerca dintre valea Shala și Valbona, masivul Maja și Hekurave, platoul Maja e Kolats la nord de Valbona și Shkëlzen la nord-est de Valbona. Văile au fost formate de ghețari în timpul glaciațiunii, ghețari care au creat pereți abrupți și prăpăstii de până la 1000 de metri adâncime. Zidul sudic al Maja Harapit are o înălțime de 800 de metri, făcându-l cel mai înalt vârf de stâncă din Peninsula Balcanică.

Masive
Prokletije este format din multe secțiuni mari de masive/grupuri montane, toate legate între ele. Aceste masive includ grupul Popluks cu o înălțime de 2.694 m, grupul Shkurt cu o înălțime de 2.554 m, grupul Radohims cu 2.570 m, Zaborës e Krasniçës cu 2.625 m, grupul Bjelic cu 2.556 m, grupul Karanfili-Brada cu 2.554 m, grupul Rabës cu 2.232 m, grupul Ershellit cu 2.066 m, grupul Kakinjes cu 2.359 m, grupul Shkëlzen cu 2.407 m, grupul Bogićevica cu 2.533 m, grupul Horolac cu 2.199 m, grupul Kershi Kocaj cu 2.399 m, grupul Maja e Zezë cu 2.400 m, grupul Lumbardhit cu 2.522 m, grupul Kopranik cu 2.460 m, grupul Strellc cu 2.377 m, grupul Đeravica cu 2.656 m, grupul Junik cu 2.296 m, grupul Starac-Qokorr cu 2.426 m, grupul Hajla cu 2.403 m, grupul Stedim-Ahmica cu 2.272 m, grupul Zleb-Rusulija cu 2.382 m, grupul Mokna cu 2,155 m și grupul Suva Planina cu o înălțime de 1.750 m.

Defileuri și văi

Eroziunea munților Prokletije provocată de către ghețari a lăsat în urmă mai multe caracteristici naturale. Defileurile adânci ale râurilor și văile plate se învârt în jurul crestelor munților. Cel mai mare și mai popular defileu este Defileul Rugova. Acesta este situat în Kosovo și este lung de 25 kilometri de la granița cu Muntenegru până la orașul Peć și are o adâncime de 1.000 metri. Are pante verticale foarte abrupte pe ambele părți.

Văile comune de la altitudini mai joase se găsesc și la nivelul alpin, creând trecători montane și jgheaburi. Cea mai cunoscută vale care se află la înălțime în munți este Buni Jezerce din Albania. Buni Jezerce înseamnă "Valea Lacurilor" și conține șase lacuri glaciare mici, cel mai mare fiind numit Lacul Mare din Buni Jezerce.

Defileuri în Prokletije

 Defileul Rugova
 Defileul Decan
 Defileul Gashi
 Defileul Cemi

Văile din Prokletije

 Valea Vermosh
 Valea Valbona
 Valea Thethi
 Valea Ropojona
 Valea Gerbja
 Buni Jezerce
 Valea Cemi i Nikçit

Râuri și lacuri

Lanțul montan Prokletije include multe dintre râurile importante din partea sud-estică a Balcanilor de Vest. Râurile din acest lanț se încadrează aproximativ în două categorii principale, cele care se varsă în Lim și cele care curg în Drinul Alb și se întâlnesc cu Drinul Negru în aval, la confluența râului Drin. Pantetele sudice și estice ale Prokletije intră în această categorie.

Râurile Tara și Lim, două mari surse ale sistemului fluvial dinaric, provin de la granițele nordice ale lanțului muntos Prokletijei. Vërmosh provine din partea montană nord-vestică din Muntenegru, aproape de granița cu Albania. Ca afluent al Drinei, se scurge în Dunăre și apoi în Marea Neagră. Lim trece prin Lacul Plav. Ibar, care izvorăște de pe versanții muntelui Hajla, are un traseu similar spre Dunăre prin râul Morava vestică (Zapadna Morava)  din Serbia.

În Prokletije din sud, râul Drin domină. Acesta, măsurat de la izvorul râului Drinului Alb din Radavc până la gura râului Drin lângă Lezha, este de 335 km lungime. Cu toate acestea, nu toți afluenții râului Drin curg aproape sau paralel cu Prokletije. Un afluent este Valbona, care se varsă în Marea Adriatică și afluentul său estic, râul Gashi. La vest de Prokletije se află Cijevna, care curge în partea nord-vestică a zonei de frontieră dintre Muntenegru și Abania spre Marea Adriatică. Nivelul apei fluctuează datorită secetei carstice hidrologice din Prokletije. Unele râuri sau cursuri, cum ar fi Përroi i Thatë în Albania, s-au uscat complet în timpul secetelor de vară. Deși râul Pec Bistrica din Kosovo este scurt (62 de kilometri), este foarte puternic și a format Defileul Rugova.

În Prokletije există aproximativ 20 de lacuri alpine de origine glaciară. Multe lacuri se găsesc în zona de frontieră Bogićevica dintre Kosovo și Albania și în Buni i Jezercë, în apropierea vârfurilor Jezerca și Bojs. Unele lacuri, cum ar fi Lacul Liqeni i Leqinatit din Kosovo și Lacul Hrid din Muntenegru, au devenit atracții turistice datorită locurilor și peisajului lor.

Lacul Hrid este un exemplu clar de relief bine păstrat. În perioada Pleistocenului (acum 1,80-0,01 milioane de ani), aceasta a fost o zonă de colectare a gheții care a căzut peste stânca din vârfurile înconjurătoare, trăgând cu ea materiale eterogene. Precipitațiile au spălat rocile mai mici, dar cele mai mari au rămas pe malul lacului de sud-vest și de vest. Lacul are o lungime de 295 de metri, o lățime de 110 metri și o adâncime medie de aproximativ 5 metri. Pe lângă precipitații, primește apă din izvoare apropiate de țărmuri.

Cel mai mare lac este Lacul Plav din Muntenegru. Lacul se află la o altitudine de 906 de metri deasupra nivelului mării, în valea Plavului, amplasat între lanțul Prokletije și muntele Visitor. Suprafața lacului Plav este de 1,99 kilometri pătrați și se extinde spre nord-sud pentru aproximativ 2.160 de metri.

Cascadele sunt, de asemenea, întâlnite în unele părți ale lanțului muntos. Cascada Drinul Alb (Ujëvara e Drinit të Bardhë) din Kosovo atinge o înălțime de 25 metri. Deoarece nu este departe de orașul Peć, este ușor accesibilă și vizitată de mulți turiști. Cascada Grunas din Albania are are 30 metri înălțime și se află în Parcul Național Thethi. Izvoarele naturale Ali Pașa din Muntenegru, în apropiere de orașul Gusinje, reprezintă atracția principală a acestui  pentru oraș.

Cele mai înalte vârfuri
Vârfuri peste

 Maja Jezercë (; în Albania)
 Đeravica / Gjeravica ( ; în Kosovo)
 Maja Grykat e Hapéta ( ; în Albania)

Vârfuri peste
 Maja e Radohimës (; în Albania)
 Maja e Popljuces (; în Albania)
 Maja Briaset (; în Albania)
 Maja e Hekurave (; în Albania)
 Rodi e Kollatës (; în Albania)
 Maja e Shënikut (; în Albania)
 Maja Tat (; în Albania)
 Gusan (; în Albania & Kosovo)
 Zla Kolata/Kollata e Keqe (; în Albania & Muntenegru)
 Marijaš/Marijash (; în Kosovo)
 Dobra Kolata/Kolata e Mirë (; în Albania & Muntenegru)
 Rosni Vrh/Maja e Rosit (; în Muntenegru)
 Žuti kamen/Guri i Kuq (; în Kosovo)
 Maja Visens (; în Albania)
 Maja Kokervhake (; în Albania)
 Rops/Maja e Ropës (; în Kosovo)

 Vârfuri peste
 Maja Shkurt (; în Albania)
 Maja Reshkullit (; în Albania)
 Maja e Malësores (; în Albania)
 Karanfili (Veliki Vrh, Kremeni Vrh, Maja Gurt e Zjarmit) (; în Muntenegru)
 Maja e Ragamit (; în Albania)
 Maja Bojs (; în Albania)
 Koprivnik/Kopranik (; în Kosovo)
 Maja Vukoces (; în Albania)
 Veternik (; în Albania)
 Shkëlzen (; în Albania)
 Maja e Thatë (; în Albania)
 Pasji Peak (; în Kosovo & Muntenegru)
 Maja Bogiçaj (; în Albania & Kosovo)
 Hajla (; în Kosovo & Muntenegru)

 Vârfuri sub
 Rusulija   ()
 Streoc   ()
 Tromeđa   ()
 Žljeb   ()
 Maja e Kakisë   ()
 Liqenat   ()
 Rrasa e Zogut   ()
 Hajla e Vëranocit   ()
 Junik   ()
 Maja Stogut   (; în Albania)
 Maja e Elbunit   ()
 Mali i Deçanit   ()
 Maja Harapit   ()
 Maja Trojan   ()
 Pogled   ()
 Maja Dramadol   ()
 Beleg   ()
 Maja e Ershellit   ()
 Maja e Vjelakut   ()
 Hajla e Shkrelit   ()
 Maja e Madhe   ()
 Maja e Grebenit   ()
 Lice Mountain    ()
 Maja e Veleçikut   ()

Climat
Prokletije este, în ansamblu, cea mai umedă zonă a Europei. La cote mai înalte, zăpada se găsește chiar și vara, cu excepția anilor foarte uscați. În timpul iernii, unele sate din partea albaneză a lanțului muntos Prokletije sunt complet tăiate din restul lumii timp de luni datorită zăpezii foarte mari.

Glaciație
Astăzi (aproximativ în jurul anului 2015) pe pantele nordice umbroase ale lanțului muntos Prokletije există cel puțin cinci ghețari activi care s-au format probabil în timpul holocenului târziu, iar unii ghețari inactivi au între 1.980 și 2.420 de metri înălțime. Văile din Ropojani, Grbaja și Valbona au fost sculptate de miile de ghețari din timpul ultimei glaciațiuni. Arhitectura geomorfologică detaliată a fost utilizată pentru a reconstrui pozițiile și mărimile foștilor ghețari. Cel mai lung ghețar din Ropojana a avut o lungime de 12,5 kilometri și o suprafață de 20 km2; printre alți ghețari se numără ghețarul Valbona cu o lungime de 9,5 kilometri și o suprafață de 10,5 km2, ghețarul Grbaja cu o lungime de 5 kilometri și o suprafață de 6,7 km2 și ghețarul Bogićevića cu o lungime de 6 kilometri și o suprafață de 6,9 km2. În plus, aproximativ 20 de lacuri de origine glaciară sunt descrise mai sus, printre care grupul lacului Buni i Jezerce, în partea de nord a lacului Jezerca, Lacul Ridsko, Lacul Bukumisko și Lacul Rikavacko.  Un raport recent al geografilor de la Universitatea din Manchester a detaliat descoperirea a patru ghețari necunoscuți anterior în partea albaneză a lanțului Prokletije la 1980–2100 m înălțime, într-o zonă aproape de Maja e Jezerces. Ghețarii, cel mai mare dintre ei are în prezent mărimea a șase terenuri de fotbal, variază în fiecare an în funcție de cantitatea de zăpadă de iarnă și de temperaturile din vara următoare. Suprafața totală medie a acestora este de 5 hectare. Modelul de simulare a glaciațiunii sugerează că acești ghețari necesită o acumulare anuală între 4137 și 5531 de milimetri (echivalentul precipitațiilor) pentru a echilibra topirea, care ar fi între 49,7 - 66,4 metri de zăpadă. O proporție semnificativă a acestei acumulări este probabil să provină din zăpada produsă de vânt și, în special, din avalanșele de zăpadă. Se estimează că acumularea totală necesară pentru echilibrarea topirii este potențial până la dublul cantității acumulate din precipitațiile directe. Prezența acestor ghețari, cei mai sudici din Europa, la altitudini mult sub linia regională a zăpezii subliniază importanța cercetărilor locale privind dezvoltarea unui ghețar. Geografii cred că cel puțin opt ghețari erau prezenți în munții vecini în timpul secolului al XIX-lea, în corelație cu momentul culminant al micii ere glaciare din Alpii europeni.

Flora

Vegetația lanțului Prokletije este printre cele mai bogate din Peninsula Balcanică și una din principalele regiuni ale florei din Europa Centrală. Până în prezent, 1611 plante sălbatice au fost descrise numai în partea albaneză. În total, 50 de specii de floră sunt specii de plante endemice, sub-endemice și pe cale de dispariție. Marginea sudică a munților are un caracter sub-mediteranean. Diferite tufărișuri mereu verzi se găsesc în văile cele mai adânci ale defileurilor și ale pantelor însorite, iar în văile mai înalte sunt comuni arbuștii de foioase Shibljak. În munți se găsesc peste 100 de plante medicinale, inclusiv speciile din genul Primula, Satureja și Sideritis. Din cauza altitudinii și habitatului său favorizat, lanțul este unul dintre centrele arcto-alpine ale florei relicte din Peninsula Balcanică. Din cele 77 de specii arcto-alpine ale fostei flore glaciare de pe Peninsula Balcanică, în Prokltije se găsesc peste 50 de specii. Pădurile de fag, brad și de molid domină zonele montane. Cu toate acestea, se găsesc rar specii din Europa de Nord, de obicei pinul de pădure Pinus sylvestris.  Pinul negru Pinus nigra mediteranean rezistent la secetă este de asemenea comun. Plopul tremurător Populus tremula crește în locuri umede, alături de paltinul de munte Acer pseudoplatanus și molidul Picea abies. Prokletije este una dintre cele mai sudice zone unde molidul crește în Europa. "Zonele de luptă" ale pădurii sunt formate din tufărișuri de jneapăn (pin de munte) Pinus mugos.

O peluză de iarbă albastră de Seslerion juncifoliae crește în zonele alpine și pe soluri de calcar de mică adâncime se găsește Oxytropidion dinaricae. Printre alte plante se numără ochiul boului de munte Aster alpinus, floarea-reginei Leontopodium alpinum și argințica Dryas octopetala. Aceste plante sunt plante alpine atipice care sunt adaptate special pentru un sezon scurt de vegetație, radiații ultraviolete și soluri reci și subțiri.

Flora din zonele stâncoase ale lanțului muntos Prokletije este deosebit de remarcabilă, deoarece este formată din specii rare și endemice, inclusiv relicva terțiară Amphoricarpos neumayeri. Multe specii de floră sunt fie endemice, fie se găsesc în principal în Prokletije. Plantaginaceae se găsește în centrul lanțului muntos Prokletije ca o variantă a alpinei Wulfenia, dar care la 700 km distanță nu crește. Petasites doerfleri se găsește numai pe vârfurile Jezerca, iar crinul albanez Lilium albanicum și Viola ducagjinica se găsesc numai în partea superioară a versantului Maja Radohimës. De remarcat, de asemenea, este Viola vilaensis Hayek. Viola chelmea aparține unei specii de viole care crește în zona de frontieră dintre Muntenegru și Albania, în special lângă Lacul Bukumirsko Jezero, la 2100 de metri, și se mai întâlnește doar în Asia Mică și în Balcani. Prokletije este, de asemenea, singura zonă europeană în care crește relicva terțiară Forsythia europaea.

Faună

Specii de mamifere mari care au dispărut de mult în alte regiuni se găsesc aici, cum ar fi ursul brun euroasiatic, lupul cenușiu, vulpea roșie, pisica sălbatică europeană, cerbul lopătar, căprioara, căprioara europeană, mistrețul si vidra europeană.

Râsul balcanic pe cale de dispariție, o subspecie a râsului eurasiatic, se găsește în principal în Parcul Național Thethi, unde circa 20-50 de animale continuă să trăiască, deși braconajul este încă o amenințare majoră. Caprele negre se găsesc la altitudini mari. Aproximativ 720 de capre negre trăiesc numai la granița dintre Kosovo și Muntenegru. Există speculații că muflonul a trăit în Prokletije până la primul război mondial, când a dispărut.

Printre speciile de păsări se numără acvila de munte, vulturul Circaetus, viesparul, șoimul călător, cocoșul de munte, potârnichea de stâncă, bufnița Otus, vulturul euroasiatic și cinghița alpină.

Râurile sunt casa unui număr tot mai mare de păstrăvi de marmură Salmo marmoratus. Printre amfibieni se află salamandra alpină (habitat sudic), salamandra, broasca cu burtă galbenă și bombina. Herpetofauna bogată include șopârla de gard, gușterul, broasca țestoasă grecească Testudo graeca și șerpi, cum ar fi otrăvitoarele viperide.

Până în prezent au fost găsite 140 de specii de fluturi, ceea ce face ca Prokletije să fie cea mai bogată zonă din Europa în privința fluturilor. Prokletije are o specie endemică de șopârlă, șopârla Prokletije sau Dinarolacerta montenegrina, numită după acest lanț montan.

Primele escaladări
Alpiniștii britanici Sleeman, Elmalie și Ellwood au fost primii care au ajuns pe vârful muntelui Maja Jezercë la 26 iulie 1929. Ani mai târziu, alpiniști austrieci au escaladat de asemenea muntele. Mulți exploratori și oameni de știință au vizitat Prokletije, colectând roci și mostre pentru a fi expuse în muzee.

Înainte de oricare dintre aceste expediții, cel mai înalt vârf al lanțului era considerat a fi Shkëlzen cu 2.407 metri, urmat de Maja Radohimës cu 2.570 de metri. Până la începutul verii 1929, toate vârfurile lanțului au fost măsurate de geodezii italieni.

Parcuri naționale

Există trei parcuri naționale în Prokletije — unul în Muntenegru și două în Albania. Un al patrulea parc național a fost propus pentru Kosovo. Parcul Național Theth (Parku Kombëtar i Thethit) din Albania a fost desemnat în 1966 și acoperă o suprafață de 2.630 de hectare de-a lungul râului Thethi. Atracția principală a parcului este cascada Grunas. Parcul Național Valea Valbonei din Albania a fost desemnat în 1996 și acoperă 8 000 de hectare, inclusiv Valea Valbonei și râul Valbona. Acest parc este numit și Bijuteria Albaniei. Kosovo, Albania și Muntenegru intenționează să creeze un alt parc comun în zonă, care va fi numit Parcul Păcii din Balcani (Parku Ballkanik i Paqes).

Există planuri de mărire a Parcului Național din Alpii Albanezi, care să includă zonele Vermosh, Thethi, Valbona și Gashi, cu o suprafață totală uriașă de 86.000 de hectare. Parcul din partea kosovară ar include o suprafață de 50.000 de hectare, acoperind zonele alpine înalte, precum și Defileul Rugova și râurile importante. Partea muntenegreană din lanțul Prokletije a fost declarată parc național în 2009, cuprinzând o suprafață de 16.000 de hectare.

O parte din Munții Maja și Ropes a fost declarată rezervație montană florală în 1955, acoperind o suprafață de 25 de hectare, în principal pădurile de pin macedonean, de pin și de fag. În același an, zona Kozhnjar a fost declarată o rezervație a faunei, în special pentru a proteja caprele negre, acoperind o suprafață de 161 de hectare.

Defișarea ilegală este în prezent o problemă majoră. Într-o anumită măsură, chiar și parcurile naționale sunt afectate. În timpul verii uscate, incendiile forestiere sunt comune. Toate mamiferele mari, inclusiv lupi, capre negre, vulpi  și mistreți, dar și mustelide sunt vânate fără a se ține seama de limitele parcului național.

Economie și transport

Proketije este casă pentru albanezi, muntenegreni, sârbi și bosniaci, dar munții săi sunt slab populați. La poale există unele așezări: Koplik în Albania și Tuzi în Muntenegru, în vest, lângă Lacul Skadar; Plav și Gusinje în valea nordică a râului Lim din Muntenegru și Bajram Curri, orașul principal din Tropoja, în estul lanțului Prokletije. Chiar și orașele mai mari și mai îndepărtate, Shkodër, Podgorica, Đakovica și Peć, își creează sfera lor de influență și sunt vizitate frecvent de locuitorii din zonele muntoase pentru comisioane, proceduri administrative și vânzări de piață.

Pe lângă migrația sezonieră, întreaga zonă montană suferă de o plecare a intelectualilor, deoarece singurul venit care este agricol este limitat. Mulți pleacă pentru a căuta un loc de muncă și puțin mai mult confort în regiunea Shkodra și Koplik, în Tirana sau în străinătate.  În timp ce populația se diminuează pe măsură ce terenul devine mai puțin accesibil, există puțini angajați ai statului sau ai administrației locale, cum ar fi profesorii. Veniturile locale provin din agricultură, silvicultura semi-ilegală și turism.

Câteva locuri, ca de exemplu turismul din Theth, au fost revitalizate cu ajutorul drumețiilor de agrement. Cu ajutorul GTZ, 40 de case particulare (denumite și case de oaspeți sau han în albaneză) au fost transformate în locuri de cazare sau hoteluri. În 2010 au fost disponibile 130 de paturi în total - cu 100 mai mult decât în 2007. În plus, traseele de drumeții au fost marcate și au fost publicate hărți de trasee și ghiduri de călătorie. În perioada 2006 - 2009, numărul turiștilor a crescut de la 300 la aproximativ 7500 pe an. Spre deosebire de restul Albaniei, creșterea s-a datorat turiștilor străini. Lacuri ca Plav și Hrid sunt vizitate de mulți turiști și în timpul lunilor de vară. În multe sate există mici hidrocentrale care le alimentează cu energie electrică.

Transportul în Albania

Șoseaua SH20 traversează Prokletije în regiunea Kelmend din nord-vestul Albaniei, care se întinde de la malul estic al lacului Scutari, trece frontiera la Han i Hotit în Muntenegru, până la prima trecătoare din valea Cem. În 2015, segmentul SH20 dintre Hani Hotit și Tamare a fost pavat și modernizat la standarde europene.

De la vest spre est, există doar drumul SH21 pavat recent de la Koplik la Boga, în timp ce de la Qafa Thores la Theth drumul este încă în construcție și se află într-o stare proastă. De la Theth, există doar o bandă proastă de drum până la biserica din Valea Shala și doar un drum de țară de-a lungul râului duce spre Shkodra. Drumul rutier SH22 de la Qafa e Morinës spre Bajram Curri după Đakovica a fost reconstruit. În trecut, singura cale de trecere a frontierei dintre Muntenegru și Kosovo era prin Defileul Rugova, drum care era foarte periculos și abrupt. Odată cu construcția autostrăzii Peć - Rožaje situația s-a îmbunătățit considerabil. În plus, drumul SH42 care duce la Razem dinspre SH21 a fost, de asemenea, recent reconstruit.

Din punct de vedere istoric, un traseu de caravană între Podgorica și Plav a traversat munții de-a lungul orașului Lim și Cijevna.

Literatură

Boenzi Federico, Giovanni Palmentola: "Glacial Features and Snow-Line Trend During the Last Glacial Age in the Southern Apennines (Italia) and on Albanian and Greek Mountains", in: Journal of Geomorphology, 41, 21-29, Berlin 1997.
Cook, Steve and Marash Rakaj. "Social Changes in the Albanian Alps During Communism". Middle States Geographer 28, 1995:84-90.
Jovan Cvijić : "Ice Age in Prokletije and Surrounding Mountains". The - Glass SKAN, XCI, Belgrade 1913th (Original: Cvijic, J. 1921: Ledeno doba u i Prokletijama okolnim planinama .- Glasnik Srpske Akad Kraljevske XCL, 1913, XCIII.)
Jovan Cvijić: Geomorphology I-II, Belgrade 1924/26.
Edith Durham : High Albania, Londra 1909
Helmut Eberhart, Karl Kaser (Editor): Albania - Tribal Life between Tradition and Modernity, Böhlau Verlag, Viena 1995,
Rose Wilder Lane: Peaks of Shala, Harper & Brothers: New York, 1923.
Milovan Milivojevića, Ljubomir Menkovića and Jelena Calic: "Pleistocene Glacial Relief of the Central Part of Mt Prokletije". In: Quaternary International, v. 190, 1, 1 November 2008, 112-122
Franz Nopcsa : Geography and Geology of Northern Albania, Institutum Regni Hungariae Geologicum, Budapesta 1929
Christian Zindel, Barbara House Amman: Hiking North Albania - Thethi and Kelmend, Huber Verlag, Munich 2008,

Referințe

Legături externe

Academice

 Prokletije pe BirdLife
 Parcurile de pace din Prokletije
 Muntenegru Prokletije
 Prokletije la summitpost.org
 GTZ. Cooperarea reușită - Rezultate durabile: Exemple din Europa, Caucaz și Asia Centrală, Berlin, 2010

Turism

 Proiectul Albanez Challenge
 Călătorie spre Valbona din Albania
 Discovery Kelmend & Shkrel în Albania
 Prokletije National Park. Ghid de călătorie în Muntenegru
 Tururi organizate în Alpii Albanezi
 Peaks of the Balkans Project
 Rugova Canyon. Ghid de călătorie în Kosovo

Articole de știri

Munți din Muntenegru
Lanțuri muntoase din Europa
Alpii Dinarici
Turismul în Albania

Prokletije


Kaboud val (en persa: آبشار کبودوال) también transcrito Kaboud vâl, es una cascada en la provincia iraní de Golestán. Se encuentra cerca de la ciudad de Aliabad-e katul, a unos 3 kilómetros al sur.

Kaboud-val es la cascada más grande lleno de musgo en Irán y es uno de los lugares de paseo marítimo de la provincia de Golestán. Su altura es de unos seis metros y su agua es fresca y potable.

Véase también
Geografía de Irán
Geografía de Asia

Referencias

Cascadas de Irán
Provincia de Golestán

Kaboud val


Das Amt Jüterbog war ein 1992 gebildetes Amt, in dem sieben Gemeinden und die Stadt Jüterbog des damaligen Kreises Jüterbog (heute Landkreis Teltow-Fläming, Brandenburg) zu einem Verwaltungsverbund zusammengeschlossen waren. Sitz der Amtsverwaltung war in der Stadt Jüterbog. Es wurde bereits 1997 wieder aufgelöst. Es steht nicht in der Nachfolge des alten erzstiftisch-magdeburgischen, später kursächsischen und preußischen Amtes Jüterbog, das bis 1817 existierte.

Geographische Lage
Das Amt Jüterbog grenzte im Norden an das Amt Nuthe-Urstromtal, im Nordosten an die Stadt Luckenwalde, im Osten wiederum an das Amt Nuthe-Urstromtal, im Südosten an das Amt Niederer Fläming, im Süden an das Amt Niedergörsdorf und im Westen an das Amt Treuenbrietzen.

Geschichte
Am 15. Mai 1992 erteilte der Minister des Innern seine Zustimmung zur Bildung des Amtes Jüterbog mit Sitz in Jüterbog. Die Bildung kam mit der Veröffentlichung der Bekanntmachung am 15. Juni 1992 zustande. Zum Zeitpunkt der Gründung umfasste es die Gemeinden:

 Altes Lager
 Grüna
 Kloster Zinna
 Markendorf
 Neuheim
 Neuhof
 Werder
 Stadt Jüterbog

Mit dem Zusammenschluss von Grüna, Kloster Zinna, Markendorf, Neuheim, Neuhof, Werder und der Stadt Jüterbog zur neuen Stadt Jüterbog wurde das Amt Jüterbog zum 31. Dezember 1997 bereits wieder aufgelöst. Altes Lager wurde zum 31. Dezember 1997 in die neue Gemeinde Niedergörsdorf eingegliedert.

Belege

Jüterbog
Geschichte (Landkreis Teltow-Fläming)
Jüterbog
Niedergörsdorf
Gegründet 1992
Aufgelöst 1997

Amt Jüterbog (1992–1997)


NAT 1 este o armă de asalt românească fabricată de Uzina Mecanică Cugir. A fost concepută drept o armă de foc care întrunește toate cerințele tehnice NATO, oferind în același timp versatilitate diferiților utilizatori finali (infanteriști, parașutiști, scafandri etc.). Arma trage gloanțe standard NATO, de calibru 5.56. Arma cântărește 4 kilograme, folosește încărcătoare de 30 de cartușe din polimer sau din metal, are o cadență de tragere de 600 de cartușe pe minut și are o viteză inițială a proiectilelor de 800 de m/s.

Producție
NAT 1 va fi produsă în două categorii: militară și civilă. Reprezentanța Uzinei Mecanice Cugir a adăugat faptul că această armă va fi produsă cu ușurință, pe liniile de producție deja existente.

Impactul economic
Anticipând comenzi ale Ministerului Apărării, Uzina Mecanică Cugir ia în considerare angajarea de personal nou pentru atingerea capacității de producere dorite, astfel aducând o posibilă reducere a șomajului local.

Variante
Diferiți posibili utilizatori finali și-au exprimat necesitățile specifice. Varianta pentru parașutiști și cea pentru echipele speciale de scafandri vor utiliza încărcătoare din polimer. Poliția de frontieră va utiliza o variantă echipată cu lanternă și marcator laser.

Vezi și
 Listă de echipamente ale Armatei Române

Note

Legături externe
 http://alba24.ro/video-pusca-de-asalt-proiectata-si-produsa-exclusiv-la-cugir-in-probe-inaintea-productiei-nat1-o-realizare-romaneasca-de-nivel-nato-603953.html
 https://ziarulunirea.ro/foto-video-noua-arma-de-asalt-nat-1-fabricata-la-cugir-conform-normelor-nato-asteapta-sa-fie-omologata-si-sa-primeasca-comenzi-de-la-armata-romaniei-445400/
 http://www.descopera.ro/dnews/16773152-romanii-au-creat-un-nou-tip-de-arma-de-asalt-care-se-incadreaza-in-normele-nato

Puști de asalt

NAT 1


Lars von Trier ( Lars Trier, 30 Nisan 1956), Danimarkalı film yönetmeni ve senarist. Yaklaşık kırk yıldan fazla süren üretken ve tartışmalı bir kariyere sahiptir. Eserlerinde, türe ve teknik yenilikçiliğe; varoluşsal, sosyal ve siyasi konuların çatışmacı incelenmesine ve merhamet, fedakârlık ve zihinsel sağlık gibi konuların tedavisine yer verir. Siyasi ve insani yardım çalışmaları, 2004 yılında Barış İçin Sinema bilinçlendirme ödülüyle onurlandırıldı.

Dünya çapındaki festivallerde elde ettiği 100'den fazla ödül ve 200'den fazla adaylık arasında Altın Palmiye (Karanlıkta Dans ile), Büyük Ödül (Dalgaları Aşmak ile), Jüri Ödülü (Avrupa ile) ve Teknik Büyük Ödül (Suç Unsuru ve Avrupa ile) yer almaktadır. Trier, Mart 2017'de İngilizce seri katil-gerilim filmi olan The House that Jack Built adlı filmini çekmeye başladı.

Lars von Trier, 350 milyondan fazla bilet satmış ve 7 Akademi Ödülü'ne aday gösterilmiş uluslararası film yapımı şirketi Zentropa Films'in kurucusu ve ortağıdır.

İlk yılları
Trier, Inger Høst ve Danimarka Sosyal İşleri Bakanlığı başkanı ve bir direniş savaşçısı olan Fritz Michael Hartmann'ın oğlu olarak Kopenhag'ın kuzeyindeki Kongens Lyngby'de dünyaya geldi. Soyadını, biyolojik babası sandığı Høst'ün kocası Ulf Trier'den aldı. Gerçek babasının aslında Fritz Michael Hartmann (1909–2000) olduğunu 1989 yılında annesi ölüm döşeğindeyken öğrendi. Nudist Yahudi bir ailenin çocuğu olarak gelişiminde "duygular, inanç ve zevk" gibi özelliklere pek yer verilmeyen Trier, sonradan kendi yaptığı açıklamalara göre; genç yaşında, sinemayı, birçok şeyi öğrenmek üzere dış dünyaya açılan bir kapı olarak gördü. Kendisine hediye edilen "Süper 8" kamera ile 11 yaşında kendi filmlerini çekmeye başladı ve lise öğrenimi boyunca bağımsız film kariyerine devam etti. Danimarka Ulusal Film Okulu'nda eğitim gördü, 1983 yılında buradan mezun oldu. 25 yaşındayken, Münih Uluslararası Film Okulları Festivali'nde Nocturne ve Son Detay filmleriyle en iyi iki film ödülünü kazandı. Aristokrasiye üyelik göstergesi olan ve aynı zamanda Alman soylu ailelerinde kullanılan "von" ekini, Erich von Stroheim ve Josef von Sternberg adındaki yönetmenlere hicivsel bir saygı belirtisi olması amacıyla soyadına ekledi. Liberasyon Görüntüleri isimli filmi mezun olacağı dönemde sinema salonlarında gösterime girdi, böylece sinemalarda gösterime giren ilk Danimarka okul filmi oldu.

Kariyeri
Von Trier'in kariyeri, modern Avrupa'daki kaos ve yabancılaşmayı şık bir şekilde araştıran ve Avrupa üçlemesi olarak bilinen serideki ilk film Forbrydelsens element (1984; Suç Unsuru) ile başladı. Üçlemedeki diğer filmler, veba hastalığı hakkında metaftik bir alegori olan Salgın (1987) ve İkinci Dünya Savaşı Sonrası Almanya'da yaşamın incelenmesini konu alan Avrupa (1991; ABD'de Zentropa adıyla yayınlandı)'dır. Serideki Suç Unsuru filmi Altın Palmiye adaylığı elde etti ve yedi uluslararası festivalde on iki ödül aldı. Avrupa filmi ise Cannes'da Jüri Ödülü ve Teknik Ödülü kazandı, ayrıca diğer festivallerde on altı ödüle layık görüldü. 1994 yılında von Trier, bir hastanede geçen doğaüstü ve acayip olaylar üzerine odaklanan Riget (Krallık) adlı bir Danimarka televizyon mini dizisi yazdı ve yönetti. Dizi öyle popüler oldu ki, devam dizisi Riget II (1997, Krallık II) tarafından takip edildi ve daha sonra Amerikalı romancı Stephen King'in uyarladığı, von Trier'in yönetici yapımcılığını yaptığı bir Amerikan versiyonuna ilham kaynağı oldu.

1995'te Danimarkalı yönetmen Thomas Vinterberg ile yayımladığı manifestoyla Dogma 95 adlı saf sinema hareketini başlattı. Katılan yönetmenler, grubun "İffet Yemini" adını verdikleri şeyi aldılar; öykülere dayalı bir gerçekçiliğin basit bir biçimini elde etmek için, filmin ayarında doğal olmayan herhangi bir sahne veya efektin kullanılmasını yasaklayan ilkeler listesi oluşturdular. Von Trier'in bir sonraki filmi Emily Watson'ın Oscar'a aday gösterilen performansını içeren ve dindar bir İskoç kadının acımasız hikâyesini anlatan Dalgaları Aşmaktır (1996). Dogma 95 akımının özelliklerini çokça barındıran film, teknik olarak Dogma 95 filmi adı altında sertifikalandırılmamıştır. Sonunda, von Trier'in yönettiği tek resmi Dogma 95 filmi, toplumun değerlerini sarsmayı amaçlayıp zihinsel engelli taklidi yapan bir grup insanın üzerine yoğunlaşan ve tartışmalı bir çalışma olan Idioterne (1998; Gerizekalılar) oldu.

2000 yılında İzlandalı pop şarkıcısı Björk'ün, sürekli yaşadığı travmalardan kaçmanın yolunu hayal dolu müzikallerde bulan yarı kör bir fabrika işçisini canlandırdığı Karanlıkta Dans yayınlandı. Sonrasında von Trier dikkatini Dogvillee (2003) yöneltti. Başrolünde Nicole Kidman'ın bulunduğu film, Amerika'yı alaycı ve sert benzetmeleriyle tasvir etti. Her ne kadar cinsiyet politikası yüzünden eleştirilmiş olsa da, iki yıl sonra devam filmi niteliğindeki Manderlay yayınlandı. Yönetmenin daha sonraki filmlerinden olan Deccal (2009), bir çiftin ilişkisinde görülen cinsel şiddetin grafiksel tasviriyle seyirciyi tedirgin etmeyi başardı. Sık sık eleştirmenler tarafından bir başyapıt olarak nitelendirilen Melankoli (2011) ise bir gezegenin Dünya ile yaklaşan çarpışması sırasında gerçekleşen kaotik bir düğün ve aile ilişkilerinde ortaya çıkan karmaşıklığı ele aldı. Melankolinin Altın Palmiye için yarıştığı ve galasını gerçekleştirdiği 64. Cannes Film Festivali'nde Hitler'in kötü bir adam olduğunu ama ona sempati duyduğunu ve onu anladığını söylemesiyle büyük tepki toplayan von Trier, yaptığı konuşmanın yanlış anlaşılmaya yol açması nedeniyle özür diledi. Bir sonraki filmi İtiraf (2013) iki bölüm olarak gösterime girdi. İlk deneyiminden en son yaşadıklarına kadar farklı yaşlarda birçok aktris tarafından canlandırılan bekâr bir kadının cinsel aktiviteleri seyirciye aktarıldı. Film, simüle edilmemiş seks eylemlerini tasvir etmesi nedeniyle son derece tartışmalıydı.

Lars von Trier'in son filmi olan Jack'in Yaptığı Ev aslında sekiz bölümlük bir dizi olarak tasarlanmıştı. Hikâye, bir seri katilin kendi bakış açısından nasıl göründüğüne odaklanmaktadır. Çekimler Mart 2017'de İsveç'te başladı ve Kopenhag'da devam etti. Şubat 2017'de von Trier, kendi sözleriyle Jack'in Yaptığı Evin "hayatın kötü ve ruhsuz olduğu fikrini kutladığını ve bunun ne yazık ki 'Homo trumpus – sıçan kralının son yükselişiyle kanıtlandığını" açıkladı.

Filmografi

Uzun metraj filmleri

Televizyon

Kısa filmleri

Kitaplar

 Sinema Tutkusu, Lars Von Trier - Jan Lumholdt, Yayınevi: Agora Kitaplığı

Notlar
 1^ Bu isimler adı geçen yapımın orijinal isimleridir.
 2^ Suç Unsuru, Salgın ve Avrupa filmleri, Avrupa Üçlemesi serisindeki eserlerdir.
 3^ Dalgaları Aşmak, Gerizekalılar ve Karanlıkta Dans filmleri, Altın Kalp Üçlemesi serisindeki filmlerdir.
 4^ Dogville, Manderlay ve üretilmemiş Washington filmleri, ABD – Fırsatlar Ülkesi Üçlemesi serisindeki filmlerdir.
 5^ Deccal, Melankoli ve İtiraf filmleri, Depresyon Üçlemesi serisindeki filmlerdir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1956 doğumlular
Danimarkalı film yönetmenleri
Yaşayan insanlar
Kopenhag doğumlular
Danimarkalı senaristler
New York Film Eleştirmenleri Birliği Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
En İyi Özgün Şarkı Satellite Ödülü sahipleri

Lars von Trier