Miroslav Stoch () este un fotbalist profesionist slovac care joacă pe postul de mijlocaș pentru clubul ceh Slavia Praga și pentru echipa națională de fotbal a Slovaciei.

El a strâns 55 de selecții la naționala Slovaciei de la debutul său în 2009 și a făcut parte din lotul Slovaciei de la Campionatul Mondial din 2010.

Pe 7 ianuarie 2013 a câștigat premiul FIFA Puskás pentru cel mai frumos gol al anului 2012, înaintea lui Neymar și a lui Radamel Falcao.

Cariera

Primii ani și Chelsea

Tatăl lui Stoch și-a dat seama că fiul său are talent încă de la o vârstă fragedă și l-a dus la echipa de fotbal locală Nitra. A fost inclus în lotul echipei mari după ce a marcat un hat-trick într-un meci la categoria sub 17 ani, el având 15 ani. Din cauza restricțiilor de vârstă din prima ligă slovacă, nu a putut juca până la împlinirea vârstei de 16 ani. A debutat în prima echipă la vârsta de 16 ani și de atunci era deja urmărit de scouterii europeni.

Chelsea a trimis scouteri la una din competițiile internaționale la care juca, cei de la Chelsea fiind convinși de potențialul său, transferându-l în 2006. El a fost titular la echipa sub 18 ani în sezonul 2006-2007 și a marcat 11 goluri. A încheiat sezonul ca golgheter, chiar dacă el juca pe postul de aripă A început bine sezonul 2007-2008 și a progresat rapid în echipa de rezerve.

Stoch însuși a declarat că a fost aproape de debutul la prima echipă în sezonul 2007-2008, deși nu a mai reușit să-l facă Stoch a jucat în primul meci pentru Chelsea pe 30 noiembrie 2008 împotriva lui Arsenal pe Stamford Bridge. El a înlocuit-o pe Deco în minutul 80.

Twente
La 16 iulie 2009, Twente l-a împrumutat pe Stoch de la Chelsea. Stoch a jucat primul său meci în Eredivisie împotriva Spartei Rotterdam. El a marcat ambele goluri în victoria de 2-0 asupra lui Heerenveen la 20 septembrie 2009. Stoch a marcat apoi primul gol al partidei cu Groningen, dintr-un șut de la distanță, câștigată cu 4-0 la 25 octombrie 2009. Stoch a continuat să marcheze des pentru Twente, marcând și dând o pasă de gol în victoria scor 2-1 cu Roda pe 31 octombrie 2009. În meciul de la De Grolsch Veste cu NAC Breda, pe care Twente l-a câștigat cu 3-1, Stoch a marcat două goluri și și-a ajutat echipa să revină de la 0-1. La 2 mai 2010, el a marcat golul victoriei împotriva NAC Breda, meci câștigat de Twente  cu 2-0 în deplasare în urma căruia a obținut titlul de campioană a Olandei pentru prima dată. Stoch a încheiat sezonul cu 10 goluri marcate în campionat (12 în toate competițiile), jucând în majoritatea meciurilor oficiale pentru Twente.

Stoch a semnat cu echipa turcă Fenerbahçe pe 11 iunie 2010 un contract pe o perioadă de patru ani, clubul plătind în schimbul său 5,5 milioane de euro. La 28 iulie 2010, el a marcat golul său de debut pentru club într-un meci al Ligii Campionilor împotriva lui Young Boys în a treia rundă de calificare, iar Fenerbahçe a terminat la egalitate, scor de 2-2, meciul de la Stade de Suisse din Bern. Fenerbahçe a câștigat titlul de Süper Lig în 2010-2011, pentru a 18-a dată în istorie, stabilind un record, iar Stoch a contribuit cu două goluri. Fenerbahçe i-a prelungit contractul lui Stoch cu doi ani în 2012. Stoch s-a aflat sub contract cu clubul până în vara anului 2016, primind un salariu de 1,75 de milioane de euro anual și 15.000 € pe meci în sezonul 2012-2013. În 2013-2014 rămânea aceeași sumă și 16.000 euro pe meci, 1,8 milioane de euro plus 16000 euro pe meci în sezonul 2014-2015 și 1,9 milioane de euro, precum și 17000 de euro pe joc în sezonul 2015-2016. În 2013, a câștigat premiul pentru cel mai frumos gol al anului 2012 pentru golul marcat împotriva lui Gençlerbirliği pe Süper Lig în cadrul Premiului FIFA Puskás, învingându-l pe Falcao și pe Neymar.

PAOK
În august 2013, Stoch a ajuns la PAOK după ce Fenerbahçe și PAOK au ajuns la un acord pentru un împrumut de un an pentru 1 milion de euro. El a marcat primul său gol la echipă în manșa tur a play-offului Ligii Campionilor împotriva lui Schalke 04. Meciul s-a terminat cu 1-1.

Al Ain
La 3 iulie 2014, el a semnat un nou contract cu Fenerbahce până în 2018 și apoi a fost împrumutat pe un an la Al Ain pentru un milion de euro.

Bursaspor
La 22 august 2015, Stoch a fost trimis împrumut la Bursaspor după ce Fenerbahçe și Bursaspor au ajuns la un acord pentru un împrumut de un an. În vara anului 2016, s-a întors la Fenerbahçe.

Slavia Praga
La 11 august 2017, Stoch a ajuns la clubul ceh Slavia Praga. El a refuzat oferte din Spania, Franța, Rusia și cluburi bogate din Orientul Mijlociu. Principalul motiv pentru această alegere a fost șansa de a juca în grupele Ligii Campionilor, ediția 2017-2018, singurul impediment fiind play-offul împotriva lui APOEL. Stoch a jucat în ambele meciuri, dar nu și-a putut ajuta noul club să se califice în faza grupelor. După ce a pierdut cu 0-2 în Cipru și a făcut 0-0 acasă, meci în care Stoch a ieșit de pe teren la pauză, Slavia a fost eliminată din Liga Campionilor și a intrat în grupele Europa League. La 20 septembrie 2017, după victoria cu 5-1 împotriva lui Třinec în Cupa MOL Stoch a scandat alături de fanii Slaviei, "Smrt Sparte" ("Moarte Spartei ") și a fost chemat în fața comisiei de disciplină a ligii de fotbal a Cehiei.

A marcat un gol, în finala Cupei Cehiei 2017-2018 cu FK Jablonec, într-un meci câștigat cu 2-1 pe 9 mai 2018.

La 21 noiembrie 2018, Stoch a semnat un nou contract pe trei ani cu Slavia, rămânând la club până în iunie 2022.

La națională
Stoch și-a făcut debutul pentru echipa mare a Slovaciei la 10 februarie 2009 împotriva Ucrainei, meci în care a intrat în minutul 70. A marcat primul său pentru Slovacia împotriva San Marino într-un meci de calificare la Campionatul Mondială din 2010, pe 6 iunie 2009. La 7 septembrie 2010, a marcat singurul gol al unei victorii cotând pentru calificările la Euro 2012 împotriva Rusiei la Moscova. La data de 9 octombrie 2014, Stoch a marcat golul victoriei, scor 2-1, în meciul de calificare la UEFA Euro 2016 împotriva Spaniei cu trei minute înainte de final.
În timpul turneului final, Stoch a jucat doar împotriva Țării Galilor, unde a intrat în minutul 83. În timpul zborului din Franța, Stoch a avut un conflict cu antrenorul echipei naționale Ján Kozák. În august 2016, Kozák a spus că nu poate colabora cu Stoch și nu a fost convocat până la demisia lui Kozák în octombrie 2018.

Stil de joc
Stoch își bazează stilul de joc cei doi idoli dinfotbal Ronaldinho și Ronaldo și încearcă să-i imite pe teren.

Referințe

Legături externe

 Miroslav Stoch la paokfc.gr

 Miroslav Stoch la Fenerbahce.org

Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2010
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai Chelsea FC
Fotbaliști internaționali slovaci
Fotbaliști slovaci
Mijlocași
Oameni în viață
Nașteri în 1989

Miroslav Stoch


إيرش أو هييريس  هي بلدية توجد في فرنسا في  إقليم فار في  منطقة بروفنس ألب كوت دازور جنوب شرق فرنسا.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لإيرش:

أعلام

 أنطوان هونغ
 كريستيان بسوس
 إميل لور
 ويلي فاغنر
 غيل روسيت
 ليليان كومبان
 تيودور فريدريك لودفيغ فون نيس إيزنبيك
 هيبوليت فونتين
 ديفيد يانوفسكي
 بيتر سميث
 جول ميشليه

مراجع

الريفييرا الفرنسية
مدن فرنسا
بلديات فار (إقليم فرنسي)

إيرش


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 Mussius Aemilianus, İmparator Gallienus'a karşı imparatorluk iddiası ile ayaklanan isyancı

262


El charrancito amazónico, gaviotín fluvial, gaviotín chico o gaviota pico amarillo  (Sternula superciliaris) es una especie de ave caradriforme de la familia Sternidae que se encuentra en Argentina, Bolivia, Brasil, Colombia, Ecuador, Guayana francesa, Guyana, Panamá, Paraguay, Perú, Surinam, Trinidad y Tobago, Uruguay y Venezuela.

Hábitat
Vive en los ríos y lagos de agua dulce, por debajo de los 500 m de altitud.

Descripción
El charrancito amazónico mide hasta 25 cm de longitud y pesa unos 46 g. El plumaje reproductivo es gris pálido con 4 a 5 plumas primarias externas negruzcas que forman una cuña estrecha en el extremo del ala. La coronilla, la nuca y la línea ocular son negras. La frente y las partes inferiores son blancas. El plumaje no reproductivos y de los individuos inmaduros es con la cabeza principalmente blanca estriada de negro en la nuca y alrededor de los ojos. El pico es amarillo robusto, en estado no reproductivo con un apéndice parduzco. Las patas son de color amarillo opaco.

Alimentación
Se alimenta de peces y anfibios pequeños que captura mediante zambullidas; se clava en el agua para capturar rápidamente a su presa.

Reproducción
Las hembras pone de dos a tres huevos de color castaño, con manchas pardas y grises distribuidas por toda la superficie.

Referencias

Enlaces externos

 Trinta-réis-anão (Sternula superciliaris); WikiAves.

Sternula
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Louis Pierre Vieillot
Animales descritos en 1819

Sternula superciliaris


fue el primer rey del Reino de Ryūkyū (hoy Prefectura de Okinawa, Japón), uniendo los tres reinos de Chūzan, Hokuzan, y Nanzan mediante la conquista. Su nombre tal y como está en japonés es "Shō Hashi"; en chino, es conocido como Shang Bazhi.

Biografía
Como (aji) de Soshiki Mairi, era visto como un administrador capaz, muy querido dentro de sus propias tierras, que se levantó en importancia en la apertura del . Él llevó una pequeña rebelión contra el Señor del distrito Azato en 1402. Hashi luego pasó a derrocar al rey Brunéi de Chūzan en 1404 y colocó a su padre Shō Shishō en el trono. Incluso con su padre como rey, Hashi mantuvo un verdadero poder político, y organizó envíos a Nanking, para asegurarle a China, de quienes los Reinos de Ryūkyū eran tributarios, de la continua cooperación de su reino y la amistad. También reorganizó la mayor parte de los órganos administrativos del reino para ajustarse mejor a los modelos chinos. La gente de Chuzan también rápidamente adoptaron muchos elementos de la cultura china, y llegó a ser reconocido como "civilizado", por lo menos algo más que antes, por los chinos. Hashi también supervisó la ampliación y embellecimiento del Castillo Shuri, y la colocación de los marcadores de distancia en todo el país, marcando la distancia a Shuri.

Mientras tanto, aunque Hokuzan, el reino vecino al norte, no llevó a cabo ninguna ventaja sobre Chūzan económicamente o en términos de influencia política, Hashi vio a su castillo de la ciudad capital de Nakijin gusuku como una amenaza militar. Cuando esa oportunidad se presentó en 1419, después de que tres Hokuzan aji (señores locales) volvieron a su lado, Hashi condujo el ejército de su padre, y conquistó Nakijin en una rápida serie de ataques. El rey de Hokuzan, junto con sus más cercanos retenedores, se suicidó después de una feroz resistencia. Un año después de la muerte de su padre en 1421, Hashi solicitado el reconocimiento oficial y la investidura de la corte imperial china, y la recibió en su momento. Puede ser interesante observar que, a pesar de la independencia nominal de Ryukyu en el , esta práctica continuará. El tribunal le otorgó el nombre de la familia Shang (Shō en japonés), registró un nuevo título en sus anales: Liuqiu Wang (琉球王, Jap: Ryūkyū-Ō, Reino de Ryūkyū), y envió al emisario de vuelta con un vestido de dragón ceremonial, y una tableta de barniz con la palabra Chuzan inscrito en ella. Esta tableta Chuzan fue colocado en exhibición fuera del Castillo Shuri, donde permaneció hasta el .

Por lo tanto, sucediendo a su padre como rey de Chuzan en 1422, y el nombramiento de su hermano menor, Guardián de Hokuzan, tomó Shimajiri Osato, capital de Nanzan, en 1429, a Lord Taromai. Uniendo así a la isla de Okinawa, que fundó el Reino de Ryukyu y la dinastía Shō.

Hasta este momento, los tres reinos habían operado en una forma feudal sencilla. Los campesinos eran agricultores de subsistencia que pagaban impuestos a su aji respectivo y desempeñaban varias otras labores y servicios para él; el ajia su vez debe impuestos y servicios a la cabeza de su reino (hipotéticamente un rey, pero llamado príncipe en muchos textos en otros idiomas sobre el tema). Sho Hashi no efectuó cambios drásticos en este sistema, sino que ha reforzado como parte de sus esfuerzos de unificación, los aji se hicieron debido su lealtad a su gobierno real en Shuri, en lugar de convertirse en rebeldes sin señor o similares a los la derrota y la absorción de su reino. Hashi también supervisó una expansión significativa del comercio, particularmente con China, y los enviados organizados a otros países asiáticos. Documentos sobreviven hoy en día la crónica de una serie de misiones a Ayutthaya, la capital de Siam en el momento, para resolver las cuestiones comerciales. Reconociendo la importancia del comercio para la prosperidad continua de Ryukyu, Sho Hashi promovió con fuerza, e incluso ordenó una campana de fundición e instalado en el Castillo Shuri, en el que estaba inscrito "Los barcos son medios de comunicación con todas las naciones, el país está lleno de productos raros y preciosos tesoros."

A través de relaciones diplomáticas y comerciales, y la organización general y la unidad creada por Sho Hashi, Ryūkyū absorbió gran parte de las influencias extranjeras que vienen a definir su cultura. Algunos ejemplos incluyen los trajes chinos ceremoniales usados por los reyes y los altos funcionarios cuando se reunió con funcionarios chinos, la costumbre japonesa de inspiración de los miembros de la aristocracia de la sociedad portando dos espadas, y la fusión de los elementos nativos, japoneses, de China y el sudeste de Asia de la música y la danza.

Sho Hashi murió en 1439, a la edad de sesenta y ocho, habiendo unido Ryukyu y estableció su lugar como un pequeño, pero reconocido, el poder en la región. A su muerte, el tribunal nombró a su segundo hijo, Shō Chū, su sucesor, y envió emisarios a la corte china para pedir la investidura, al Shogun japonés en Kyoto y los tribunales de un número de otros reinos, como las misiones diplomáticas.

Véase también
Reino de Ryukyu

Referencias

Referencias
 Frédéric, Louis (2002).  Japan Encyclopedia. Cambridge: Harvard University Press. 10-ISBN 0-674-01753-6; 13-ISBN 978-0-674-01753-5; OCLC 48943301
 Kerr, George H. and Mitsugu Sakihara. (2000).  Okinawa, the History of an Island People: The History of an Island People. Tokyo: Tuttle Publishing. 10-ISBN 0-8048-2087-2; 13-ISBN 978-0-8048-2087-5
 Smits, Gregory (1999).  Visions of Ryukyu: Identity and Ideology in Early-Modern Thought and Politics. Honolulu: University of Hawai'i Press. 10-ISBN 0-8248-2037-1; 13-ISBN 978-0-8248-2037-4; OCLC 39633631

Reyes de Chūzan
Reyes de Ryūkyū

Shō Hashi


La temporada 1996-97 de la Liga Nacional de Básquet de la Argentina, corresponde a la decimotercera edición de la máxima competencia argentina de clubes en dicho deporte. Se inició en septiembre de 1996 y finalizó el 27 de mayo de 1997 con el quinto partido de la serie final entre Boca Juniors e Independiente de General Pico en La Bombonerita de la ciudad de Buenos Aires, en donde se consagró campeón como local el equipo porteño, luego de ganar la serie final 4 a 1.

Posiciones finales

1: Olimpia (VT) y Peñarol sufrieron el descuento de un punto por resolución del Tribunal de Penas.2: Deportivo Roca y Estudiantes (O) sufrieron el descuento de dos puntos por resolución del Tribunal de Penas.

Final

{{Partido de baloncesto
| date       = 17 de mayo
| team1      = Boca Juniors
| score1     = 120
| score2     = 104
| team2      = Independiente (GP)
| place      = Estadio Luis Conde
| city       = Buenos Aires
| series     = Serie1 - 0
}}

Boca JuniorsCampeónPrimer título

 Plantel campeón

Byron Wilson
Jerome Mincy
Ariel Bernardini
Luis Villar
Sebastián Festa
Gabriel Fernández
Claudio Farabello
Gustavo Ismael Fernández
Diego Prego
Claudio Chiappero
Sebastián Acosta
Esteban Acosta
Fernando Oyarzún
Ariel EslavaDT:''' Julio Lamas

Véase también
Torneo Copa de Campeones 1997
Torneo Nacional de Ascenso 1996-97

Referencias
 LNB.com
 Adjweb
 LNB 1996-97 en web oficial

Liga Nacional de Básquet
Baloncesto en 1996
Baloncesto en 1997
Deporte en Argentina en 1996
Deporte en Argentina en 1997

Liga Nacional de Básquet 1996-97


Ada, yapısal, statik tipli, zorunlu, geniş spektrumlu ve nesne yönelimli bir üst düzey bilgisayar programlama dilidir. Pascal ve diğer dillerin genişletilmiş halidir. Gömülü design-by-contract (DbC), güçlü yazımı, açık eşzamanlı, senkronize mesaj geçişi, korunmuş objeli ve belirsiz bir dildir. Ada kod güvenliğini ve sürdürebilirliğini derleyicide hataları bularak geliştirdi.

Ada Fransız bilgisayar bilimcisi Jean Ichbiah ve ekibi tarafından Amerika Birleşik Devletleri Savunma Bakanlığı ile sözleşmeli olarak geliştirildi. Ordudaki çeşitli donanımları çalıştıracak ortak bir yazılım olarak düşünülmüştür. Temel alınan diller arasında ALGOL, Pascal ve PL/1 vardı ama C yoktu.

İngiliz şairi Lord Byron'ın 1834'te ilk bilgisayar makinesi sayılacak Charles Babbage'in analitik makinesini destekleyen kızı Lady Ada Lovelace (1815-1852)'ın ismini taşır. 95'te dinamik iletimi içeren nesne yönelimli programlama desteği dahil edildi.

Özellikler
Ada çok gelişmiş yazılım sistemlerinin gelişimi için oluşturulmuştur. Ada paketleri ayrı ayrı derlenebilir ve dahası, tutarlılık kontrolü için yürütme olmadan Ada paket tayini ayrı ayrı derlenebilir. Bu yürütme başlamadan önce kurulum safhasındaki problemlerin bulunmasına imkân sağlar. Derleme zamanındaki kontroller, farklı dillerdeki oluşabilecek fark edilmeyen hataları azaltmak için desteklendi.

Ada'nın özellikleri Güçlü yazımı, modüler programlama mekanikleri (paketler), paralel işleme (görev ve mesaj senkronizasyonu), hata işleme ve genel programlamayı kapsar.

Ada'nın sözdizimi, temel işlemleri gerçekleştirme yöntemlerinin yolunu en aza indirir ve İngilizce anahtar kelimelerini tercih eder (mesela "or else" ve "and then") veya sembolleri tercih eder ("||" ve "&&"). Ada basit "+", "-", "*","/" matematik operatörleri kullanır ancak diğer sembolleri kullanmaktan kaçınır. Kod blokları "declare","begin", "and", ve "end" ile sınırlıdır ve ancak döngülerle (if ... end if, loop ... end loop) birlikte kullanılır.

Ada çok geniş uygulamalar geliştirilmek için tasarlanmıştır. Ada'nın paketleri ayrı ayrı şekilde derlenebilir. Ada'nın paket özellikleri aynı zamanda tutarlılığı kontrol etmek için gerekli uygulamalar olmadan da derlenebilir. Bu da geliştirilen uygulamanın erken safhasında hatayı tespit etme imkânı sağlar.

Çok sayıda derleyici kontrolcüsü çalıştırılana kadar tespit edilemeyen hataları  tespit edebilmesi için gereken komutların projeye eklenmesi dışında kendisi hataları tespit edebilir. Güçlü yazımlara bağlılığı birçok sıradan kod hatalarını (yanlış parametre, dizi ihlalleri, geçersiz referanslar, eşleşmeyen tipler, vb.) derleme sırasında veya çalışma sırasında  tespit etmede yarar sağlar. Eşzamanlı çalışma dilin bir parçası olduğu için derleyeci bazı durumlarda potansiyel sorunları tespit edebilir.

Tarihçesi
1970'lerde Amerika Birleşik Devletleri Savunma Bakanlığı gömülü bilgisayar sistemlerinde farklı programlama dillerinin kullanılmasından endişelendi. Çoğu eski veya donanıma bağlı idi ve hiçbiri modüler programlamayı desteklemiyordu. 1975'te Yüksek Derece Dil Çalışma Grubu Amerika Birşelik Devletleri Savunma Bakanlığı ve Birleşik Krallık Savunma Bakanlığı gereksinimlerine uygun olan programlama dilini bulmak için veya oluşturmak için kuruldu. Birçok denemelerden sonra nihai programlama dili Ada olarak adlandırıldı. Bu tür projeler için kullanılan üst düzey programlama dillerinin toplam sayısı 1983'te 450'ye 1996'da 37'ye düştü. HOLFG Grubu Steelman dil gereksinimlerini oluşturdu. Bir programlama dilinin karşılaması gerektiğini düşündükleri gereksinimleri belirten bir dizi belge yayınlamışlardı. Mevcut olan birçok dil resmi olarak yeniden gözden geçirildi, ancak 1977'de takım hiçbir dilin gereksinimlerini karşılayamadıkları kanısına vardı. 1978 nisanında, kamu incelemesinden geçtikten sonra yeni bir programlama dili için tasarı talepleri belirtildi ve dört yazılımcı istenilen talepleri karşılamak için Kırmızı (Benjamin Brosgol liderliğinde Intermetrics) Yeşil (Jean Ichbiah liderliğinde CII Honeywell Bull) Mavi John Goodenough liderliğinde SofTech) ve Sarı (Jay Spitzen liderliğinde SRI International) isimleri verilen yazılımcılar işe alındı. Nisan 1978'de kamu denetiminden sonra, Kırmızı ve Yeşil tasarılar sonraki aşamaya geçti. Mayıs 1979'da Jean Ichbiah tarafından CII Honeywell Bull'da tasarlanan proje seçildi ve Ada ismi verildi. Ada dilinden sonra, bu teklif Ichibah ve ekibinin 1970 lerde geliştirdiği LIS dilinden etkilendi. Ada'nın ilk kitabı haziran 1979'da ACM SIGPLAN Notices'da yayınlandı. 10 aralık 1980'de (Ada Lovelace'in doğum günü) kitap askeri standartlarını karşıladığını onayladı ve Ada Lovelace'in doğum günü şerefine MIL-STD-1815 ismi verildi. 1981'de Tony Hoare Turing Ödülü konuşmasında Ada'yı aşırı karmaşık ve dolayısıyla güvenilmez olduğunu eleştirmek için fırsat kolladı. ancak sonrasında önsözünde  bu fikrinden geri adım attığını ve Ada için ders kitabı hazırladığı görüldü.
Ada yayınlandığı ilk zamanlarda programlama topluluğu tarafından büyük ilgi gördü. Dilin destekçileri sadece savunma ile alakalı işler değil, aynı zamanda genel programlama dili dünyasında baskın dil olabileceğini öngördüler. Ichbiah resmi olarak on yıl içerisinde sadece iki programlama dilinin varolacağını belirttli. Bunlar: Ada ve Lisp idi. İlk Ada derleyicileri geniş, karmaşık dili derlemede zorluk çekti ve hem derleme hem de çalışma performansı yavaş ve araçları ilkel olmaya yatkındı. Derleyici satıcıları emeklerinin çoğunu dilin uyum sağlama testlerini geçebilmek için harcadı. Bilgisayar korsanlarının 1975-1983 arası argo sözlüğü olan Jargon Dosyası Ada'nın girişinde "para ile bu tür bir onay verildiğinde tam olarak beklenebilecek şeydir; komite için geliştirildi... kullanımı zor ve tam bir felaket. Milyar dolardan fazla tamamen gereksiz bir iş... Ada Loverace... isminin sonradan kullanılmaya başlanmasıyla kesin olarak bembeyaz olurdu; onun hakkında söylenen en nazik şey, büyük olasılıkla genişliğinin içinden çıkmak için çığlık atan güzel bir küçük dil olduğudur."

Ada'nın doğrulanan ilk uygulaması NYU Ada/Ed translator idi. 11 Nisan 1989'da onaylandı. Bir takım ticari şirketler (Alsys, TeleSoft, DDC-I, Advanced Computer Techniques, Tartan Laboratories, TLD Systems, ve Verdix) Ada derleyicilerini ve geliştirme araçlarını önermeye başladılar.

1991'de Amerika Birleşik Devletleri Savunma Bakanlığı tüm yazılımlarında Ada'yı kullanma şartı getirmişti, ancak bu kurala genel istisnalar verilmişti. Savunma Bakanlığı DoD'un ticari kullanıma hazır olmasıyla 1997'de Ada'yı etkin bir şekilde kullanımdan kaldırdı. Benzer gereksinimler diğer NATO ülkelerinde de baş gösterdi: Komuta, kontrol ve diğer fonksiyonlar için Ada'ya gereksinim duyuldu. Aynı zamanda Ada; İsveç, Almanya ve Kanada için savunma ile ilgili uygulamalar yazılmak için tercih edildi.

80'li yılların sonu 90'ların başlarında Ada derleyicileri performanslarını arttırmışlardı ancak gerçek zamanlı programcıların alıştığı farklı görev modeli dahil Ada'nın tüm gücünü açığa çıkarmak için daha hâlâ engeller vardı. Ada'nın kritik güvenliği destekleyen özellikleri sayesinde günümüzde sadece askeri uygulamalarda değil aynı zamanda yazılım hatalarının ağır sonuçlar doğurabileceği havacılık, hava trafik kontrolü, Ariane 4, Ariane 5, Yapay uydu ve diğer uzay sistemleri, demiryolu ulaşımı, bankacılık uygulamaları için de kullanıldı. Mesela uçak bilgi yönetim sistemi, Fly-by-wire ve Boeing 777'deki sistem yazılımı Ada ile yazıldı. DDC-I danışmanları işbirliğinde Honeywell Air Transport Systems geliştirildi. Bu proje sivil veya askeri tartışmasız en iyi Ada projesiydi. Kanada Otomatik Hava Kontrol Sistemi 1 milyon Ada satır koduyla yazıldı. ileri seviye dağıtık hesaplama, dağınık veri tabanı, nesne yönelim içeriyordu. Ada aynı zamanda diğer hava trafik sistemleri için de kullanıldı, örneğin Birleşik Krallık gelecek nesil Geçici Gelecek Bölge Kontrol Araç Desteği (IFACTS) SPARK Ada ile tasarlandı ve uygulandı.

Standartlaşması
Dil 1983'te ANSI standartlarına uygun kabul edildi ve Fransızcaya çevrildi ardından İngilizce sürümünde herhangi bir değişikliğe uğramadan 1987'de ISO standartlarına kabul edildi. ANSI'in benimsemesi ile birlikte dilin bu versiyonu Ada 83 olarak bilindi, ancak ISO'nun da benimsemesi ardından Ada 87 olarak da anıldı.

Ada'nın ISO/ANSI standartlarına uygun olmasının ardından Şubat 1995'te Ada 95 yayınlandı. Ada 95 ilk ISO standartlarına uygun nesne yönelimli programlama dili olmuştu. Yeniden düzenlemelere yardım etmek ve gelecek onaylamalar için Amerika Birleşik Devletleri Hava Kuvvetleri GNAT derleyicinin geliştirilmesi adına yatırım yaptı. Günümüzde GNAT derleyicisi GNU Derleyici Koleksiyonu'nun bir parçası.

Çalışmalar Adanın teknik içeriğini geliştirmek ve güncellemek için devam edildi. Ada 95'e tekniksel düzenleme Ekim 2001 de yayınlandı ve önemli değişiklik  ISO/IEC 8652:1995/Amd 1:2007  9 Mart 2007'de yayınlandı. Stockholm'deki 2012 Ada-Avrupa konferansında Ada Kaynak Bağlantısı (ARA) ve Ada-Avrupa Ada dilinin son versiyonunu bitirdiklerini duyurdu.

Dil Yapısı
Ada  "if, then else, while, for" kontrol yapıları içeren ALGOL benzeri bir dil. Ancak, Ada aynı zamanda orijinal ALGOL 60'ta içermeyen tür tanımları, kayıtlar, işaretçiler, numaralandırılmış türler gibi bir sürü veri yapısı kolaylıkları ve soyutları içeren bir dildi. Bu yapılar aynı zamada Pascal'dan miras almış veya esinlenmiştir.

Ada'da "Merhaba Dünya"
Kod yazımında yaygın örneği olan Merhaba dünya programı: (Merhaba.adb)with Ada.Text_IO; use Ada.Text_IO;
procedure Merhaba is
begin
   Put_Line ("Merhaba Dünya!");
end Merhaba;Bu uygulama ücretsiz ve açık kaynak kodlu derleyici GNAT ile derlenebilir.gnatmake Merhaba.adb

Veri Tipleri
Ada'nın veri tipleri önceden tanımlanmış ilkel türlere bağlı değildir, ancak kullanıcılara kendi türlerini bildirmelerine izin verir. Bu bildiri, sırayla türün dahili temsiline değil, ulaşılması gereken hedefi açıklamaya dayanmaktadır. Bu da derleyicinin tür için uygun hafıza boyutunu belirlemeye olanak sağlar ve derleme veya çalışma sırasında tür tanımı ihlallerini (dizi ihlalleri, ara bellek taşmaları, tür tutarlılığını" kontrol eder. Ada bir dizi tarafından tanımlanmış sayısal türleri modül türleri, toplama türleri, (kayıtlar ve diziler) numaralandırılmış türleri destekler. Türsüz işaretçilerin kullanılmasına izin vermez. Dil tarafından özel türler görev türleri ve korunmuş türlerdir.

Örneğin, bir tarih böyle gösterilebilir: type Day_type   is range    1 ..   31;
type Month_type is range    1 ..   12;
type Year_type  is range 1800 .. 2100;
type Hours is mod 24;
type Weekday is (Monday, Tuesday, Wednesday, Thursday, Friday, Saturday, Sunday);

type Date is
   record
     Day   : Day_type;
     Month : Month_type;
     Year  : Year_type;
   end record;Türler, alt türlere bildirilerek işlenebilir:subtype Working_Hours is Hours range 0 .. 12;            -- Günde en fazla 12 saat çalışılır
subtype Working_Day is Weekday range Monday .. Friday;   -- Çalışılacak Gün sayısı

Work_Load: constant array(Working_Day) of Working_Hours  -- Veri Bildirilmiş
   := (Friday => 6, Monday => 4, others => 10);           -- başlatma ile çalışma saatleri için arama tablosuTürlerin sınırlı, soyut, özel vb. Değiştiricileri olabilir. Özel türler yalnızca erişilebilir ve sınırlı türler yalnızca onları tanımlayan paket kapsamında değiştirilebilir veya kopyalanabilir. Ada 95, türlerin nesne yönelimi için daha fazla özellik ekler

Kontrol Yapıları
Ada Yapısal programlama dilidir. Kontrol akışı standart ifadelerle yapılandırılmıştır. Tüm standart yapılar desteklenmiştir. Bu yüzden, "go to" komutu kullanımı nadiren ihtiyaç duyulmuştur. -- a b'ye eşit değilken döngüsü.
while a /= b loop
  Ada.Text_IO.Put_Line ("Waiting");
end loop;

if a > b then
  Ada.Text_IO.Put_Line ("Condition met");
else
  Ada.Text_IO.Put_Line ("Condition not met");
end if;

for i in 1 .. 10 loop
  Ada.Text_IO.Put ("Iteration: ");
  Ada.Text_IO.Put (i);
  Ada.Text_IO.Put_Line;
end loop;

loop
  a := a + 1;
  exit when a = 10;
end loop;

case i is
  when 0 => Ada.Text_IO.Put ("zero");
  when 1 => Ada.Text_IO.Put ("one");
  when 2 => Ada.Text_IO.Put ("two");
  -- durum ifadeleri tüm muhtemel durumları kapsamalıdır:

  when others => Ada.Text_IO.Put ("none of the above");
end case;

for aWeekday in Weekday'Range loop               -- loop over an enumeration
   Put_Line ( Weekday'Image(aWeekday) );         -- output string representation of an enumeration
   if aWeekday in Working_Day then               -- check of a subtype of an enumeration
      Put_Line ( " to work for " &
               Working_Hours'Image (Work_Load(aWeekday)) ); -- access into a lookup table
   end if;
end loop;
Packages, procedures and functions
Among the parts of an Ada program are packages, procedures and functions.

Example: Package specification (example.ads)

package Example is
     type Number is range 1 .. 11;
     procedure Print_and_Increment (j: in out Number);
end Example;
Package body (example.adb)

with Ada.Text_IO;
package body Example is

  i : Number := Number'First;

  procedure Print_and_Increment (j: in out Number) is

    function Next (k: in Number) return Number is
    begin
      return k + 1;
    end Next;

  begin
    Ada.Text_IO.Put_Line ( "The total is: " & Number'Image(j) );
    j := Next (j);
  end Print_and_Increment;

-- package initialization executed when the package is elaborated
begin
  while i < Number'Last loop
    Print_and_Increment (i);
  end loop;
end Example;Bu uygulama ücretsiz ve açık kaynak kodlu derleyici GNAT ile derlenebilir.gnatmake -z example.adb

Ayrıca Bakınız

 APSE – a specification for a programming environment to support software development in Ada
 Ravenscar profile – a subset of the Ada tasking features designed for safety-critical hard real-time computing
 SPARK (programming language) – a programming language consisting of a highly restricted subset of Ada, annotated with meta information describing desired component behavior and individual runtime requirements

Uluslararası Standartlar

 ISO/IEC 8652: Information technology—Programming languages—Ada
 ISO/IEC 15291: Information technology—Programming languages—Ada Semantic Interface Specification (ASIS)
 ISO/IEC 18009: Information technology—Programming languages—Ada: Conformity assessment of a language processor (ACATS)
 IEEE Standard 1003.5b-1996, the POSIX Ada binding
 Ada Language Mapping Specification, the CORBA interface description language (IDL) to Ada mapping

Ada (programlama dili)


El MS Zuiderdam es un crucero de la clase Vista, propiedad de la Holland America Line. Fue construido por Fincantieri en sus astilleros de Marghera, Italia. Es el primer barco de la clase Vista, llamada así por el gran uso de vidrio en su superestructura. Sus barcos gemelos son el MS Oosterdam, el MS Westerdam y el MS Noordam. los cuatro barcos son nombrados como los puntos cardinales.

Información técnica
El barco es impulsado por cinco generadores diésel y una turbina de gas. El Zuiderdam fue el primer barco de la Holland America Line en utilizar el sistema de propulsión CODAG, una turbina de GE LM2500 o propulsores de ABB Azipod.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial del Zuiderdam

Clase Vista
Barcos de 2002

MS Zuiderdam


An Trigonidium turbinatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Trigonidium turbinatum in nahilalakip ha genus nga Trigonidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trigonidium (Orchidaceae)

Trigonidium turbinatum


IX Corps was a corps-sized formation of the British Army that existed during the First and the Second World Wars.

First World War
The IX Corps was formed in England in 1915 in readiness to make a new landing at Suvla during the Battle of Gallipoli. Headquarters was formed at the Tower of London. Command of the corps was given to Lieutenant-General Sir Frederick Stopford. His handling of the corps during the August offensive, the Battle of Sari Bair warranted his replacement after only nine days with Lieutenant-General Julian Byng.

During the Gallipoli campaign the corps comprised the following divisions:
 10th (Irish) Division
 11th (Northern) Division
 13th (Western) Division
 53rd (Welsh) Division
 54th (East Anglian) Division
 2nd Mounted Division
 IX Corps Signals was provided by London District Signals, Royal Engineers

Following the British evacuation of Gallipoli, the corps was moved to France in 1916, where it was commanded by Alexander Hamilton-Gordon until he was relieved in 1918.

In April 1918 the corps was allotted those divisions which had suffered severe casualties in the fighting during the Operation Michael the First Battle of the Somme (1918) and the Battle of the Lys,
 8th Division
 19th (Western) Division
 21st Division
 25th Division
 50th (Northumbrian) Division

These divisions were moved south to a quiet sector to reform. This sector was the unlucky target of the next German offensive, the Third Battle of the Aisne in May–June 1918, causing further losses to IX Corps. General Denis Duchêne, commander of the French Sixth Army, had deployed IX Corps (five divisions) too far forward, on the Chemin des Dames ridge, which had been gained at such cost in the Second Battle of the Aisne the previous year.  (The French Commander-in-Chief Philippe Pétain and the Army Group Commander Franchet d'Esperey would have preferred the ridge to be lightly held and the main defence to be a battle zone between it and the River Aisne).

In September 1918 the following divisions joined the corps:
 6th Infantry Division
At the time of the Armistice the IX Corps was part of the Fourth Army.

Second World War
Disbanded in 1919 after the First World War, IX Corps was reformed during the Second World War in Britain in April 1941, under the command of Lieutenant-General Ridley Pakenham-Walsh. The 59th (Staffordshire) Infantry Division and the Durham and North Riding County Division transferred to IX Corps from X Corps on 9 April 1941, which suggests this is the date the IX Corps became effective. The Northumberland County Division joined IX Corps the following day.

The 15th (Scottish) Infantry Division was transferred to the corps, commanded by Lieutenant-General Edwin Morris, on 21 November 1941. On 30 November, both of the county divisions were disbanded, and on 1 December 1941, the corps was renamed IX Corps District. The 15th Division left the IX Corps District on 28 September 1942, to transfer to Northumbrian District, suggesting the corps temporarily ceased to be operational on this date.

IX Corps, now commanded by Lieutenant-General John Crocker, was sent to take part in the Tunisian Campaign in the British First Army (Lieutenant-General Kenneth Anderson). The IX Corps headquarters, with Brigadier Gordon MacMillan as its chief of staff, landed in and opened as the reserve for the Allied 18th Army Group on 24 March 1943. The 6th Armoured Division transferred to the corps from V Corps on 12 March 1943. The corps also took command of the US 34th Infantry Division and the 128th Infantry Brigade Group, part of the 46th Infantry Division and commenced an attack on Pinchon-Fondouk on the southern flank of the First Army.

For the final offensive in North Africa several veteran formations from the Eighth Army (General Sir Bernard Montgomery) arrived to reinforce the IX Corps, which was to play a leading role in the final offensive. The British 7th Armoured Division, from the Eighth Army, joined IX Corps on 30 April. The 4th Indian Infantry Division, also from the Eighth Army, joined on 30 April, followed by the 201st Guards Brigade, with the 4th Infantry Division joining on 3 May. This gave IX Corps, now commanded by Lieutenant-General Brian Horrocks (replacing Crocker who had been injured by a PIAT in a training incident), two armoured divisions and two infantry divisions. The final assault commenced on 5 May with the two infantry divisions forcing the Medjez-el-Bab gap, through which the two armoured divisions passed through to bring about the eventual surrender of the Axis forces on 13 May 1943.

With the surrender of almost 250,000 Axis soldiers in North Africa, the 7th Armoured Division transferred to V Corps on 18 May 1943, the 4th Infantry Division following it four days later, and the 6th Armoured Division (with the attached 201st Guards Brigade) on 26 May. IX Corps, with no commander after Horrocks returned to X Corps and as Crocker was still injured, was disbanded on 31 May 1943.

General Officers Commanding
First World War commanders included:
 Lieutenant-General Sir Frederick Stopford (17 June 1915–16 August 1915)
 Major-General Beauvoir De Lisle (temporary) (16–24 August 1915)
 Lieutenant-General Sir Julian Byng (24 August 1915 – 8 February 1916)
 Lieutenant-General Sir Francis Davies (8 February – 20 June 1916)
 Lieutenant-General Alexander Hamilton-Gordon (20 June 1916 – 16 July 1918)
 Major-General Sir Robert Whigham (temporary) (16 July – 22 July 1918)
 Major-General Harold Higginson (temporary) (22 July – 30 July 1918)
 Lieutenant-General Sir Alexander Hamilton-Gordon (30 July – 10 September 1918)
 Major-General Peter Strickland (temporary) (10 September – 13 September 1918)
 Lieutenant-General Walter Braithwaite (from 13 September 1918)

Second World War commanders included:
 Lieutenant-General Ridley Pakenham-Walsh (7 June 1941 – 17 November 1941)
 Lieutenant-General Edwin Morris (18 November 1941 – 31 January 1942)
 Lieutenant-General Francis Nosworthy (1 February 1942–11 September 1942)
 Lieutenant-General John Crocker (12 September 1942 – 29 April 1943)
 Lieutenant-General Brian Horrocks (29 April 1943–3 June 1943)

Notes

References
 Maj A.F. Becke, History of the Great War: Order of Battle of Divisions, Part 4: The Army Council, GHQs, Armies, and Corps 1914–1918, London: HM Stationery Office, 1944/Uckfield: Naval & Military Press, 2007, .

 Cliff Lord & Graham Watson, Royal Corps of Signals: Unit Histories of the Corps (1920–2001) and its Antecedents, Solihull: Helion, 2003, .
 Harris, J. P. Douglas Haig and the First World War. Cambridge, Cambridge University Press, 2008.
 JPS Cigarette card series, Army, Corps and Divisional Signs 1914–1918, John Player and sons, 1920s.

Online sources
 Army Commands at Colin Mackie's website
 British Military History
 First World War Biographies
 Liddell Hart Centre for Military Archives
 The Long, Long Trail
 Royal Munster Fusiliers website

British field corps
Corps of the British Army in World War I
Corps of the British Army in World War II
Military units and formations of the British Empire in World War II

IX Corps (United Kingdom)


Brandon Paak Anderson, bedst kendt under sit kunstnernavn Anderson .Paak, (født 8. februar 1986 i Oxnard, Californien, USA) er en amerikansk sanger, rapper, sangskriver, trommeslager og producer. Anderson .Paak debuterede under kunstnernavnet BreezyLoveJoy med albummet O.B.E Vol. 1 i 2012 efterfulgt af albummene Venice i 2014, Malibu i 2016, Oxnard i 2018 og Ventura i 2019 under sit nuværende kunstnernavn, 'Anderson .Paak'.

Efter at have medvirket på Dr Dre's Compton album i 2015 annoncerede Dr Dre via twitter, at hans pladeselskab Aftermath havde indgået en pladekontrakt med Anderson .Paak

Det første album til at blive udgivet via Aftermath Entertainment blev lanceret 16. november 2018 under navnet Oxnard med prominente gæstemedvirkende som Kendrick Lamar, Q-Tip, Snoop Dogg og andre.

Året efter i 2019 udgav Anderson .Paak albummet Ventura med produktione af bl.a The Alchemist og Pharell Williams mens Dr. Dre er nævnt som en af mixerne på albummet.

Udgivelser med andre musikere
I 2015 udgav Anderson .Paak sammen med Knxwledge singlen Suede, som året efter resulterede i udgivelsen af pladen Yes Lawd! under gruppenavnet NxWorries.

Diskografi

Singler og EP'er udgivet af Anderson .Paak

Studio albums udgivet af Anderson .Paak

Kollaborationer

Referencer

Eksterne henvisninger

 http://www.allmusic.com/artist/anderson-paak-mn0003274605

Rappere fra USA
Trommeslagere fra USA
Sangskrivere fra USA
Sangere fra USA
Personer fra Californien

Anderson Paak


ජීර්ණ පද්ධතිය උත්තර ආමාශ ආන්ත්‍රික පථය

උත්තර ආමාශ ආන්ත්‍රික පථය සමන්විත වන්නේ මුඛය, ග්‍රසනිකව,අන්තස්‍රෝතය සහ ආමාශයෙනි.
-	මුඛයෙහි ඇති මෞත ශ්ලේශ්මලයේ ඛේඨ ග්‍රන්ථ දිව සහ දත් සදහා සිදුරැ පිහිටා ඇත.
-	මුඛයට ඇතුල් විසින් ග්‍රසනිකො පිහිටා ඇති අතර එය හිම් මාංශමය බටයක් වන අන්නස්‍රෝතය සමග සම්බන්ධ වී ඇත.
-	බඩවැලේ සංකෝචනය සහ විස්තරනය
මෙම පෙෂි සංකෝචනය එමගින් ආහාර අන්ස්‍රෝණයේ පහලට තල්ලු කරන අතර මෙම යටතේ මත පපුව ඔස්සේ පැති මහා ප්‍රාචරය විනිවිද ගොස් ආමාශය දක්වා පැතිර යයි.

කැබලි ලිපි

ජීර්ණ පද්ධතිය උත්තර ආමාශ ආන්ත්‍රික පථය


Donald John "Don" Trump Jr. (født 31. december 1977) er en amerikansk forretningsmand og tidligere reality-TV-personlighed. Han er det ældste barn af ejendomsudvikler og USA's tidligere præsident, Donald Trump, og hans første hustru, den tjekkiske model Ivana Trump. Han arbejder sammen med sin bror Eric, som forvaltere af The Trump Organization. Efter mange års erfaring som virksomhedens Executive VP i en administratorrolle, driver Donald Jr. og hans bror virksomheden, mens deres far sidder i præsidentembedet i USA.

Eksterne links

 New York Times: "Et Navn At Han Kan Bygge Videre På"

Tysk-amerikanere
The Trump Organization

Donald Trump Jr.


Gaín Pañan e a Origem da Pupunheira é um curta-metragem de animação tradicional em 35 mm com temática indígena brasileira, que narra a lenda da origem da pupunheira —  árvore nativa da Floresta Amazônica, segundo a mitologia dos Desana. Os personagens e cenários foram baseados em desenhos do artista indígena Feliciano Lana, reunidos em sua aldeia no noroeste do Amazonas pela pesquisadora e antropóloga Berta Gleizer Ribeiro.

O projeto do filme foi iniciado em maio de 1994, e elaborado para fazer parte de uma série de desenhos animados baseados nas lendas que foram publicadas em um livro escrito por índígenas da etnia desana, sendo realizado posteriormente pelo Laboratório de Animação da UFRJ —  contando inicialmente com uma equipe de oito pessoas e cerca de 30 colaboradores na etapa final de produção. O evento do seu lançamento foi realizado em outubro de 1995 no auditório da Escola de Comunicação da UFRJ, juntamente com a exposição relativa ao projeto de produção do filme. Assim sendo, o curta é considerado a primeira produção em animação de caráter essencialmente etnográfico realizada no Brasil por uma universidade pública, a Universidade Federal do Rio de Janeiro (UFRJ).

Antecedentes

Durante um trabalho de campo, realizado em 1978 para estudar o trançado indígena na região do Alto Rio Negro, a antropóloga Berta Gleizer Ribeiro foi apresentada a Luiz Gomes Lana, membro do povo Desana, e tem conhecimento do seu interesse em produzir uma publicação com os mitos narrados por seu pai, Firmiano Arantes Lana, para que estes não caíssem no esquecimento. Assim, Berta Ribeiro trabalhou nessa comunidade com Luiz Lana e seu pai, contribuindo para a elaboração de um livro de narrativas.

Dois anos depois, em 1980, seria lançado oficialmente o primeiro livro de autoria indígena no Brasil — e que seria referência para outros autores indígenas —, Antes o Mundo Não Existia, de Umusĩ Pãrõkumu (Firmiano Arantes Lana) e Tõrãmʉ̃ Kẽhíri (Luiz Gomes Lana).

Já em 1994, Berta Ribeiro participa da formulação conceitual de um projeto de curtas de animação que seriam integrantes de uma trilogia chamada Mito e Morte no Amazonas, baseada em mitos da etnia Desana. A série seria composta pelos filmes: Gaín Pañan e a Origem da Pupunheira, Bali Bó e O Começo Antes do Começo. Dos três, apenas o primeiro foi concretizado.

A animação foi baseada em Gãĩpayã e a Origem da Pupunha, descrita segundo a mitologia desana no livro Antes o Mundo Não Existia, que consiste na lenda da origem da pupunheira, árvore da Floresta Amazônica. A concepção estética do filme, dos personagens aos cenários, foi inspirada em desenhos do artista indígena Feliciano Lana — primo de Luiz Lana —, e que faleceu em 2020 aos 83 anos, vítima da Covid-19.

Sinopse
O curta Gaín Pañan e a Origem da Pupunheira, que relata em forma de animação,

Produção

A Escola de Comunicação (ECO) e o Centro de Filosofia e Ciências Humanas (CFCH) da UFRJ, concederam apoio à produção do curta de animação. O projeto foi financiado pela EMBRATEL, através de convênio firmado com a Fundação Universitária José Bonifácio (FUJB), que também apoiou a viabilização dos eventos correlatos — o lançamento do filme, exposição e a preparação do making off. O trabalho de filmagem e finalização ficou a cargo do coprodutor, o Centro Técnico Audiovisual (CTAv/FUNARTE).

Coordenado na época pelo professor Luiz Fernando Perazzo, o antigo Laboratório de Animação da Central de Produção Multimídia (CPM) da Escola de Comunicação da Universidade Federal do Rio de Janeiro (ECO/UFRJ) produziu o filme — com a participação efetiva de professores, alunos de graduação e de animadores contratados em todas as fases do planejamento e desenvolvimento do projeto da animação, que consistiu também o storyboard, montagem das cenas, criação das cores das tintas para pintura e a sonorização.

Foram feitas duas versões da película: uma, narrada em português pelo radialista Fernando Mansur (apresentada com legendas em inglês e em francês) e outra, narrada na língua desana pelo líder indígena Álvaro Tukano (com legendas em português e em inglês).

O curta de animação foi elaborado na técnica de acetato, com duração de 9 minutos e 36 segundos. A equipe de animadores e artefinalistas produziu e artefinalizou — do traço, xerox, limpeza, pintura e conferência dos originais — o montante de 3800 desenhos e 64 cenários, distribuídos entre 108 planos. A produção total do projeto, da concepção à finalização, durou cerca de um ano e três meses de trabalho.

Trilha sonora

A pesquisa da sonoridade musical desana e a direção musical do curta ficaram a cargo da musicista Tina Pereira, falecida em 2008, que ministrou workshops com a equipe de animação para a construção artesanal dos instrumentos musicais — feitos de materiais reutilizados/recicláveis e utilizados exclusivamente no projeto — como também realizou ensaios técnicos para a criação conjunta da composição musical e dos ruídos do filme.

A trilha sonora e a sonoplastia foram executadas e gravadas, posteriormente, em um estúdio profissional por componentes da equipe de animadores.

Mostras e festivais
O filme foi apresentado nos seguintes eventos:
 Festival de Brasília do Cinema Brasileiro (1995).
 Anima Mundi (1996).
 Visões da Amazônia: Mostra de Cinema e Vídeo (1999), no CCBB RJ.

Audiovisual

O curta de animação encontra-se sob salvaguarda de acervo — no formato de fita VHS — nas seguintes instituições:
 Memorial Darcy Ribeiro (Beijódromo), na Universidade de Brasília, Distrito Federal. (Incluindo no acervo, a fita VHS do making off do filme).
 Casa de Oswaldo Cruz (COC): Acervo bibliográfico, na Fundação Oswaldo Cruz (FIOCRUZ), Rio de Janeiro.
 BFI National Archive, do British Film Institute (BFI), Reino Unido.

Créditos e equipe
Segundo as informações contidas no folheto do Laboratório de Animação CPM/ECO/UFRJ relativo ao filme, os créditos e a equipe técnica foram os seguintes:

 Direção, Produção Executiva e Roteiro Adaptado para Animação: Luiz Fernando Perazzo.
 Argumento e Roteiro Original: Lúcia Ferreira Reis.
 Montagem: Amauri Alves.
 Cenários: Edson dos Santos.
 Direção de Fotografia: Marcelo Marsillac.
 Assistente de Direção: Leonardo Boechat.
 Direção Musical: Tina Pereira.
 Narração:
Português: Fernando Mansur.
Desana: Álvaro Tukano.

 Animadores e Artefinalistas: Aline Coelho, Eduardo Bordoni, Ivana Grebs, Leonardo Boechat, Manuel Magalhães, Otávio Leborato Guerra, Patrícia Amorim, Paula Corrêa, Renan de Moraes e Renata Quevedo.
 Artefinalistas: André Lacaz, Aline Girão, Andrea Durso, Andréia Brunstein, Cláudia Bezerra, Cristiane Azevedo, Edson dos Santos, Eva Sacramento, Fabiane Mandarino, Francisco das Chagas Barbosa da Costa, Jerry dos Santos Silva, José Roberto Machado, Luiz Fernando Perazzo, Marcela Boechat, Marcelo Veiga Penna, Maria Lúcia Pêgo, Marina Pantoja Boechat, Mary Braga, Moana Mavall, Regina Tavares Pereira, Sérgio Campante e Tatiana Teixeira.
 Música e Sonoplastia: Aline Coelho, Aline Girão, Andrea Durso, Andréia Brunstein, Leonardo Boechat, Luiz Fernando Perazzo, Manoel Magalhães, Marcela Boechat, Marcelo Veiga Penna, Marina Pantoja Boechat, Patrícia Amorim, Paula Corrêa, Regina Tavares Pereira, Renata Quevedo, Sérgio Campante e Tina Pereira.
 Roteiro e Direção do Making off: Ronaldo German.
 Truca: Ana Rita Nemer, Joaquim Eufrasino, Marcelo Marsillac e Sérgio Arena.
 Mixagem: Roberto Leite.
 Trancrição Magnética: Júlio Amaro e Gilson Rodrigues.
 Sala de Máquinas: Jorge Nascimento.

Ver também
 Mitografia
 Mito fundador
 Cosmogonia
 Tucanos
 Línguas tucanas
 Identidade cultural
 Cultura indígena
 Filme etnográfico

Ligações externas
 Escola de Comunicação (ECO) da UFRJ
 Central de Produção Multimídia (CPM) da Escola de Comunicação da UFRJ
 Fundação Darcy Ribeiro
 Casa de Oswaldo Cruz (COC)
 Instituto Socioambiental (ISA)

Cultura indígena
Curtas-metragens da década de 1990
Curtas-metragens de 1995
Curtas-metragens de animação do Brasil
Curtas-metragens em língua portuguesa
Filmes baseados em lendas
Filmes baseados em livros de não ficção
Filmes baseados em livros
Filmes baseados em obras de autores do Brasil
Filmes com criaturas lendárias
Filmes em língua portuguesa
Filmes sobre povos indígenas
Filmes sobre povos nativos do Brasil
Humanoides míticos
Lendas do Brasil
Mitografia
Universidade Federal do Rio de Janeiro

Gaín Pañan e a Origem da Pupunheira


O planetă numită anticipație este o colecție de povestiri e editată de Dan Merișca și Alexandru Mironov.  A apărut în 1985 la Editura Junimea.

Cuprins
 "Să vorbim pe limba Pămîntului", eseu de Alexandru Mironov
 "War-game", ficțiune scurtă de Dan Ursuleanu
 "Obiecte", ficțiune scurtă de Dănuț Ungureanu
 "Labirintul", ficțiune scurtă de Marius Stătescu (1977)
 "Lasă-mă să-mi pun ochelarii", ficțiune scurtă de Sorin Sighișanu
 "Contratimp", ficțiune scurtă de Cicerone Sbanțu
 "Incidentul", ficțiune scurtă de Gheorghe Păun
 "Ultima întoarcere", ficțiune scurtă de Ioan Popa
 "Revelația", ficțiune scurtă de Ovidiu Pecican
 "Insula de hârtie", ficțiune scurtă de Alexandru Pecican
 "Androidul și prințesa", ficțiune scurtă de Mircea Opriță
 "Kiai", ficțiune scurtă de Leonard Oprea
 "Elegie pentru o epavă cibernetică", ficțiune scurtă de George Ceaușu și  Marina Nicolaev-Ungureanu
 "Antipoveste", ficțiune scurtă de Alexandru Mironov
 "Peripețiile unor pământeni în Exterrior", ficțiune scurtă de Lucian Merișca  (1981)
 "Prietenul", ficțiune scurtă de Dan Merișca
 "Rondul", ficțiune scurtă de Victor Martin
 "Fotografia", ficțiune scurtă de Gabriel Manolescu
 "Automatul de înghețată", ficțiune scurtă de Radu Honga
 "Circuit închis", ficțiune scurtă de Răzvan Haritonovici
 "Cântecul Libelungilor", ficțiune scurtă de Mihail Grămescu
 "Mușuroiul de furnici ", ficțiune scurtă de Mircea Liviu Goga
 "Pescărușii", ficțiune scurtă de Silviu Genescu
 "Ochiul de sticlă", ficțiune scurtă de George Ceaușu
 "Ultima misiune a locotenentului Alf", ficțiune scurtă de Aurel Cărășel
 "Discursul", ficțiune scurtă de Voicu Bugariu
 "Penelopa", ficțiune scurtă de Ovidiu Bufnilă

Note

Legături externe
O planetă numită anticipație la isfdb.org

Vezi și
Lista cărților științifico-fantastice publicate în România
Lista colecțiilor de povestiri științifico-fantastice românești
1985 în literatură
Cărți din 1985
Colecții de povestiri științifico-fantastice
Povestiri de Ovidiu Bufnilă
Povestiri de Aurel Cărășel
Povestiri de Silviu Genescu
Povestiri de Victor Martin
Povestiri de Mihail Grămescu
Povestiri de Ioan Popa
1985 în științifico-fantastic

O planetă numită anticipație


As eleições estaduais em Pernambuco em 1965 ocorreram em 6 de junho para preencher uma cadeira de deputado federal aberta com a cassação de Francisco Julião. No presente caso, a eleição de apenas um deputado federal foi regida pelo princípio do voto majoritário.

Resultado da eleição para deputado federal
Conforme o Tribunal Superior Eleitoral, foram apurados 316.511 votos nominais (84,95%), 25.376 votos em branco (6,81%) e 30.717 votos nulos (8,24%), resultando no comparecimento de 372.604 eleitores. Somando este número (47,49%) às 503.843 abstenções (52,51%), os eleitores de Pernambuco chegam a 876.447 inscritos.

Coligação UDN-PSD

Coligação PTB-PSP

Pernambuco
1965

Eleições estaduais em Pernambuco em 1965


محافظة النجف إحدى محافظات الفرات الأوسط والعراق الثماني عشر، مركزها مدينة النجف وهي محافظة ذات طابع ديني وتاريخي كبير وذلك لوجود الكثير من المراقد الإسلامية الشيعية ومنطقة وادي السلام ومسجد الكوفة. وفيها أكبر مقبرة في العالم وهي مقبرة وادي السلام ويجتمع ستة ملايين قبر فيها وهي من أقدم المقابر في التأريخ وتبلغ مساحتها 10كيلو متر مربع.

يبلغ تعداد سكان المحافظة 1,471,592 نسمة حسب إحصاء 2018م.

تعريف
بالنسبة للشيعة الإثنا عشرية هي محافظة مقدسة وباب علوم آل البيت حيث فيها مرقد الإمام علي وفيها المراجع الدينية للشيعة والحوزة العلمية.

الموقع
النجف أحد المحافظات في وسط العراق تقع على حافة الهضبة الغربية من العراق جنوب غرب العاصمة بغداد وتبعد عنها بحوالي 161 كم. وترتفع المدينة 70 م فوق مستوى سطح البحر يحدها من الشمال والشمال الشرقي مدينة كربلاء التي تبعد عنها نحو 80 كم ومن الجنوب والغرب منخفض بحر النجف.

التأسيس
إن النجف اليوم هي منطقة «نجف الكوفة» (تمييزاً لها عن نجف الحيرة) وهي بلدة عربية كانت قديماً مصيفاً للمناذرة (ملوك الحيرة)، وكانت قبل الفتح الإسلامي تنتشر فيها الأديرة المسيحية، وتمصرت البلدة واتسع نطاقها وازدحم سكانها بفضل وجود قبر الإمام علي الذي أعطى للمدينة طابع الاحترام وأصبحت مركزاً للزعامة الدينية ومحطاً لأهل العلم والنجف اسم عربي معناه (المنجوف) جمعه نجاف (وهو المكان الذي لا يعلوه الماء) لأنها أرض عالية تشبه المسناة تصد الماء عما جاورها فهي كالنجد والسد، والنجف معناه التل، وسميت أيضاً بأسماء عديدة منها ما ورد في أحاديث أهل البيت، ومنها ما كان متعارفاً على ألسنتهم وهي: بانقيا، الجودي، الربوة، ظهر الكوفة، الغربي، اللسان، الطور، ومنها ما هو أكثر استعمالاً كالنجف والغري والمشهد، وروي أن النجف كان جبلاً عظيماً، وهو الذي قال ابن نوح فيه: (سآوي إلى جبل يعصمني من الماء) ثم انقطع قطعاً وصار رملاً دقيقاً بإرادة الله، وكان ذلك البحر يسمى (ني) ثم جف بعد ذلك فقيل (ني جف) وسمي نجفاً لأنه أخف على الألسن.

مستشفياتها
 مستشفى الصدر التعليمي (سابقاً مستشفى صدام) وتعتبر أهم مستشفيات المدينة
 مستشفى الزهراء التعليمي للولادة والأطفال
 مستشفى الحكيم العام
 مستشفى الأمير الأهلي
 مستشفى الغدير الأهلي
 مستشفى الفرات الأوسط
 مستشفى ابن بلال الأهلي
 مستشفى المناذرة العام
 مستشفى الإمام السجاد
 مستشفى الحيدرية العام
 المستشفى الميداني المتنقل
 المستشفى الألماني
 مستشفى الإمام علي (ع)
 بالإضافة إلى مراكز صحية منتشرة في الأقضية والنواحي.

أعلام النجف
النجف هي أرض الأنبياء والصالحين كما تشير إلى ذلك بعض الروايات الشيعية، كما سكن النجف العديد من العلماء والأدباء:
 خباب بن الأرت (ت سنة 37 هـ).
 سهل بن حنيف (ت سنة 38 هـ).
 خريم بن الأخرم (ت سنة 41 هـ).
 أبو موسى الاشعري (ت سنة 42 هـ).
 الأشعث بن قيس (ت سنة 42 هـ).
 المغيرة بن شعبة (ت سنة 50 هـ).
 سمرة بن جنادة (ت سنة 59 هـ).
 هانيء بن عروة (ت سنة 61 هـ).
 ميثم التمار (ت سنة 61 هـ).
 عبد الله بن يقطر (ت سنة 61 هـ).
 زيد بن الأرقم (ت سنة 68 هـ).
 عدي بن حاتم الطائي (ت سنة 68 هـ).
 جابر بن سمرة (ت سنة 74 هـ).
 كميل بن زياد (ت سنة 82 هـ).
 عبد الله بن أوفى (ت سنة 81 هـ).
 الشيخ الطوسي (ت سنة 460 هـ).
 السيد رضي الدين علي بن طاووس (ت سنة 664 هـ).
 جمال الدين بن طاووس (ت سنة 673 هـ).
 العلامة الحلي (ت سنة 726 هـ).

ومن أشهر شخصيات النجف في عصرنا الحاضر الشاعر محمد مهدي الجواهري والشاعر مصطفى جمال الدين والخطيب المعروف أحمد الوائلي وكذلك المطرب العراقي ياس خضر.

التقسيمات الإدارية

 قضاء النجف
 ناحية الحيدرية
 ناحية الشبكة
 ناحية الرضوية
 ناحية بانيقيا
 قضاء الكوفة
 ناحية العباسية
 ناحية الحرية
 قضاء المناذرة
 ناحية الحيرة
 ناحية القادسية
 قضاء المشخاب

السكان
أغلب سكان محافظة النجف من المهاجرين، فبعضهم هاجر إليها من أطرافها ونواحيها، بينما تسكن فيها كذلك عوائل من أصول غير عراقية من إيرانيين وهنود وباكستانيين وأفغان، وفي فترة الثمانينيات هاجر إليها الكثير من أبناء المحافظات الجنوبية الذين تضرروا بسبب الحرب العراقية الإيرانية كالبصرة والعمارة والناصرية.

الديانة
يدين جميع سكان محافظة النجف بالدين الإسلامي حسب المذهب الشيعي الإثنى عشري وذلك لوجود مرقد الإمام علي في المحافظة وهو الإمام الأول وخليفة رسول الله لدى الشيعة في العالم.

الجوامع والمساجد

تعتبر محافظة النجف من أهم محافظات العراق فهي محافظة مقدسة يوجد فيها مرقد الإمام علي بن أبي طالب ويوجد فيها أكثر من 974 جامع ومسجد وحسينية في جميع الأقضية والنواحي التابعة للمحافظة وتأتي ناحية الحيدرية بالمركز الأول من حيث عدد المساجد البالغ أكثر من 300 مسجد تليها المدينة القديمة والكوفة.

مسجد الهندي
وهو واحد من أقدم مساجد النجف يقع في المدينة القديمة قرب مرقد الإمام علي في محلة الحويش يعود تاريخ تأسيسه إلى أوائل القرن الثالث عشر الهجري في عصر الشيخ حسين نجف الكبير أسسه الحاج خان محمد، منذ تأسيسه اتخذه طلاب العلوم الدينية مركزا للدروس، يجتمع فيه أكثر أهل العلم، تعقد فيه عشرات الحلقات لفضلاء العصر.

مسجد عمران
وهو أحد مساجد النجف الأشرف وأيضا من مساجد العراق التاريخية يقع في مدينة النجف القديمة، يعود تاريخ تأسيسه إلى القرن الرابع عشر الهجري تأسس على يد عمران بن شاهين لذلك يسمى باسم مسجد عمران. والمسجد حاليا ضمن العتبة العلوية المقدسة ويؤدي إليه ثلاثة أبواب بابان صغيران أحدهما من رواق باب الطوسي قبال المقبرة الشيرازية والثاني مجاور للكبير وهو الثالث قبالة إيوان العلماء، ويحتوي مرقد العلامة شرف الدين واليزدي صاحب العروة الوثقى

مرقد ومسجد الشيخ الطوسي
وهو أحد مساجد العراق التاريخية وأيضا المكان الذي دفن فيه «الشيخ الطوسي» المعروف باسم «شيخ الطائفة» يقع المسجد بالقرب من مرقد الإمام علي بن أبي طالب في المدينة القديمة في محلة المشراق يبلغ مساحة المسجد حوالي 100م ويبلغ ارتفاعه 5 أمتار. يحوي المسجد مقبرة السادة آل بحر العلوم وفيه دفن جد الأسرة وآية الله السيد الحسين آل بحر العلوم

جامع الترك أو الأنصاري
يقع في محلة الحويش وهو دار العلامة الشيخ مرتضى الأنصاري

مسجد الجوهرجي

التعليم
النجف فيها جامعات عديدة منها جامعة الكوفة (4000 طالب) وجامعة الفرات الأوسط التقنية وجامعة جابر بن حيان الطبية و135 مدرسة ثانوية وسبعة مدارس مهنية (صناعية وفنية) وأربعة معاهد إعداد معلمين وزارة التربية قامت ببناء 20 مدرسة جديدة في النجف من 2004 إلى 2006.

المصادر
 موسوعة النجف الأشرف/جعفر الدجيلي/ ط1، سنة 1993 م بيروت.
 ثورة النجف / حسن الاسدي/ط1/سنة 1975 م بغداد.
 ماضي النجف وحاضرها ج1/ط1/سنة 1986.
 موسوعة العتبات المقدسة/قسم النجف/ج1/ط2/سنة 1987 م بيروت.

المراجع

النجف
الهلال الخصيب
تأسيسات سنة 1976 في العراق
دول وأقاليم أسست في 1975
نجف

محافظة النجف


Hærutoppur (fræðiheiti Lonicera x muscaviensis) er blendingur af geitblaðsætt á milli tegundanna vindtopps (L. morrowii) og heiðatopps (L. ruprechtiana).

Hann hefur lítið eitt verið reyndur á Íslandi.

Heimild

Geitblaðsætt

Hærutoppur


is a 2002 Japanese film written, edited and directed by Japanese director Takeshi Kitano. A highly stylized art film, Dolls is part of Kitano's non-crime film oeuvre, like 1991's A Scene at the Sea, and unlike most of his other films, he does not act in it. The film has been praised for its cinematography (Katsumi Yanagishima) and features costumes by Yohji Yamamoto.

Plot
The film features three primary sets of characters, each within their own distinct story:

 A young man (Matsumoto, played by Hidetoshi Nishijima) who rejects his engagement to his fiancée (Sawako, played by Miho Kanno) to marry the daughter of his company's president. When his former fiancée attempts suicide and ends up in a semi-catatonic state, he takes her out of the hospital and they run away.
 Another young man (Nukui, played by Tsutomu Takeshige) is obsessed with the pop-star Haruna (played by Kyoko Fukada); he blinds himself when she is involved in a disfiguring car accident.
 An aged yakuza (Hiro, played by Tatsuya Mihashi), who tries to meet a girlfriend from his youth (played by Chieko Matsubara).

These stories do have some incidental visual cross-over with each other in the film, but are mostly separate. The first story is the one on which the film centers. The film leads into it by opening with a performance of Bunraku theatre, and closes with a shot of dolls from the same. The performance is that of "The Courier for Hell" by Chikamatsu Monzaemon, and it alludes to themes that reappear later in the film. Because the rest of the film itself (as Kitano himself has said) can be treated as Bunraku in film form, the film is quite symbolic. In some cases, it is not clear whether a particular scene is meant to be taken literally. The film is also not in strict chronological order, but there is a strong visual emphasis on the changing of the seasons and the bonds of love over the progression of time (Matsumoto and Sawako spend most of the film physically connected by a red rope).

Cast
 Miho Kanno as Sawako
 Hidetoshi Nishijima as Matsumoto
 Tatsuya Mihashi as Hiro, the boss
 Kanji Tsuda as young Hiro
 Chieko Matsubara as Ryoko, the woman in the park
 Yūko Daike as young Ryoko
 Kyoko Fukada as Haruna Yamaguchi, the pop star
 Tsutomu Takeshige as Nukui, the fan
 Kayoko Kishimoto as Haruna's aunt
 Ren Osugi as Haruna's manager

Themes
The film and each of its vignettes revolve closely around the theme of death. It was Kitano's intent to show death as neither good nor bad but a relative event. In an interview, Kitano stated, "The reason why modern Japanese and Westerners loathe the notion of death so much is beyond me. There really is no reason to loathe death," adding, "How you perceive this film can considerably differ depending on the position where you stand."

Soundtrack

All compositions by Joe Hisaishi.

 "Sakura" − 4:40
 "Pure White" − 2:48
 "Mad" − 4:55
 "Feel" − 4:58
 "Dolls" − 4:09

Reception
The film received generally positive reviews. Dolls has an approval rating of 73% on review aggregator website Rotten Tomatoes, based on 41 reviews, and an average rating of 6.6/10. The website's critical consensus states: "Dolls doesn't offer easy answers, but for audiences attuned to its beguiling wavelength, writer-director Takeshi Kitano's work offers rich, distinctive rewards". Metacritic assigned the film a weighted average score of 71 out of 100, based on 16 critics, indicating "generaly favourable reviews".

Adaptations
A stage adaptation of the film was directed by Carrie Cracknell in 2009 for Hush Productions and the National Theatre of Scotland.

References

External links

2002 films
2002 romantic drama films
Films directed by Takeshi Kitano
Films scored by Joe Hisaishi
2000s Japanese-language films
Japanese romantic drama films
2000s Japanese films

Dolls (2002 film)


Vjekoslav (Luigi, Alois) Meichsner von Meichsenau (Monza, 9. lipnja 1847. – Zadar, 29. travnja 1916.) inženjer, graditelj, arhitekta koji je veći dio svog profesionalnoga života proveo u Šibeniku radeći na urbanom razvoju grada i infrastrukturnim objektima prometnog povezivanja Dalmacije i unutrašnjosti Hrvatske.
Njegovo najznačajnije inženjersko djelo je projekt i gradnja hidroelektrane izmjenične struje na rijeci Krki, te prvog u svijetu cjelovitog elektroenergetskog sustava izmjenične struje koji je uključivao proizvodnju u elektrani, prijenos dalekovodom i potrošnju kroz gradsku rasvjetu u Šibeniku. Sustav je proradio 28. kolovoza 1895. Danas se taj dan obilježava kao Dan Hrvatske elektroprivrede.

Biografija

Rođen je 9. lipnja 1847. u Monzi kraj Milana (tada Lombardijsko Venecijanska kraljevina u Austrijskoj carevini) od oca Carla Meichsnera von Meichsenau, visokog dužnosnika Austrijske carevine i majke Marije, rođene Ehrenthaler, kao peto od devetoro djece ugledne plemićke obitelji.

Osnovnu školu pohađa u Veroni. Maturirao je u Ginasio-Liceale di Santa Catarina u Veneciji. Studira na C.R. Universitatis Oenipotantae u Innsbrucku.

Kao mladi inženjer 1869. svoj prvi posao dobiva u direkciji Riječkog sektora gradnje željezničke pruge Karlovac – Rijeka. Živi u Rijeci gdje se oženio Matildom Lipovčić s kojom je 1872. imao sina Eugena. Poslije rane smrti supruge 1875. i privučen planiranim projektima Državnih Željeznica u Srednjoj Dalmaciji napušta Rijeku i s maloljetnim sinom Eugenom seli u Šibenik. U Šibeniku se inženjer Meichsner uklapa u društveni i javni život grada. Općinski je vijećnik i gradski nadmjernik (glavni arhitekta grada). Tu je nanovo formirao obitelj i 1883. se vjenčao Šibenčankom Amalijom Bane s kojom je imao još troje djece: Hektora 1884., Emu 1887. i Olgu 1889. S gradonačelnikom Šibenika Ante pl. Šupukom ima višegodišnju suradnju koja se pokazala vrlo uspješnom kroz realizaciju mnogih, za razvoj Šibenika, nužnih komunalnih i drugih projekata. Od 1881. počinje istraživati mogućnost uspostave električne rasvjete u Šibeniku gradnjom elektrane na Skradinskom Buku na rijeci Krki. Godine 1893. započinje s pripremom projekta, a gradnju počinje 1894. Gradnju i elektrifikaciju Šibenika završava 28. kolovoza 1895. Od 1895. do 1897. vodi poslove zajedničkog društva za proizvodnju i distribuciju električne energije koje je ustanovio s Ante pl. Šupukom.

Godine 1907. povlači se iz javnog života, seli u Zadar u svoju novu vilu na Brodaricama.  Godine 1910. umire mu supruga Amalija. Vjekoslav pl. Meichsner umro je u Zadru 29. travnja 1916. Sahranjen  je u obiteljskoj grobnici na groblju Sv. Ane u Šibeniku.

Urbani razvoj Šibenika
Kao gradski nadmjernik, glavni arhitekt grada u Šibeniku, znatno doprinosi urbanoj preobrazbi Šibenika. Popločava gradske ulice, gradi suvremeni gradski kanalizacijski sustav (1892.),  projektira i gradi javno kupalište (1881.),  kao i mnoge obiteljske kuće i palače za poznate Šibenčane. Gradi neke od najznačajnijih infrastrukturnih i javnih objekata koji će doprinijeti značajnom gospodarskom i kulturnom napretku Šibenika u drugoj polovici 19. stoljeća.
1878. i 1879.  gradi suvremeni vodovodni sustav koji će osim državnoj željeznici, koja je investirala ovaj projekt, dovesti sa Skradinskog Buka, prvi put u povijesti,  tekuću vodu gradu Šibeniku. Od 1881. do 1883. gradi pokrajinsku bolnicu paviljonskog tipa po projektu poznatog arhitekte bolnica Kuna Waidmanna.1881. mu je dodijeljena izrada projekta proširenja Šibenske luke – Porporele s pristupnim trgom. Projekt je bio temelj urbane preobrazbe grada, povezivanja novog lučkog trga sa novim centrom grada, današnjom "Poljanom" i prometnicom uz istočni gradski zid i novim gradskim perivojem (arhitektonski i građevno uobličeno 1895.). Nakon odobrenja projekta od strane Državnog Ministarstva pomorstva u Trstu i Državnog Ministarstva trgovine u Beču 1885. vodi radove na rekonstrukcije luke i formiranju pristupnog trga.
1885. i 1886. u vojnoj luci u uvali St. Pietro na Mandalini gradi vezove za Austrijsku Ratnu Mornaricu.
Od 1900. do srpnja 1905. rukovodi radovima na gradnji zgrade C.K. Okružnog Suda u Šibeniku, za koji je projekt uradio C.K. Dvorski Građevinski Ured u Beču.

Željeznica
Od 1869.  do 1874. kao mladi inženjer radi u Direkciji Riječkog sektora državnog poduzeća "General Bau-Unternehmung der Carstadt-Fiumaner Eisenbahn" - na tada velikom i strateški značajnom projektu željezničke pruge Karlovac – Rijeka. Godine 1877. Državno Poduzeć za Gradnju Dalmatinskih Željeznica (General Bauunternehmung der Dalmatinischen Staatsbahnen) postavlja ga na mjesto glavnog inženjera za gradnju željezničkih postaja i objekata na pruzi Siverić - Split i Perković - Šibenik. Godine 1879. u kanjonu Neretve na trasi nove željezničke pruge Mostar–Konjic gradi tunele i pružne zaštitne konstrukcije. Godine 1885. Austrijske državne željeznice (K.K. Österreichische Staatsbahnen) angažiraju ga na gradnji željezničkog kraka od Siverića do Knina, gdje gradi i objekt prvog Kninskog kolodvora.

Elektrana "Krka" (Jaruga I)
Početkom osamdesetih godina devetnaestoga stoljeća inženjer Meichsner, potaknut potencijalima rijeke Krke s kojima se susreo gradeći Šibenski vodovod, počinje razmatrati ideju o rasvjeti grada Šibenika instaliranjem hidroturbine povezane s dinamo mašinom uz vodopade na Krki. Istražujući mogućnosti realizacije svoje ideje suočava se s problemom prijenosa tada jedino poznate istosmjerne struje od buduće hidroelektrane na Skradinskom Buku do Šibenika. Tek 1885. na nacionalnoj tehničkoj izložbi u Budimpešti ima priliku vidjeti monofazni sinkroni generator izmjenične struje i prvi transformator koji je kao novo tehničko dostignuće predstavila firma Ganz. Stupa u vezu s konstruktorima, inženjerima Károlyjem Zipernowskim, Miksom Deriem i Ottom Blathyem koji u to doba razvijaju sustave na bazi izmjenične  struje. Oni su ga uvjerili da je prijenos električne energije na veće udaljenosti moguć jedino primjenom izmjenične struje.

S idejom o električnoj rasvjeti Šibenika upoznaje poduzetnog i ekonomski moćnog gradonačelnika Antu pl. Šupuka, koji prepoznaje trend elektrifikacije gradova Europe, a i vjeruje u Meichsnerove planove, te 1889. predlaže Općinskom upraviteljstvu Šibenika zamjenu gradske petrolejske rasvjete električnom, koristeći se energijom vodopada na rijeci Krki. Općinsko mu vijeće daje suglasnost 29. listopada 1889.Informacija objavljena u tadanjem stručnom tisku 1891. o uspješnom eksperimentu Oskara von Millera i Mikhaila Dobrovolskog kojim su proizvedenu izmjeničnu struju u hidroturbinom pogonjenom trofaznom generatoru u Lauffenu na Nekaru, uz primjenu sustava transformatora, transportirali do 176 km udaljenog paviljona međunarodne elektrotehničke izložbe u Frankfurtu, kod Meichsnera otklanja sve sumnje u uspeh projekta hidroelektrane na rijeci Krki i elektrifikacije Šibenika. Podršku ideji dobiva i od sina gradonačelnika kapetana Marka Šupuka, koji je osobno bio na izložbi u Frankfurtu.

Godine 1892. Meichsner kreće u realizaciju svog projekta. U rujnu kupuje terene na lijevoj obali Krke na kojima će kasnije podići objekt hidroelektrane s vodo zahvatom. Radi prve nacrte objekta buduće hidroelektrane i na temelju istih nacrta od Općinskih vlasti 7. listopada 1892. traži dozvolu "za gradnju u obrtne svrhe jedne nove kuće na Krki" i istu dobije 2. prosinca 1892.
Istodobno traži moguće partnere i suinvestitore. S Ante Šupukom 17. rujna 1892. sklapa predugovor o suradnji na projektu elektrifikacije Šibenika. S općinskim vlastima u Šibeniku razgovara o postavljanju gradske rasvjete o čemu 8. lipnja 1893. zaključuje predugovor. Koncem iste godine i gradu Zadru nudi rasvjetu strujom iz hidroelektrane na Krki.

Dana 27. svibnja 1893. Vjekoslav pl. Meichsner sklapa ugovor s tvrtkom Ganz iz Budimpešte (ovjeren kod bilježnika Istvana Gorgey-a u Budimpešti) o isporuci i montaži njihovog prototipa dvofaznog generatora i prateće opreme uključujući i hidroturbinu. U trenutku potpisivanja ugovora dvofazni generator po Teslinom patentu u Ganzu još je bio u fazi razvoja. Ispred firme Ganz ugovor je potpisao inženjer Ottó Bláthy, konstruktor kasnije isporučenog prototipa generatora pod radnim nazivom "A2".

S Ganzovim inženjerima razrađuje tehničke detalje ugradnje generatora u svoj objekt, kao i projekt dalekovoda od elektrane do Šibenika, raspored transformatora u gradu, te projekte mreže za gradsku rasvjetu. Bez njihove tehničke podrške ne bi bilo moguće privesti kraju projekte po kojima bi se izvodio cjeloviti sustav. Inženjer Meichsner veći je dio opreme naručio tijekom 1893. i 1894. Transformatore za gradsku mrežu, po patentu inženjera Károlya Zipernowskog, naručio je tek početkom 1895. kada ih je tvrtka Ganz i isporučila.
Pored općinske dozvole za gradnju, koju je dobio u prosincu 1892., bilo je potrebno od Kotarske uprave u Zadru dobiti i dozvolu za ustanovljenje obrtništva i korištenje vode rijeke Krke. Dana 1. svibnja 1893. upućuje molbu Kotarskom poglavarstvu u Zadru za ustanovljenje obrtništva za proizvodnju "munjave" i korištenje vode rijeke Krke za potrebe buduće hidroelektrane.
Nakon što su dvije komisije obišle lokaciju budućeg objekta elektrane i trasu dalekovoda, kotarsko poglavarstvo u Zadru 18. prosinca 1893. izdaje inženjeru Meichsneru "Rasudu" (Rješenje) kojim se dozvoljava "...korištenje vode rijeke Krke za ustanovljenje obrtništva za proizvodnju "munjave".
Na temelju ovog rješenja je 22. ožujka 1894., izdata i "industrijska koncesija" za korištenje vode rijeke Krke.

Gradnja sustava je počela gradnjom objekta elektrane 22. ožujka 1894. Inženjer Meichsner je na gradnji angažirao šibenske građevinske poduzetnike. Tvrtka Ganz je na gradnju poslala svoje inženjere Zorzenonea, Carcana i Zeriala koji su organizirali i nadgledali montažu generatora i ostale elektroopreme u objektu kao i radove na razvodnoj mreži u Šibeniku.
Gradnja elektrane zajedno s ukupnim sustavom, dalekovodom i gradskom mrežom trajala je sedamnaest mjeseci i završena je puštanjem gradske električne rasvjete u  Šibeniku 28. kolovoza 1895. Inženjer Meichsner je puštanje u rad sustava pratio iz svoje vile u Šibeniku putem telefonske linije koju je postavio na stupove dalekovoda.

Dana 26. veljače 1895. dok je još gradnja bila u toku Vjekoslav pl. Meichsner i Ante pl. Šupuk zamjenjuju prvobitni predugovor o suradnji na projektu od 17. rujna 1892. novim ugovorom o osnivanju društva za proizvodnju električne energije ("una societa di commercio in nome colletivo") ovjerenom kod bilježnika Gioconda Petrisa de Herrenstein-a u Šibeniku, ili danas – zajedničkog poduzeća, čije je izvorno ime bilo Supuk e Meichsner Prima concessionata centrale elettrica in Dalmazia "Krka".

Inženjer Meichsner vodi poslove poduzeća do 27. ožujka 1897. kada istupa iz Društva prodajom svog udjela i svih osobnih prava koja je stekao "Rasudom" Marku Šupuku, sinu svoga partnera, nakon čega Društvo mijenja ime u "Šupuk i Sin - Prva povlaštena električna centrala u Dalmaciji "Krka"". Pored ponuda električne rasvjete gradu Zadru 1892. i 1893. inženjer Meichsner je zajedno s firmom Ganz ponudio Trogiru i Splitu dalekovod i gradsku rasvjetu električnom energijom iz hidroelektrane "Krka". Početkom 1897. radi projekt gradske rasvjete Dubrovniku s hidroelektranom na rijeci Ombli.
Elektrana "Krka" kasnije "Jaruga 1" prestala je s radom s početkom Prvog svjetskog rata 1914., kada su Austro-ugarske vojne vlasti demontirale dalekovod i opremu u elektrani da bi iskoristili bakar u vojne svrhe.

Izvori

Literatura

Hrvatski arhitekti
Životopisi, Šibenik

Vjekoslav Meichsner


Arrieta es una localidad española y un concejo de la Comunidad Foral de Navarra perteneciente al municipio de Arce.

Está situado en la Merindad de Sangüesa, en la comarca de Auñamendi, y a 46 km de la capital de la comunidad, Pamplona. Su población en  fue de  habitantes (INE), su superficie es de  km² y su densidad de población de  hab/km².

Geografía física

Situación
La localidad de Arrieta está situada en la parte Norte del municipio de Arce a una altitud de 778  Su término concejil tiene una superficie de  km² y limita al norte con el concejo de Espinal en el municipio de Erro) y el municipio de Burguete; al este con los municipios de Garralda y Oroz-Betelu; al sur con el término de Imízcoz y al oeste con los concejos de Villanueva de Arce y Saragüeta.

Demografía

Evolución de la población

Véase también
 Arce
 Lista de concejos de Navarra

Referencias

Enlaces externos
 Datos del Concejo de Arrieta - Gobierno de Navarra - Información y datos de entidades locales de Navarra.

Concejos de Arce
Localidades de Arce

Arrieta (Navarra)


John Cox may refer to:

Arts and entertainment
John Howard (American actor) (1913–1995), American actor, birth name John R. Cox, Jr.
John Cox (director) (born 1935), English theatre director
John Cox (sound engineer) (1908–1972), English sound engineer
John Cox (special effects artist) (born 1959), Australian special effects artist
Jack E. Cox (1896–1960), or John J. Cox, an English cinematographer
John Rogers Cox (1915–1990), American painter

Military
Sir John Cox (Royal Navy officer, died 1672), English naval officer killed at the Battle of Solebay
Sir John William Cox (1821–1901), British Army general serving in Afghanistan and in the Crimea War, see List of British generals and brigadiers
Sir John Cox (Royal Navy officer, born 1928) (1928–2006), British Royal Navy admiral
John V. Cox (born 1930), United States Marine Corps naval aviator

Politics
John Cox (Virginia politician) (born 1944), American politician, member of the Virginia House of Delegates
John F. Cox (born 1955), American attorney, politician, and city manager
John H. Cox (born 1955), American businessman, radio host, and Republican gubernatorial candidate in California
John I. Cox (1855–1946), American politician, governor of Tennessee
John W. Cox Jr. (born 1947), American politician, Illinois lawyer, and former Congressman, Democrat
John W. Cox (Minnesota politician) (1888–1958), American politician and businessman
John R. Cox, American politician, candidate in the United States House of Representatives election in Alaska, 2010

Sports
Johnny Cox (born 1936), American basketball player
Chubby Cox (born 1955), American basketball player, full name John Arthur Cox III
John Cox (basketball, born 1981), Venezuelan-American basketball player
John Cox (cricketer) (1823–1866), Australian cricketer
John Cox (footballer) (1870–19??), England international footballer
Jack Cox (footballer) (1877–1955), British footballer and manager
John Cox (wrestler), British wrestler

Other
John B. Cox, British-Australian ornithologist
John Carrington Cox (born 1943), American professor and economist
John Charles Cox (1843–1919), English cleric and local historian
John Coates Cox, died 1816, doctor who tried to free Abdul Rahman Ibrahima Sori from slavery
John Cox (chess player) (born 1962), English chess player and chess author
John Cox (psychiatrist), British psychiatrist and President of the Royal College of Psychiatrists
John Cox (priest) (born 1940), Archdeacon of Sudbury
John Edmund Cox, English cleric and antiquarian
John Henry Cox (1750–1791), English explorer
John Mark Cox Jr., first African American to attend Rollins College, Florida
John Watson Cox (1902–1984), New Zealand lawyer and town planning administrator

See also
Jon Cox (born 1986), American soccer player
Jon Cox (politician), American politician from Utah
Jack Cox (disambiguation)
John Cocks (disambiguation)
Sir John Cox Bray (1842–1894), premier of South Australia
John Cox Dillman Engleheart (1784–1862), British miniature painter
John Cox Stevens (1785–1857), first Commodore of the New York Yacht Club
John Cocke (disambiguation)
John Coxe (disambiguation)

John Cox


Giovanni Simonetti (Rijeka, 22. prosinca 1817. – Venecija, 7. studenoga 1880.), poznat i kao Ivan Simonetti, bio je hrvatsko-talijanski slikar, najznačajniji riječki likovni umjetnik 19. stoljeća. Svoj je slikarski stil razvijao od klasicizma, preko bidermajera do romantizma, s uvijek prepoznatljivim venecijanskim koloritom. Od njegova ukupna opusa poznato je sedamdesetak slika, odnosno četrdesetak ulja na platnu.

Životopis i umjetničko djelovanje
Rođen je u Rijeci u obitelji obućara Girolama Simonettija i Ivane rođene Srok. Godine 1833. odlazi na Akademiju u Veneciji, pomognut stipendijom grada Rijeke. Završava je 1838. godine. Vraća se u Rijeku pa 1841. godine slika portret cara Franje I., a 1842. cara Ferdinanda II. Od 1842. do 1850. često putuje između Rijeke, Firence i Rima, a onda se nastanjuje u Veneciji.

Kopiju Tizianova Uznesenja Bogorodice za oltar crkve sv. Vida u Rijeci slika 1850. godine. Detalj Tizianove slike izrađuje i za glavni oltar crkve Marijina Uznesenja u Rijeci. Slika i originalne slike za razne riječke crkve: Bezgrešno začeće, Bogorodica od Cornara, Raspeće, Kristova glava, kao i portrete bana Ivana Mažuranića, biskupa Josipa Jurja Strossmayera, bana Josipa Jelačića, velikog župana Bartola Zmajića i njegove supruge Ane, obitelji Leard i Meynier.

Godine 1865. stupa u vezu s biskupom Strossmayerom i za nj tijekom godina, sklon renesansnom slikarstvu, nabavlja tridesetak slika starih majstora, restaurira ih u Veneciji i šalje u Hrvatsku, pridonoseći nastanku važne umjetničke zbirke.

Izvori

Životopisi, Rijeka
Hrvatski slikari

Giovanni Simonetti


Andriïvka (en , en , Andreïevka) est une commune urbaine de l'oblast de Donetsk, en Ukraine. Sa population s'élevait à   en 2021.

Références

Commune urbaine dans l'oblast de Donetsk

Andriïvka (raïon de Volnovakha)


CP/M (Control Program for Microcomputers) Intel 8080/85 ve Zilog Z80 işlemcili mikrobilgisayarlar için Digital Research şirketinin kurucusu Gary Kildall tarafından geliştirilmiş 8-bit işletim sistemi. CP/M, DOS olarak bilinen disk tabanlı işletim sistemlerinin atasıdır.

İşletim sistemleri
Digital Research
Durdurulan işletim sistemleri

CP/M


Pornochanchada () este numele dat unui gen de filme de comedie sexuală produse în Brazilia, gen care a fost popular începând cu sfârșitul anilor 1960, după popularitatea filmelor în genul commedia sexy all'italiana. În anii 1980, marcați de o disponibilitate largă a pornografiei hardcore prin casete video clandestine, genul a suferit un declin considerabil. Denumirea este formată din cuvintele porno și chanchada (comedie ușoară), așa cum combină comedia si erotismul.

Filme pornochanchada au fost produse masiv în cartierul central din São Paulo care a fost poreclit Boca do Lixo. Genul a fost de obicei considerat ca o parte din filmele cu buget redus produse acolo, cunoscute coletiv sub numele de Mouth of Garbage Cinema. Mai târziu, au fost realizate producții și la Rio de Janeiro, creând subgenul pornochanchada carioca  cu vedeta Alba Valeria la începutul anilor 1980.

Filmele au fost, în general, asemănătoare comediilor sexuale produse în alte țări (Italia, Germania, Spania, SUA, Argentina, Mexic etc.), dar au prezentat și unele particularități braziliene.

Vedete
Cele mai proeminente actrițe au fost Helena Ramos, Aldine Müller, Matilde Mastrangi, Sandra Brea, Nicole Puzzi, Monique lafond, Nádia Lippi, Patrícia Scalvi, Rossana Ghessa, zilda Mayo, Zaira Bueno, Kate Lyra, Vanessa Alves, Meire Vieira, Adele Fátima și Marta Anderson. După sfârșitul erei pornochanchada, aceste vedete au început să joace în telenovele și / sau în multe alte genuri cinematografice. Actori precum Vera Fischer și Sônia Braga au apărut, de asemenea, în filme pornochanchada. Cei mai populari actori au fost David Cardoso (prezentat ca simbol al machismo-ului brazilian, care a fost și regizor și proprietar al companiei de producție Dacar) și Nuno Leal Maia. Printre cei mai cunoscuți regizori ai genului au fost Ody Fraga, Tony Vieira și Jean Garret.

Influența politicii
În ciuda condițiilor de cenzură strictă în Brazilia în acea epocă datorită dictaturii militare din Brazilia, compania de film Embrafilme a fost în general dornică să sprijine producțiile pornochanchadas, pentru că nu erau critice față de guvern și nu descriau sexul explicit. Producătorii au devenit din ce în ce mai dependenți de pornochanchadas pentru a concura cu filme americane și pentru a garanta încasări imediate. Pe măsură ce succesul genului a crescut, termenul a început să fie aplicat fără discriminare diferitelor tipuri de filme care s-au axat pe relații sexuale. Unele adaptări ale lui Nelson Rodrigues au fost printre astfel de filme.

După încheierea regimului militar în 1985, au fost introduse măsuri represive asupra cinematografiei și televiziunii, marcând un final virtual pentru pornochanchada. Constituția braziliană din 1988 și încheierea ulterioară a Embrafilme de către guvernul Fernando Collor  în 1990, au marcat sfârșitul erei nudității și sexului ca mijloc de a atrage publicul larg în filmele braziliene. A adus la sfârșitul unei generații de regizori, scriitori și actori asociați începând cu anii 1960 cu mișcarea Cinema Novo, dintre care mulți erau implicați la un moment dat în filmele pornochanchadas.

Filme notabile

 A Árvore dos Sexos (regia Sílvio de Abreu, 1977)
 Histórias Que Nossas Babás Não Contavam (regia Oswaldo de Oliveira, 1979)
 The Virgin and the Macho Man (regia José Mojica Marins, 1974)

Vezi și
 Nuditate în film
 Commedia sexy all'italiana
 Porno bavarez
 Brazil: Cinema, Sex and the Generals

Bibliografie

Referințe

Sexualitate și societate
Genuri de filme
Filme de comedie
Cinematografia braziliană
Pages with unreviewed translations

Pornochanchada


Die Neumühle ist ein abgegangener Gemeindeteil der Gemeinde Thannhausen im früheren mittelfränkischen Landkreis Gunzenhausen. Heute liegt das Gebiet inmitten des Kleinen Brombachsees in der Gemeinde Pfofeld (Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen).

Lage
Die Neumühle lag am Brombach südöstlich von Absberg im Bereich des heutigen Kleinen Brombachsees und nordöstlich des heutigen Naturschutzgebietes "Halbinsel im Kleinen Brombachsee". Benachbarte, ebenfalls durch den Bau des Stausees abgegangene Mühlen waren die Scheermühle und die Öfeleinsmühle. An der Neumühle führte die Kreisstraße von Gunzenhausen nach Spalt vorbei; von der Kreisstraße zweigte bei der Mühle eine Straße ab, die über die Öfeleinsmühle nach Ramsberg verlief.

Geschichte
1310 wird die Mühle erstmals erwähnt, als am 25. Juli dieses Jahres Konradus/Chunrat von Absberg (1266–1329) mit Zustimmung seiner Ehefrau Elisabeth die "niwe mvl" (= Neumühle) "an der Pramach (= Brombach) niderthalbe der Schaere (= Scheermühle)" mitsamt dem Mühlenweiher an die Deutschordenskommende Ellingen verkaufte. Laut Ortsnamenforscher Robert Schuh könnte der schon im Erstbeleg von 1310 genannte Name "neue Mühle" darauf hindeuten, dass es sich um die jüngste der am Brombach gelegenen (und zur Gemeinde Thannhausen gehörenden) Mühlen handelte. 1412 ist als Deutschordensuntertan "Haincz der Newmulner an der Pranbach" genannt, der, von seiner Mühle "zu unbilliger Zeit" weggezogen, nach einem Schiedsspruch vom 13. Mai des gleichen Jahres in die Mühle zurückkehren musste.

An die Kommende Ellingen war die "Newmühl" spätestens seit dem frühen 17. Jahrhundert (Beleg von 1608) vogt- und gültbar; die Fraisch war nach einem Beleg von 1612 zwischen dem Deutschen Orden und dem markgräflich-ansbachischen Amt Gunzenhausen strittig. Für 1732 erfährt man, dass die Deutschordensmühle nach Absberg gepfarrt ist und der Zehnt der dortigen Pfarrei gehört; die Vogtei inner Ettern wird vom Deutschen Orden in Ellingen wahrgenommen, während die hohe Fraisch nunmehr eindeutig beim markgräflichen Oberamt Gunzenhausen liegt.

1792 wurde die Einöde mit dem Markgrafentum Ansbach preußisch. Am Ende des Heiligen Römischen Reichs ging sie mit dem ehemaligen Fürstentum Ansbach infolge des Reichsdeputationshauptschlusses 1806 an das neue Königreich Bayern über, wo sie im Landgericht/Rentamt Gunzenhausen ab 1808 dem Steuerdistrikt Absberg, ab 1811 der Ruralgemeinde Absberg und ab 1818 der Ruralgemeinde Thannhausen eingegliedert war.

1925 ging die Neumühle von Karl Vollmer auf die Familie Decker aus Hüttenbach über, die den Mahlbetrieb 1959 aufgab und die Mühle nur noch zur Schrotherstellung für die Landwirtschaft und zur Stromerzeugung für den Eigenbedarf nutzte, bis das Anwesen durch den Freistaat Bayern zum Bau des Kleinen Brombachsees in den 1970er/1980er Jahren aufgekauft wurde.

Einwohnerzahlen
 1818: 11 Einwohner
 1824: 9 Einwohner, 1 Anwesen
 1867: 9 Einwohner, 2 Gebäude
 1929: 7 Einwohner
 1950: 8 Einwohner, 1 Anwesen
 1961: 3 Einwohner, 1 Wohngebäude
 1979: 3 Einwohner

Literatur
 Ein Tag auf dem Mühlenweg. Versunkene Mühlen rund um Absberg. [Flyer der] VGN-Freizeit 2/2009

Weblinks

 Geschichte der Neumühle auf Fränkisches-Seenland.de
 Die durch den Brombachsee verlorengegangenen Mühlen

Einzelnachweise

Abgegangenes Bauwerk im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Wüstung im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Wüstwerdung im 20. Jahrhundert
Ortsteil von Pfofeld
Zerstört in den 1980er Jahren
Mühle im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Ort im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Mühle in Europa
Ersterwähnung 1310

Neumühle (Thannhausen)


The Corwin Amendment is a proposed amendment to the United States Constitution that has never been adopted, but owing to the absence of a ratification deadline, could still be adopted by the state legislatures. It would shield slavery within the states from the federal constitutional amendment process and from abolition or interference by Congress. Although the Corwin Amendment does not explicitly use the word slavery, it was designed specifically to protect slavery from federal power. The outgoing 36th United States Congress proposed the Corwin Amendment on March 2, 1861, shortly before the outbreak of the American Civil War, with the intent of preventing that war and preserving the Union. It passed Congress but was not ratified by the requisite number of state legislatures.

Several Southern states attempted to secede after the 1860 presidential election, eventually forming the Confederate States of America. Several federal legislative measures, including the Corwin Amendment, were proposed during this period in the hope of either reconciling the sections of the United States or avoiding the secession of the border states. Senator William H. Seward and Representative Thomas Corwin, Republicans and allies of President-elect Abraham Lincoln, introduced the Corwin Amendment, which was endorsed by the outgoing president, James Buchanan. Because it was only ratified in a handful of Northern states and Kentucky, the amendment failed to achieve its goal of preventing civil war and preserving the Union. Ultimately, it fell out of favor during the Civil War.

Text

The text refers to slavery with terms such as "domestic institutions" and "persons held to labor or service" and avoids using the word "slavery", following the example set at the Constitutional Convention of 1787, which referred to slavery in its draft of the Constitution with comparable descriptions of legal status: "Person held to Service", "the whole Number of free Persons ..., three fifths of all other Persons", "The Migration and Importation of such Persons".

Legislative history

In December 1860, when the second session of the 36th Congress was convened, the deepening rift between slave states and free states was erupting into a secession crisis. The Senate quickly formed a "Committee of Thirteen" to investigate possible legislative measures that might solve the slavery predicament. The House formed a "Committee of Thirty-three" with the same objective. More than 200 resolutions with respect to slavery, including 57 resolutions proposing constitutional amendments, were introduced in Congress. Most represented compromises designed to avert military conflict. Senator Jefferson Davis proposed one that explicitly protected property rights in slaves. A group of House members proposed a national convention to accomplish secession as a "dignified, peaceful, and fair separation" that could settle questions like the equitable distribution of the federal government's assets and rights to navigate the Mississippi River. Senator John J. Crittenden proposed a compromise consisting of six constitutional amendments and four Congressional resolutions, which were ultimately tabled on December 31.

On January 14, 1861, the House committee submitted a plan calling for an amendment to protect slavery, enforce fugitive slave laws, and repeal state personal liberty laws. The proposed constitutional amendment declared:

While the House debated the measure over the ensuing weeks, Mississippi, Florida, Alabama, Georgia, Louisiana and Texas had joined South Carolina in seceding from the Union. The contentious atmosphere in the House during the debate was relieved by abolitionist Republican Owen Lovejoy of Illinois, who questioned the amendment's reach: "Does that include polygamy, the other twin relic of barbarism?" Missouri Democrat John S. Phelps answered: "Does the gentleman desire to know whether he shall be prohibited from committing that crime?"

On February 26, Congressman Thomas Corwin, who had chaired the earlier House committee, introduced his own text as a substitute, but it was not adopted. The following day, after a series of preliminary votes, the House voted 123 to 71 in favor of the original resolution, but as this was below the required two-thirds majority, the measure was not passed. On February 28, however, the House returned to and approved Corwin's version—House (Joint) Resolution No. 80—by a vote of 133 to 65, just barely above the two-thirds threshold.

The Senate took up the proposed amendment on March 2, 1861, debating its merits without a recess through the pre-dawn hours on March 4. When the final vote was taken, the amendment passed with exactly the needed two-thirds majority24–12.

Soon afterward, it was sent to the state legislatures for ratification. The joint resolution containing the Corwin Amendment called for the amendment to be submitted to the state legislatures, as it was believed that the amendment had a greater chance of success in the legislatures of the Southern states than would have been the case in state ratifying conventions, given that state conventions were being conducted at that time throughout the South at which votes to secede from the Union were successful.

The Corwin Amendment was the second proposed "Thirteenth Amendment" submitted to the states by Congress. The first was the similarly ill-fated Titles of Nobility Amendment in 1810.

Presidential responses
Outgoing President James Buchanan endorsed the Corwin Amendment by taking the unprecedented step of signing it. His signature on the Congressional joint resolution was unnecessary, as the President has no formal role in the constitutional amendment process.

Abraham Lincoln, in his first inaugural address on March 4, said of the Corwin Amendment:

Just weeks prior to the outbreak of the Civil War, Lincoln sent a letter to each state's governor transmitting the proposed amendment, noting that Buchanan had approved it.  His letter did not say anything opposing or supporting the amendment itself.

Ratification history
The Corwin Amendment has been ratified by:

 Kentucky: April 4, 1861
 Ohio: May 13, 1861 (rescinded ratification – March 31, 1864)
 Rhode Island: May 31, 1861
 Maryland: January 10, 1862 (rescinded ratification – April 7, 2014)
 Illinois: June 2, 1863 (rescinded ratification – April 4, 2022)

On February 14, 1862, prior to the 1863 ratification of the amendment by the Illinois General Assembly, an Illinois state constitutional convention purported to ratify the Corwin Amendment. However, since Illinois state lawmakers were sitting as delegates to a convention at the time—and not meeting as the actual state legislature—that action was of questionable validity.

The Restored Government of Virginia, consisting mostly of representatives of what would become West Virginia, voted to approve the amendment on February 13, 1862. However, West Virginia did not ratify the amendment after it became a state in 1863.

In 1963, more than a century after the Corwin Amendment was submitted to the state legislatures by Congress, a joint resolution to ratify it was introduced in the Texas House of Representatives by Dallas Republican Henry Stollenwerck. His joint resolution was referred to the House's Committee on Constitutional Amendments on March 7, 1963, but received no further consideration.

Attempted withdrawal of amendment

On February 8, 1864, during the 38th Congress, with the prospects for a Union victory improving, Republican Senator Henry B. Anthony of Rhode Island introduced Senate (Joint) Resolution No. 25 to withdraw the Corwin Amendment from further consideration by the state legislatures and to halt the ratification process. That same day, Anthony's joint resolution was referred to the Senate's Committee on the Judiciary. On May 11, 1864, Illinois Senator Lyman Trumbull, Chairman of the Judiciary Committee, received the Senate's permission to discharge Senate (Joint) Resolution No. 25 from the committee, but no further action was taken on Anthony's joint resolution.

Debates over possible impact
The Corwin Amendment never became law. But if it had done so, then by the lens of the plain meaning rule, it would have made slavery immune to the constitutional amendment procedures and to interference by Congress. As a result, the later Reconstruction Amendments (Thirteenth, Fourteenth, and Fifteenth) would not have been permissible, as they abolish or interfere with the domestic institution of the states.

A competing theory, however, suggests that only the entrenched clauses of the original constitution (of which the only one still active is the clause protecting the states' equal voting power in the Senate) can be protected from subsequent amendments under the established amending formula. Under this theory, a later amendment conflicting with an already-ratified Corwin Amendment could either explicitly repeal the Corwin Amendment (as the Twenty-first Amendment explicitly repealed the Eighteenth Amendment) or be inferred to have either superseded or partially or completely repealed any conflicting provisions of an already-adopted Corwin Amendment.

See also

 List of amendments to the United States Constitution, amendments sent to the states, both ratified and unratified
 Peace Conference of 1861

References

Further reading

External links

 Letter from Abraham Lincoln transmitting the Corwin Amendment to North Carolina Governor John W. Ellis, March 16, 1861

Secession crisis of 1860–61
1861 in American law
1861 in American politics
Unratified amendments to the United States Constitution
United States slavery law
36th United States Congress
1861 documents

de:13. Zusatzartikel zur Verfassung der Vereinigten Staaten#Das Corwin-Amendment

Corwin Amendment


(15860) Siráň, denumire internațională (15860) Siran, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15860 Siráň este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Modra de Adrián Galád și Dušan Kalmančok. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 7,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

15860 Siráň


Barry John Evans, né le  à Hinckley, est un joueur international anglais de rugby à XV, ayant joué en club avec les Leicester Tigers.

Biographie
Barry Evans naît à Hinckley et fait ses études au John Cleveland College. Il est sélectionné deux fois dans l'équipe d'Angleterre en 1988 : le  contre l'Australie, et les  Fidji le . Au cours de sa carrière en club, il a marqué 183 essais pour Leicester.

Références

Liens externes

 Caught in Time: Leicester Tigers win league title, 1987-88

Ailier (rugby à XV)
Joueur international anglais de rugby à XV
Joueur des Leicester Tigers
Naissance en 1962

Barry Evans (rugby à XV)