Petr Chelčický (, Chelčice, Bohemia, 1390 - 1460) fue un dirigente y escritor cristiano pacifista checo, fundador de la Hermandad Bohemia (Jednota bratrská o Unitas Fratrum).

Datos biográficos
Fue un laico seguidor del reformador bohemio Jan Hus. Se interesó por los escritos de Tomáš Štítný y John Wycliffe y fue influenciado por los valdenses. Se fue en 1410 a Praga, donde se supone que conoció personalmente a Hus. Tras la ejecución de Hus, en 1420 se trasladó de nuevo en Praga, donde tuvo un debate serio con el predicador de la capilla de Belén, el teólogo utraquista Jakobellus de Mies, el cual defendía la tesis de que es legítimo defender la palabra de Dios con la espada.

Los husitas se dividieron en dos facciones, los utraquistas pragmáticos, apoyados por la nobleza, y los taboritas radicales revolucionarios, apoyados por los campesinos y artesanos. Una violenta guerra civil estalló entre ellos, a la vez que ambos se enfrentaban en guerra contra los católicos, que intentaban recuperar las propiedades de la iglesia.

Chelčický se marginó de la guerra, escribió el libro La guerra espiritual (O boji duchovním), en el cual criticaba a los taboritas por querer imponer sus objetivos mediante la fuerza, y desde 1421 se retiró a su parcela en Chelčice, se dedicó a crear comunidades cristianas y además escribió 56 tratados sobre su visión pacifista radical del cristianismo, la mayoría de los cuales solamente se conservan en los manuscritos originales.

Concepción del cristianismo
En su principal libro, La Red de la Fe, consideraba a los emperadores y al Papa como los destructores de la auténtica Fe. Rechazaba cualquier ejercicio de poder o autoridad temporal de la Iglesia, como también su enriquecimiento. Criticó a la sociedad feudal en su obra La triple división de la sociedad (O trojím lidu). En general, propuso y buscó un retorno al cristianismo primitivo; postulaba la igualdad de todos los cristianos, llamados de la pobreza voluntaria, y rechazaba el monacato; se pronunció en contra del servicio militar; consideraba cualquier guerra como un asesinato y se negaba a jurar.

Hizo hincapié en el Nuevo Testamento como la fuente exclusiva y final para conocer la voluntad de Dios. Aceptaba dos sacramentos: el bautismo y la Cena del Señor. Alentó a la gente a leer e interpretar la Biblia por sí mismos. De hecho la hermandad que había fundado, publicó por primera vez la Biblia en checo.

No violencia
Chelčický utilizó la parábola del trigo y la cizaña () para mostrar que tanto los pecadores como los santos deben vivir juntos hasta "la cosecha", que solamente puede ser recogida por Dios. Pensaba que siempre es malo matar -incluso a los pecadores- y que los cristianos deben rechazar prestar el servicio militar o ir a la guerra. Sostuvo que si los pobres se negaban a ir a la guerra, los señores no tendrían a nadie para combatir por los intereses de ellos. Enseñaba que ningún poder material puede destruir el mal y que los cristianos deberían aceptar la persecución sin tomar represalias. El cristiano, según Chelčický, se esfuerza en convencer con el testimonio de su propia bondad y respeta la libre voluntad del otro y no debe forzar a otros a ser buenos, porque Dios exige que la bondad debe ser voluntaria y toda compulsión es el resultado del mal. Creía que la guerra era el peor de los males y que los combatientes se comportaban como asesinos. Se opuso incluso a la defensa. Creía que el ejemplo de Jesús de Nazaret es el ejemplo de paz.

Comunidad integral
Chelcicky era simpatizante de la comunidad de bienes en el sentido cristiano primitivo. Pero rechazaba a imponer la comunidad de bienes a través de las armas o a forzar la igualdad en la sociedad por la coacción del Estado. El verdadero creyente no debe tener parte con la coerción del Estado, porque es pecaminoso y pagano. Las desigualdades sociales, como la búsqueda de la riqueza, de poder y de rango, son sostenidas por el Estado y el verdadero cristiano no debería aceptar cargos de gobierno ni invocar el poder del Estado. Los cristianos no deben participar en las luchas de poder político, sino dar ejemplo de comunidad.

Consideraba que el cristiano no debe acumular riquezas para sí, sino compartir los bienes. La igualdad debe prevalecer en la comunidad, de manera que no haya pobres ni ricos. Así, antes de ser admitido un rico a la hermandad, debía renunciar a sus propiedades privadas, al lucro personal y a sus privilegios. Las reglas de la fraternidad se hicieron obligatorias para todos los miembros, así como asistir a cualquier hermano que tuviera necesidad.

Los escritos de la hermandad siguieron el principio comunitario y ningún miembro publicaba por su cuenta, sino que la elaboración de los textos seguía un proceso colectivo, a pesar de lo cual publicaron mucho.

Legado
Chelčický ha sido llamado "el pensador más importante del movimiento reformista husita checo del siglo XV". Fue sin duda un pensador muy influyente entre los hermanos bohemios de su época.

Más allá de su propio siglo, su influencia puede verse en la Unidad de los Hermanos checos actual, la Hermandad de Moravia y especialmente en los anabaptistas pacifistas del , como Conrad Grebel, Michael Sattler y los Hermanos Suizos, Menno Simons y Jacob Hutter. La primera asociación bautista checa, fundada en 1919, fue denominada Unión de Hermanos Chelčický (actualmente Unión Bautista de la República Checa).

La obra La Red de Fe impactó a León Tolstoi, quien se refiere a ella en el libro El reino de Dios está en vosotros.

Referencias

Enlaces externos

Cristianos de la República Checa
Escritores de la República Checa del siglo XV
Anarcocomunistas
Pacifistas

Petr Chelčický


Yeşilova, Kahramanmaraş ilinin Andırın ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
29 Kasım 1989 tarihinde belediye statüsü alarak beldeye dönüştü. 12 Kasım 2012'de TBMM'de kabul edilen 6360 sayılı kanun ile mahalle oldu.

Coğrafya
Andırın ilçesine 25 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Andırın'ın mahalleleri

Yeşilova, Andırın


Lucien Sainte-Rose (* 29. Mai 1953 in Fort-de-France) ist ein ehemaliger französischer Sprinter.

Bei den Olympischen Spielen 1972 in München erreichte er über 200 m das Halbfinale.

Mit der französischen Mannschaft siegte er bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1973 in Rotterdam in der 4-mal-360-Meter-Staffel und bei den Leichtathletik-Europameisterschaften 1974 in Rom in der 4-mal-100-Meter-Staffel.

Ebenfalls in der 4-mal-100-Meter-Staffel kam er bei den Olympischen Spielen 1976 in Montreal auf den siebten und bei den EM 1978 in Prag auf den vierten Platz.

1973 wurde er französischer Meister über 200 m, 1977 über 100 m.

Persönliche Bestzeiten
 100 m: 10,43 s, 23. Juli 1977, Nevers
 200 m: 20,76 s, 3. September 1972, München (handgestoppt: 20,5 s, 8. Mai 1977, Les Abymes)

Weblinks
 Athletenporträt bei der FFA

Sprinter (Frankreich)
Olympiateilnehmer (Frankreich)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1972
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1976
Franzose
Geboren 1953
Mann

Lucien Sainte-Rose


Stanleybet România este o casă de pariuri cu sediul în București filială a grupului britanic Stanleybet International, care numără peste 2000 agenții în toată Europa. Compania a intrat în România în 2004, iar în prezent este unul dintre principalii operatori de pe piața locală a pariurilor. În 2011 a ajuns la peste 1000 de angajați și peste 360 agenții în toată țara.

Stanleybet oferă servicii de pariere atât offline, în agenții, cât și online, pe www.stanleybet.ro, în conformitate cu legislația din domeniu. În iunie 2015 a intrat în vigoare noua lege a jocurilor de noroc din România, aliniată la normele europene. Stanleybet a fost printre primii operatori care au primit licența de funcționare din partea O.N.J.N. (Oficiul Național pentru Jocuri de Noroc). Compania funcționează în baza Licenței RO2838L001376 (agenții) și a Licenței L1160971W000196 (online).

Istoric
Prezentă pe piața din România încă din 2004, când a fost deschisă prima agenție din București, pe Bd. Nicolae Titulescu nr. 14, Stanleybet s-a extins la nivel național ajungând să numere peste 360 case de pariuri. De asemenea, Stanleybet România a contribuit în mod direct la înființarea, în 2012, la București, a primului centru internațional de suport pentru clienții grupului din întreaga Europă.

Compania-mamă, Stanley Leisure, exista încă din anii '50, devenind operator licențiat în Anglia în temeiul Betting, Gaming and Lotteries Act 1963. Modelul de business, diferit față de cel al competitorilor, a permis Stanley Leisure să devină unul dintre principalii competitori de pe piața britanică. Investițiile în cazinourile și în agențiile din provincie au fost continuate prin extinderea companiei în Londra.

Înființată în 1997, Stanleybet International (Stanleybet) a continuat să dezvolte, la nivel internațional, ceea ce a reușit în Marea Britanie Stanley Leisure. Orientarea către un nou model de business, internațional și concentrarea pe noi piețe, a creat un context favorabil pentru vânzarea business-ului din Anglia, în 2005, pentru suma de 500 milioane lire sterline (un record pe piața de profil).

Devenită companie de sine stătătoare, Stanleybet și-a dezvoltat afacerea europeană în Italia, prin intermediul unui model inovator de afacere, a cărui compatibilitate cu legislația UE a fost recunoscută prin deciziile pronuntațe de Curtea Europeană de Justiție în cazurile Gambelli (2003) și Placanica (2007).

Extinderea la nivelul continentului a dus la revenirea Stanleybet International pe piața britanică, de această dată din poziția de lider european de profil. Noi locații au fost deschise în Anglia în anul 2014, un moment marcant în istoria operatorului britanic de pariuri.

Servicii pe piața din România
Stanleybet se numără printre casele de pariuri care au avut contribuții majore la dezvoltarea pieței autohtone. Compania a preluat inițiativa nu doar prin introducerea de oferte și servicii în premieră, precum "Stanleybet Club" și "Pariază Cash Online", ci și prin respectarea și îmbunătățirea cadrului legislativ din industrie.

Oferta de pariere este disponibilă atât în cele peste 360 agenții, cât și online, pe www.stanleybet.ro.

Pariuri sportive
Au cea mai mare pondere în oferta companiei, cu: peste 200 campionate de fotbal, zeci de turnee de tenis, handbal, Formula 1 și multe altele, inclusiv sporturi mai puțin promovate în România, precum cricket-ul.

Pariuri pe numere
Stanleybet pune la dispozita pariorilor peste 60 de loterii internaționale. Astfel, pariorii români pot miza pe numerele extrase la fiecare din cele peste 1300 de extrageri care au loc într-o săptămână.

Una din cele mai importante loterii din oferta este Grecia Kino. Pentru aceasta Stanleybet oferă, în exclusivitate, pe lângă pariurile clasice și stilul Kino. Noutatea constă în posibilitatea de a avea multiple variante de câștig la un singur pariu, chiar și în cazul în care nu este indicat niciun număr câștigător. Extragerile Grecia Kino au loc la fiecare 5 minute, zilnic.

Pariuri virtuale
V-Sports numără în prezent 5 tipuri de evenimente virtuale: fotbal, curse de câini, curse de mașini, curse cai, speadway.

V-Bingo ofera posibilitatea parierii pe extrageri virtuale de numere.

Evenimentele V-Sport și V-Bingo sunt produse oferite de cel mai mare producator de jocuri de noroc virtuale din lume, Inspired Virtual Gaming. Acestea sunt generate de un server independent la fiecare 4 minute, astfel că în toate agențiile din țară rulează, simultan, o dată la 2 minute, câte unul dintre cele două tipuri de evenimente virtuale.

Pariurile nonsportive
Acest tip de pariuri, unul cu un public foarte divers, este întâlnit la evenimente, precum: Premiile Oscar, Eurovision, Vocea României, Românii au Talent, X-Factor etc.

Milionar
Britanicii de la Stanleybet au stabilit, în România, valoarea maximă de câștig la un pariu sportiv, respectiv 500.000 lei. Însă cel mai mare câștig la pariuri, din România, este oferit de un tipul de pariu Milionar, unic pe piață.

Acesta cuprinde 20 de meciuri și oferă 4 praguri de câștig, maximul fiind de 1,5 milioane lei.

Supergoal
Una dintre cele mai mari provocări pentru pariori este să indice cine va marca în meci. Astfel, există posibilitatea de a paria pe scorul corect și pe primul, respectiv ultimul marcator din meci. Cotele la oferta Supergoal sunt foarte mari, iar câștigul maxim poate  ajunge până la un milion de lei.

Bonusuri

StanleyPlus5
Pariorii au posibilitea de a-și crește singuri cotele pentru un eveniment cu oferta StanleyPlus5. Pentru aceasta, ei trebuie să joace pe bilet minim 5 evenimente din oferta obișnuită, iar al șaselea eveniment îl pot alege din oferta StanleyPlus5. Astfel, beneficiază de cote mai mari pentru toate pariurile de pe bilet. Oferta specială este actualizată zilnic și include 6 meciuri.

Bonus la câștig
Pariorii beneficiază de un bonus la câștig de până la 70%, în funcție de numărul de evenimente puse pe bilet. Valoarea bonusului începe de la 7% din câștig, pentru 6 evenimente pariate (fiecare cu o cotă minimă de 1.30) și ajunge la 70% pentru 21 de evenimente (fiecare cu o cotă de minim 1.20).

Stanleybet Club
Compania britanică a lansat, în 2016, primul sistem de fidelizare și recompensare a pariorilor din România. Calitatea de membru Stanleybet Club poate fi obținută de către persoanele majore, în orice agenție Stanleybet și aduce beneficii precum: internet Wi-Fi gratuit (în agenții), primirea de notificări pe email privind statusul biletelor de pariere, salvarea biletelor virtuale și plasarea lor direct în agentii, promoții în magazinele partenere.

Slot machines - Megajackpot
Stanleybet oferă în agenții și aparate de joc de tip slot machines. La nivel național sunt peste peste 1000 de aparate, multe dintre ele conectate la sistemele de jackpot-uri locale.

Simultan este oferit și cel mai puternic jackpot progresiv din România, care unește peste 200 de aparate de tip Megajackpot de pe tot cuprinsul țării. Astfel este facilitată acordarea celui mai mare premiu de acest tip de pe piață, care pornește de la 200.000 lei. Ion "Ironman" Oncescu, multiplul campion mondial la skandenberg la ambele brațe, este ambasadorul premiului Megajackpot în România.

Stanleybet a fost prima casă de pariuri, activă pe piață, care în iulie 2015 a primit deptul de a opera pariuri online, prin intermediul platformei www.stanleybet.ro.

O dată cu lansarea Stanleybet.ro, produsele și oferta din retail au devenit disponibile în online, iar pariorii au beneficiat de o experiență nouă. La fel ca și în agenții, pe platforma online se poate paria live pe evenimentele în desfășurare. În plus, pariorii au acces la statitici în timp real și pot paria de oriunde, de pe orice dispozitiv.

Cazinoul Live
Pe lângă posibilitatea de a paria, platforma online include și o secțiune de cazinou. Clienții pot juca live într-un cazinou în care jocurile se desfășoară în timp real. Astfel se poate paria pe Blackjack, Poker și alte jocuri de masă.

Jocurile de tip slot machines se regăsesc de asemenea în format online, pe platforma de pariere. Jocuri cu diverse tematici, sunt disponibile pe aparatele online, similare celor din agenții.

Cash Online
Pariurile online reprezintă un domeniu foarte dinamic, astfel că o facilitate lansată a fost posibilitatea de a încărca și retrage bani din contul de pariere online într-un mod mai rapid, direct la ghișeul din agenție. Nu mai este nevoie de un card sau cont bancar pentru a putea paria online. Sistemul de funcționare este unul simplu, pariorii având nevoie doar de datele de identificare pentru a avea acces la facilitatea "Cash Online".

Stanleybet Magazine
Într-un format practic, cu o multitudine de pariuri, informații despre meciuri și statistici pentru evenimentele din săptămâna care urmează, Stanleybet Magazine a devenit un reper în rândul pariorilor. Revista se distribuie gratuit, în fiecare vineri, împreună cu Gazeta Sporturilor, singurul ziar sportiv din România.

Pariere responsabilă
Stanleybet România susține dezvoltarea pieței pariurilor într-o manieră responsabilă și transparentă, cu respectarea reglementărilor UE. Compania este membru fondator al Patronatului Romanian Bookmakers, organizație afiliată la Uniunea Generală a Industriașilor din România (U.G.I.R.).

Compania susține demersurile Federației Române de Fotbal de a asigurarea integritatea jocului de fotbal, o acțiune a forului național fiind lansarea platformei - fotbalcurat.frf.ro

Sportul este curat atunci toți adversarii își apără corect șansele, astfel că Stanleybet susține politica de toleranță zero în problema trucării partidelor.

Stanleybet International este membru-fondator al Independent Betting Arbitration Service, care funcționează în Marea Britanie pentru a asigura un tratament corect tuturor clienților. Stanleybet s-a numărat de asemenea printre primii organizatori de pariuri din Marea Britanie care au colaborat cu GamCare, o instituție filantropică înregistrată, reprezentând o autoritate în furnizarea de informații, sfaturi și sprijin practic privind impactul social al jocurilor de noroc. Stanleybet International este membru a European Sports Security Association (ESSA), care asigură integritatea pariurilor sportive online și offline. ESSA este și un donator important al fundației "The GREaT Foundation", care strânge bani pentru cercetare, educație și tratament în domeniul jocurilor de noroc din Marea Britanie.

Legislația Uniunii Europene și jurisprudența Curții Europene de Justiție recunosc dreptul grupului internațional Stanleybet de a avea acces la piețele de pariuri sportive din întreaga Uniune Europeană.

Sponsorizări și parteneriate
Stanleybet este o companie cu o implicare activă în dezvoltarea sportului românesc și a inițiat mai multe demersuri, în acest sens, de când este prezență pe piața din România.

Fotbal
Fotbalul este sportul rege și atunci când vine vorba de pariuri, iar Stanleybet este sponsor oficial al Cupei României încă din sezonul 2011 - 2012. Astfel, casa de pariuri de origine britanică se numără printre companiile care sprijină FRF în proiectele sale de dezvoltare a fotbalului românesc.

Rugby
Rugby-ul în 7 a devenit probă olimpică, începând cu 2016 și propune o nouă versiune a rugby-ului tradițional. Este un sport relativ nou, dar cu o creștere puternică, la care Stanleybet a luat parte. În anul 2012, compania a devenit partener oficial al naționalei de rugby 7 a României.

Stanleybet a continuat să susțină rugby-ul românesc timp de 2 ani, perioada când a sustinut sectia de Rugby a Clubului Sportiv al Armatei. Astfel compania a sponsorizat Steaua Rugby, cea mai titrată echipă de rugby din România, cu nu mai puțin de 25 de titluri naționale și 10 Cupe ale României în palmares.

Competiții universitare
Stanleybet s-a implicat și în dezvoltarea sportului la nivel universitar, iar unul dintre primele sale proiecte sportive pe care le-a susținut a fost Studențiada 2008, cel mai mare eveniment dedicat tinerilor studenți.

Printre alte proiecte importante pot fi enumerate și Cupa Regiei la Fotbal Stanleybet (2011, 2012, 2013, 2014) sau Cupa Academiei (2010). Stanleybet a fost în toți acești ani un partener pentru U.N.S.R. în ceea ce privește organizarea evenimentelor sportive.

Superkombat
Cu o evolutie fulminantă, circuitul Superkombat este unul dintre cele mai importante evenimente sportive de kickboxing din Europa. Majoritatea galelor sunt organizate în România și sunt urmărite de telespectatori din circa 120 de țări.

Stanleybet a susținut inițiativa Federației Române de Local Kombat de a dezvolt acest sport în România timp de 2 ani de zile. În această perioada a fost sporsor oficial al turneului Superkombat.

Înot
Casa britanică de pariuri a devenit partener oficial al Campionatului Național de Înot, organizat de către Federația Română de Natație și Pentatlon Modern, între 19 – 23 iunie, la București.

Peste 200 de înotători seniori și juniori au concurat în 40 de finale.

Referințe

Legături externe
 Stanleybet România – pariuri traditionale (în agenții): www.stanleysports.ro
 Stanleybet România – pariuri la distanță (online): www.stanleybet.ro
 Stanleyebt Internațional: www.stanleybetcorporate.com

Case de pariuri din România
Fondări în 2004

Stanleybet România


Jeolojinin bir alt bilimi olan sedimantoloji biliminin konuları, yer kabuğundaki tortulların ve tortul kayaçların tanımlanması, sınıflandırılması ve orijininin araştırılması olarak sıralanabilir. Sedimantoloji, jeoloji içerisinde önemli bir yere sahiptir. Bunun nedeni yerkürenin yüzeyinin %75'i kadarının tortul (sedimanter) kayaçlardan oluşmuş olması ve şu anda kullanılan karbon bazlı (hidrokarbonik) enerji kaynaklarının (petrol, kömür) tamamına yakınının bu tortul kayaçlardan çıkarılıyor olmasıdır. Ayrıca sedimenter sahalar çok verimli topraklara sahiptir. İklim şartlarının da uygunluğu yanında diğer şartların uygun olması durumunda tarım için çok önemli alanlar olabilirler.

Sedimantoloji, kum, silt ve kil gibi modern tortullar ve bunların oluşumu (erozyon ve ayrışma), taşınması, birikmesi ve diyajenez ile sonuçlanan süreçleri kapsar. Sedimantologlar, tortul kayaçlar ve tortul yapıların gözlemleri yoluyla jeolojik tarihi yorumlamak için modern süreçlere ilişkin anlayışlarını hayata geçirirler.

Tortul kayaçlar, dünya yüzeyinin ortalama %75'ini kaplamaktadır. Dünya'nın oluşumundan itibaren oluşan birçok kayaç hakkında bilgiler barındırır. Sedimantoloji, kayaç katmanları arasındaki fiziksel ve zamansal ilişkilerin incelenmesi ile ilgili olan stratigrafi ile de yakından bağlantılıdır.

Bugün dünyayı etkileyen süreçlerin geçmiştekiyle aynı olduğu fikri, kayaçtaki tortullaşmanın nasıl oluştuğunu belirlemenin temelini oluşturmuştur.

Tortul Kayaç Türleri
Tortul kayaç türleri; kırıntılılar, karbonatlar, evaporitler ve kimyasallar olmak üzere dört bölüme ayrılır.

Kırıntılı kayaçlar, öncül kayaçların aşınması ve kayaçlardan kopan parçacıklardan oluşmaktadır. Bunlar, tane boyutlarına ve bileşimlerine göre sınıflandırılır. Geçmişte, "Kırıntılı Tortul Kayaçlar" terimi, silika bakımından zengin kırıntılı tortul kayaçları tanımlamak için kullanılmıştır.

Organik tortul kayaçlar, biyolojik kalıntıların birikmesinden oluşan önemli tortulardır. Kırıntılı tortul kayaçların havzasında bulunmaktadır.

Karbonatlar, çeşitli organik ve inorganik işlemlerle çöken çeşitli karbonat minerallerinden (çoğunlukla kalsiyum karbonat (CaCO3)) oluşur. Karbonat kayaçlarının çoğu resif malzemesinden oluşur.

Evaporitler, dünya yüzeyindeki suyun buharlaşmasıyla oluşur. Halit ve alçı taşı bu türe örnektir.

Bazı karbonatlar da dâhil olmak üzere kimyasal tortul kayaçlar, sulu çözeltiden minerallerin çökeltilmesiyle biriktirilir. Jaspilit ve çört buna örnektir.

Tortul Kayaçların Önemi
Tortul kayaçlar, modern ve antik toplumların yararlandığı başlıca kayaç türüdür.

Sanatsal alanda; mermer, başkalaşıma uğramış bir kireç taşı olmasına rağmen, estetik ve sanat açısından tortul kayaçların kullanımına bir örnektir.

Mimari alanda; tortul kayaçlardan elde edilen taş (kumtaşı vb.) çatı kaplaması ve yük taşıyıcı payandalar için kullanılır.

Endüstriyel alanda; çanak, çömlek ve seramik kilden, çimento ve kireç ise kireç taşından oluşmaktadır.

Ekonomik alanda; büyük miktarda kurşun, çinko, gümüş yatakları, büyük bakır yatakları, altın, tungsten, uranyum yatakları ve cevher yatakları gibi birçok değerli mineral, değerli taşlar ve endüstriyel minerallerin büyük yatakları tortul kayaçların içerisinde yer almaktadır.

Enerji alanında; tortul kayaçlar, petrol yağlarını biriktirir ve petrol üretimine katkı sağlar. Kömür ve yağlı şist de tortul kayaçların içerisinde yer alır. Dünya'daki uranyum enerji kaynaklarının da büyük kısmı tortul kayaçlar içerisinde barınmaktadır.

Yer altı suyu oluşumunda; tortul kayaçlar, Dünya'nın yer altı suyu akiferlerinin büyük bir bölümünü içinde barındırır.

Temel prensipler

Tortuları inceleyen sedimantolojinin amacı, kaya birliğini bir araya getirmek için harekete geçen biriktirme koşulları ve bir havzadaki kaya birimlerinin tortul dizilerin ve havzaların evriminin tutarlı bir şekilde anlaşılması ve böylece Dünya'nın jeolojik tarihini bir bütün olarak tutarlı bir şekilde anlamaktır.

Bunun bilimsel temeli, antik tortul kayaçların içindeki tortuların bugün Dünya yüzeyinde biriken tortularla aynı şekilde biriktisi olduğunu belirten tektipiterlik ilkesidir.

Tortullar, tortuların içinde ortaya konulmuştur; şu anda tortuların şekli, tortul malzemenin kaynağından diyagenez den sonra üzerlerinde ortaya çıkan streslere kadar, geçmişin ve tortuları etkileyen tüm olayları yansıtmaktadır.

Süperpozisyon prensibi sedimanter dizilerin yorumlanması için önemlidir ve tortuların genellikle yoğun bir şekilde katlandığı veya deforme olduğu eski metamorfik arazilerde veya kıvrım ve itme kemerlerinde, gençliğin göstergelerini veya dereceli yatak takımlarını tanımak tortul bölümün ve genellikle bölgenin deformasyon ve metamorfik yapısının yorumlanması için önemlidir.

Tortularda katlama orijinal yataylık prensibi ile analiz edilir, bu da tortuların çoğu tortu türü için temelde yatay olan repose açılarında birikmelerini belirtir. Böylece, genç yönü bilindiğinde, kayalar "açılmak" ve içerdiği tortul bilgilere göre yorumlanabilir.

Yanal süreklilik ilkesi, tortu tabakalarının fiziksel bir nesne veya topografya tarafından engellenmedikçe başlangıçta her yöne yanal olarak yayılarak ortaya çıktığını belirtir.

Çapraz kesme ilişkileri prensibi, tabaka katmanları arasında kesip giren her şeyin tabaka katmanlarından daha genç olduğunu belirtir.

Metodoloji

Tortul kayaçların doğası ve biriktirme koşulları hakkında veri ve kanıt toplamak için sedimantolojistler tarafından kullanılan yöntemler;

- Kaya biriminin çıkıntısının ve dağılımının ölçülmesi ve tanımlanması;

- Kaya oluşumunu tanımlama, kalınlığı, litolojiyi, çıkıntıyı, dağılımı, diğer oluşumlarla temas ilişkilerini belgelemenin resmî bir süreci

- Kaya biriminin veya birimlerin dağılımının haritalaması

- Kaya çekirdeğinin tanımları (hidrokarbon keşfi sırasında kuyulardan delinmiş ve çıkarılmış)

- Dizi stratigrafisi

- Bir havza içindeki kaya birimlerinin ilerlemesini açıklar

- Kayanın litolojisini anlatan;

- Petroloji ve petrografi; özellikle doku, tane büyüklüğü, tane şekli (sphericity, yuvarlama vb.), tortuların ayrıştırma ve bileşiminin ölçülmesi

- Kayanın jeokimyasını analiz etmek

- Kayanın yaşını ve kaynak bölgelere olan yakınlığını belirlemek için radyometrik tarihleme kullanımı da dâhil olmak üzere izotop jeokimyası

Son Gelişmeler
Bazı çamurtaşlarının nasıl oluştuğuna dair uzun süredir devam eden anlayış, Indiana Üniversitesi (Bloomington) ve Massachusetts Teknoloji Enstitüsü'ndeki jeologlar tarafından sorgulanmıştır. Science'ın 14 Aralık 2007 sayısında yayınlanan araştırma, jeologların çamurun yalnızca su yavaş hareket ettiğinde veya hareketsiz kaldığında yerleştiği yönündeki hâkim görüşüne karşı çıkıyor, bunun yerine "akıntılar hızlı hareket ettiğinde bile çamurların birikeceğini" gösteriyor. Araştırma, hızlı hareket eden sularda bazı çamurtaşlarının oluşmuş olabileceğini gösteriyor: "Çamur taşları, birçok jeolojik kaydın yeniden değerlendirilmesini gerektirecek şekilde, yaygın olarak varsayılandan daha enerjik koşullar altında biriktirilebilir.

Macquaker ve Bohacs, Schieber ve ark.'nın araştırmalarını incelerken, "Bu sonuçlar, daha önce sürekli olarak durgun sular altında birikmiş olarak yorumlanan tüm çamur taşlarının eleştirel olarak yeniden değerlendirilmesini şart kılmıştır. Bu tür kayalar yaygın geçmiş iklimler, okyanus koşulları ve yörünge varyasyonları çıkarmak için kullanılır."

Çamur taşları üzerinde yapılan son araştırmalar, hem Şist gazı hem de Sıkı Petrol (veya Hafif Sıkı Petrol) oyunlarında, ticari olarak onlardan hidrokarbon üretme çabasıyla yürütülmüştür.

Ayrıca Bakınız
Kırıntılı kayaçlar

Kömür

Jeoloji

Sedimentolojide önemli yayınlar

Petrol şist

Cevher oluşumu

Kaya oluşumu

Sıra stratigrafisi

Bitki örtüsünün neden olduğu tortul yapılar

Dış bağlantılar

 Jeoloji Mühendisleri Odası
 yerbilimleri.com

KAYNAKÇA

Sedimantoloji


Rohrmühle ist ein Gemeindeteil des Marktes Schopfloch im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde bildet mit Schopfloch eine geschlossene Siedlung und liegt am Heckersgraben, der über ihren linken Zufluss Heiligenschlaggraben in die Wörnitz entwässert.

Geschichte
Im Jahre 1632 wurde Rohrmühle erstmals urkundlich erwähnt. Die Fraisch war strittig zwischen dem ansbachischen Oberamt Feuchtwangen und dem oettingen-spielbergischen Oberamt Dürrwangen. Die Mahlmühle hatte das Oberamt Dürrwangen als Grundherrn. An diesen Verhältnissen änderte sich bis zum Ende des Alten Reichs (1806) nichts. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

Infolge des Gemeindeedikts wurde Rohrmühle 1809 dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Schopfloch zugeordnet.

Ehemaliges Baudenkmal
 Ehemalige Mühle am Heckersgraben (jetzt nur mehr Säge). Wohn- und Mühlengebäude: Zweigeschossiger, massiver Putzbau mit Satteldach, 18. Jahrhundert. Wohnung im Obergeschoss, zugängig von dem östlich beim Stauweiher erhöhten Gelände; Türschlussstein. Scharrierte Fensterrahmung.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Martin (Schopfloch) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Georg (Dinkelsbühl) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Schopfloch, Mittelfranken)
Ort im Landkreis Ansbach
Ersterwähnung 1632
Einzelsiedlung

Rohrmühle (Schopfloch)


Norveççe, Norveç'te konuşulan ve İskandinavca da denen Kuzey Cermen dil ailesine bağlı bir dildir. Norveççe, Danca ve İsveççe ile çok yakındır ve birini bilen bir kişi diğerlerini de anlayabilir. Özellikle bir Danimarkalı ve Norveçli birbirlerinin dillerini çok kolay okuyup anlayabilmektedir. Bunun temel nedeni ise iki dilin gramerinin tamamen aynı yapıda ve kalıpta olmasıdır.

16. yüzyıldan 19. yüzyıla kadar Norveç'in resmî dili Danca idi. Yeni bir dil olarak Norveççenin oluşturulması, milliyetçilik ve edebiyat tarihi ile alakalıdır. Norveç hükûmeti tarafından belirlenen iki çeşit yazılı Norveççe vardır; bokmål (edebi kitap dili) ve nynorsk (yeni Norveççe). Dil reformları, birçok yazma ve konuşma kolaylığı ile birlikte yeni kelimeler üretmeyi de mümkün kılmıştır. Bu reformlar daha çok Nynorsk Norveççesinde etkili olmuştur. Bu yüzden günümüzde Bokmål, muhafazakâr Norveççe, Nynorsk ise radikal Norveççe olarak kabul edilebilir.

Alfabe

 æ-Æ uzun "e" olarak
 ø-Ø ö olarak ("Ou" diye de okunur.)
 å-Å uzun "o" olarak
 c "se" olarak
 u ise "ü" olarak
 o ise u olarak okunur.
 j ise y olarak okunur.
 sj, skj, kj kombinasyonları ş diye okunur.
 gj, hj kombinasyonlar ' y ' diye okunur.

Norveç'in kral II. Olaf tarafından Hristiyanlaştırılmasından bir süre sonraya kadar Norveççe Orhun alfabesine benzeyen fakat harflerin başka ses değerleri taşıdığı bir Runik yazı ile yazılırdı. Örneğin Runik yazı ile yazılmış Odin ve Orhun alfabesi ile yazılmış Bilge aynı harflerle yazılır.

Kaynakça

Norveççe


ඔබට අවැසි ලිපිය තෝරාගන්න.

 රාජ්‍ය අනුග්‍රාහක ත්‍රස්තවාදය
 ත්‍රස්තවාදය සඳහා අනුග්‍රහය සපයන රාජ්‍යයෝ (අ.එ.ජ. නාමෝද්දිෂ්ටය)

ත්‍රස්තවාදය සඳහා සත්කාරකත්වය සපයන රාජ්‍යයෝ


الاسم العام يعرف بجمعية  كشاف سورية تأسست عام1912م. أما تاريخ تسجيلها فكان التسجيل الأول عام1924 عالمياً ثم حُلّت واعيد تسجيلها عام 1949م وعربياً سنة 1954م.

عدد المنتسبين حوالي 11073 عضواً وفق إحصاء المكتب الكشفي العالمي في 13 ديسمبر 1999.

تاريخها
بدأت الحركة الكشفية في سورية عام 1912، ثم توقفت عن نشاطها خلال الحرب العالمية الأولى، ثم عاودت نشاطها وجرى تكوين الفرق الكشفية عام 1919م، وفي عام 1922م انتشرت الحركة الكشفية في المدارس الابتدائية الرسمية، وفي عام 1924 تم الاعتراف العالمي بالكشافة السورية، وفي عام 1934م انتشرت الحركة الكشفية بين صفوف الطلاب والعمال، وكانت معظم مدن سورية تضم أفواجاً كشفية، وفي عام 1935م توقفت الحركة الكشفية في سورية عن العمل بشكل ظاهري بسبب القرار الذي أصدره المفوض السامي الفرنسي في ذلك الحين.

وفي عام 1936م عادت الحركة الكشفية إلى نشاطها وتم تشكيل الفرق على أساس تنظيم جديد وأصبحت الحركة في سورية منظمة أهلية واحدة، وتألفت أول لجنة تنفيذية عليا برئاسة رشدي الجابي وأمانة سر بكري قدورة، وعضوية كل من: فايز الدالاتي، علي الدندشي، زهير الدالاتي، جورج قطينة وعطا مكي، وفي عام 1938 م أقيم أول تجمع كشفي عربي شاركت فيه فرق كشفية من العديد من البلدان العربية، وفي عام 1947 صدر المرسوم الجمهوري رقم 46 بتاريخ 5/1/1948م بالنظام الأساسي لكشاف سورية الذي ما زال مطبقاً حتى الآن وفي عام1948م صدر المرسوم الجمهوري رقم 197 بتاريخ 7/2/1948 بالاهتمام والاعتناء بالنشاط الكشفي المدرسي، وفي منتصف شهر آب عام 1949 تم تسجيل كشاف سورية في المكتب الدولي وفي عام 1951م انتخب على الدندشي نائب رئيس جمعية كشاف سورية عضواً في اللجنة الكشفية العالمية تقديراً لمكانة سورية في الحركة الكشفية الدولية، وفي عام 1954م أقيم في سورية المخيم والمؤتمر الكشفي العربي الأول، كما استضافت عام 1958م المخيم الكشفي العربي الثالث بالزبداني هذا وقد شاركت الحركة الكشفية في سوريا في نهضة الحركات الكشفية بالتعاون مع الحركات الكشفية العربية. تم إيقاف الحركة الكشفية في عام 1982 بحجة إقامة منظمة طلائع البعث واتحاد شبيبة الثورة.

كانت هناك عدة محاولات لاستعادة نشاط الحركة الكشفية إلا أنها باءت بالفشل في أكثر من مناسبة حتى تم إعادة النشاط الكشفي رسميا إلى سورية بقرار من الرئيس السوري بشار الأسد في عام 2006 وما تزال تستمر نشاطاتها في مختلف المحافظات إلى الآن.

المصادر

 - 133k -موقع الكشافة السوري
 - 8k عنوان الوصلة
 - 94k تاريخ الحركة الكشفية في الدول العربية

المنظمات الأعضاء في الجمعية العالمية للمرشدات وفتيات الكشافة
المنظمات الأعضاء في المنظمة العالمية للحركة الكشفية
تأسيسات سنة 1912 في الدولة العثمانية
كشافة
منظمات شبابية أسست في 1912
نواد وجمعيات في سوريا

كشاف سورية


في سوريا أربع عشرة محافظة، وستون منطقة، وهي مقسمة إلى 206 نواحٍ. في كل محافظة توجد مدينة رئيسية، حيث توجد 48 مدينة و 6432 قرية في سوريا. وفي الأسفل توجد قائمة للمدن السورية.

المدن الرئيسية في المحافظات

مدن مناطق سوريا
بين 62 مدينة رئيسية في المناطق هناك 13 مدينة هي مراكز المحافظات ويبقى 49 مدينة تشكل مراكز للمناطق.

انظر أيضًا
 محافظات سورية

المراجع

أماكن مأهولة في سوريا
قوائم متعلقة بجغرافيا سوريا
قوائم مدن حسب البلد
مدن سوريا

قائمة مدن سوريا


Fecalom (sinonime: fecalit, coprom, stercorom, scatom, bol fecal) este un termen medical care desemnează o masă voluminoasă mare, tare, constituită din materii fecale deshidratate care stagnează în ampula rectală.

Un fecalom se formează cel mai des la bolnavii imobilizați la pat. El poate urca până în colonul stâng care la palpare dă impresia de tumoare abdominală. Fecalomul provoacă o constipație intensă și dureroasă. Evacuarea fecalomului necesită spălaturi, asociate sau nu cu o fragmentare manuală sau instrumentală a fecalomului.

Uneori, scaunul din spatele blocajului, produs de fecalom, se scurge în jurul acestuia, provocând murdărie sau diaree. Deși condiția este tratabilă, aceasta poate provoca ruperea rectului sau chiar moartea țesutului.

Sâmburii de cireșe sau cojile de semințe de floarea soarelui, înghițite în cantități mari, pot forma uneori un fecalom imens, foarte dur, aderat corp străin oprit în rect, producând chiar fenomene de sub-ocluzie.

Cea mai gravă complicație este perforația stercorală urmată de septicemie, apoi diverticulita, apendicita, ulcerații (ulcer stercoral) în zonele de contact fecalom-mucoasă, care pot genera sângerări minore dar repetate, dilatare considerabilă a ampulei rectale și a colonului sigmoidian, volvulus intestinal, megacolon, obstrucție rectală, compresie pe uretere sau vezică, angulația uretrei cu obstrucție urinară.

Prevenția
Formarea fecalomului se poate evita prin măsuri dietetice, cum ar fi consumul crescut de fibre alimentare din fructe și legume proaspete, cereale și tărâțe de grâu întreg, care duc la un tranzit intestinal normal. Creșterea consumului de lichide ajută la ușurarea trecerii scaunului. Ar trebui, totuși, să fie evitate unele băuturi, cum ar fi ceaiul și cafeaua, deoarece acestea conțin cofeină, care poate duce la deshidratare și constipație ulterioară și afectarea intestinelor.

Note

Fecalom


تَازَرْكَة هي إحدى مدن ولاية نابل بالشمال الشرقي التونسي. بلغ عدد سكانها 7.901 نسمة عام 2008.
 تعرضت بلدة تازركة عام1952 إلى عملية تمشيط واسعة قام بها جيش الاحتلال الفرنسي.
 من أشهر أبنائها الأديب محمود المسعدي.
 بعثت بها بلدية عام 1966.
 بها حاليا أكثر من جمعية من أهمها:
 وجمعية ثقافية تسمى جمعية مهرجان تازركة للكتاب، التي يعود لها الفضل في تأسيس مهرجان وطني للشريط المصور انعقدت أولى دوراته عام 1997، وقد انعقدت دورته العاشرة عام 2006.

الرياضة
تنشط بالمدينة الجمعية أمل تازركة، وقد تأسست عام 1961، وصعدت عام 2008 إلى رابطة الهواة الأولى لكرة القدم.

وصلات
 مدونة حول تازركة.

أعلام

 أحمد الحجري
 محمود المسعدي

المراجع

أماكن مأهولة في تونس
بلديات تونس
مدن ولاية نابل

تازركة


Monarhii Scoției au fost conducătorii Regatului Scoției. Conform tradiției, primul rege al Scoției, Kenneth I al Scoției (Cináed Mac Ailpín), a fondat statul în anul 843. Distincția între Regatul Scoției și Regatul Picților este mai degrabă produsul mitului medieval și o confuzie a schimbării în nomenclator (un sistem de nume sau termeni), spre exemplu, Rex Pictorum (Regele picților) devine Rí Alban (rege de Alba) sub Donald al II-lea al Scoției, atunci când analele au trecut de la latină la dialectul local, la sfârșitul secolului al IX-lea. Pe atunci, numele Alba în galică se referea la regatul picților, mai degrabă decât cel al Angliei.

Regatul Picților a devenit cunoscut ca fiind Regatul de Alba în galică, care mai târziu a devenit cunoscut sub numele de Scoția, atât în engleză cât și în scoțiană; termenii sunt păstrați în ambele limbi. La sfârșitul secolului al XI-lea, regii scoțieni au folosit termenul de rex Scottorum, sau regele Scoției, pentru a face referire în latină. Titlul de rege al Scoției nu a mai fost folosit din 1707, atunci când regatul Scoției s-a unit cu cel al Angliei, pentru a forma o singură uniune, Regatul Unit al Marii Britanii. Astfel, Anna a Marii Britanii a devenit ultimul monarh al vechilor regate a Scoției și Angliei și primul al Marii Britanii, desi regatele aveau un monarh comun încă din 1603. Unchiul ei, Carol al II-lea, a fost ultimul monarh scoțian care a fost încoronat în Scoția, la Scone, în 1651.

Lista monarhilor din Scoția

Casa de Alpin (848-1034)
Domnia lui Kenneth MacAlpin începe în așa numita Casa de Alpin, un concept complet modern. Descendenții lui Kenneth MacAlpin au fost împărțiți în două ramuri; coroana era pasată între cele două, moartea unui rege dintr-o ramura ducea, de multe ori, la război de către pretendentul celeilalte ramuri. Malcolm al II-lea al Scoției a fost ultimul rege din Casa de Alpin. În timpul domniei lui, a reușit să zdrobească orice opoziție întâlnită și, neavand fii, a fost capabil să treacă coroana fiului fiicei sale, Duncan I al Scoției, care a inaugurat casa de Dunkeld.

Dovezile referitoare la domnia lui Eochaid sunt neclare. Este posibil ca acesta să nu fi domnit niciodată ca rege. Dacă totuși ar fi fost, a domnit împreună cu Giric. Despre Amlaíb nu se cunoaște decât anul morții sale, 977, și este raportat ca fiind rege de Alba. Din moment ce este cunoscut faptul că Kenneth al II-lea a fost rege între 972 și 973, Amlaíb trebuie să fi fost la putere între 973 și 977.

Casa Dunkeld (1034–1286)

Duncan I al Scoției a succedat la tron ca nepot al lui Malcolm al II-lea (a fost, de asemenea, moștenitor general al lui Malcolm I, din partea bunicului, Duncan de Atholl, al treilea fiu al lui Malcolm I). Casa Dunkeld a fost, prin urmare, o continuare a Casei Alpin. Duncan a fost ucis în luptă de Macbeth, însă a avut o domnie lungă și relativ de succes. Într-o serie de bătălii între 1057 și 1058, fiul lui Duncan, Malcolm al III-lea al Scoției l-a învins și l-a ucis pe Macneth și pe fiul vitreg și mostenitor al acestuia, Lulach, preluând tronul. Certurile dinastice nu aveau să se sfârșească aici: la moartea lui Malcolm în luptă, fratele său, Donald al III-lea al Scoției a revendicat tronul, expulzandu-i pe fii lui Malcolm din Scoția. A urmat un război civil în familie, între Donald Ban și fiul lui Malcolm,  Edmund contra susținătorilor englezi ai lui Malcolm, conduși întâi de Duncan al II-lea al Scoției și apoi de Edgar al Scoției. Edgar a triumfat și l-a trimis pe unchiul și fratele său la mănăstire. După domnia lui David I al Scoției, tronul Scoției avea să treacă, în conformitate cu normele de primogenitură,  de la tată la fiu, sau dacă era posibil, de la frate la frate.

Casa de Sverre (1286–1290)

Ultimul rege al Casei Dunkeld a fost Alexandru al III-lea al Scoției. Soția lui născuse doi fii și o fiică, însă până în 1286 fii celor doi au murit și singura fiică în viață, Margareta, născuse o singură fiică, numită tot Margareta, concepută cu sotul ei, Eric al II-lea al Norvegiei, înainte ca aceasta să moară. Alexandru s-a recăsătorit, însă la începutul anului 1286 acesta a murit într-un accident în timp ce călărea spre casă. Soția sa, Yolande de Dreux, era însărcinată, însă în noiembrie 1286 orice speranță de a avea un fiu era imposibilă. În consecință, în Tratatul de la Salisbury, Gardienii Scoției au recunoscut-o pe nepoata în vârstă de trei ani a lui Alexandru, Margareta I a Scoției, ca regină a Scoției. Margareta a rămas în regatul tatălui ei din Norvegia până în toamna anului 1290, când a fost trimisă în Scoția. Cu toate acestea, Margareta a murit pe drum, în Orkney, neavând să pună niciodată piciorul pe pământul scoțian și fără să fie încoronată vreodată. Prin urmare, uneori nu este considerată regină de către naționaliști.

Primul Interregnum (1290–1292)

Primul Interregnum a avut loc între 1290 și 1292 de către Gardienii Scoției, conducătorii de facto ai Scoției. Pe parcursul multor ani a minorității din istoria Scoției, au existat mai mulți gardieni ai Scoției și postul a fost o caracteristică constituțională importantă în curs de dezvoltare pentru politica din țară.

Casa de Balliol (1292–1296)

Moartea Margaretei a Norvegiei a purtat Scoția într-un interval de doi ani de criză de succesiune. Odată cu moartea ei, descendentul lui William I a dispărut. S-au prezentat 13 candidați, printre cei mai proeminenți fiind John Balliol, strănepotul fratelui mai mic al lui William I, David de Huntingdon, și Robert de Brus, Lord de Annandale, nepotul lui David. Magnații scoțieni l-au invitat pe Eduard I al Angliei să arbitreze revendicările, acesta obligând scoțienii să jure credință ca stăpân suprem. În cele din urmă, s-a decis la John Balliol să devină rege, însă acesta s-a dovedit a fi slab și incapabil, iar în 1296 a fost forțat de Eduard I să abdice, acesta încercând să anexeze Scoția la Regatul Angliei.

Al doilea Interregnum (1296–1306)

Casa de Bruce (1306–1371)

Timp de zece ani, Scoția nu a avut nici un rege propriu. Scoțienii, cu toate acestea, au refuzat să mai tolereze guvernarea englezilor; William Wallace și apoi, după executarea lui, Robert Bruce (nepotul său) au luptat împotriva englezilor. Bruce și susținătorii săi au ucis un rival pentru tron, John al III-lea Comyn, Lord de Badenoch, pe 10 februarie 1306 la Biserica Greyfriars în Dumfries. La scurt timp după aceea, în 1306, Robert a fost încoronat rege al Scoției la Scone. Energia sa și înlocuirea corespunzatoare a vigurosului Eduard I cu fiul său slab, Eduard al II-lea, a permis Scoției să se elibereze de sub domnia engleză. În bătălia de la Bannockburn în 1314, scoțienii i-au alungat pe englezi, iar în 1329 englezii au fost de acord cu tratatul de independență scoțian. Fiul lui Robert, David, a aderat la tron ca și copil. Englezii au reluat războiul cu Scoția, iar David a fost nevoit să părăsească  regatul în favoarea lui Eduard Balliol, fiul lui Ioan, care a reușit să fie încoronat rege al Scoției (1332-1336) și să predea Angliei sudul Scoției înainte de a fi alungat din nou. David a petrecut o mare parte a vieții sale în exil, mai întâi în libertate în Franța, apoi în inchisoare în Anglia. A reușit să se întoarcă în Scoția abia în 1371. La moartea sa, acesta neavând moștenitori, Casa de Bruce a ajuns la capăt.

Casa Stuart

(1371–1567)

Robert Stuart a fost nepotul lui Robert I prin ultima sa fiică, Marjorie. Născut în 1316, el a fost mai în vârstă decât unchiul său David al II-lea. În consecință, el a succedat la tron însă a fost în imposibilitatea de a domni viguros, o problemă care fusese înfruntată și de fiul său, Robert al III-lea, care suferise un accident de călărie. După cei doi a urmat o serie de regențe, cauzate de tinerii regilor succesori. Prin urmare, era Stuart a întâmpinat perioade de inerție regală, în care nobilii au uzurpat coroana, urmate de perioade de domnii personale, timp în care au încercat să abordeze probleme create de propria lor minoritate care au avut efecte pe termen lung. Guvernarea Scoției devenea din ce în ce mai dificilă, deoarece nobilimea puternică a devenit tot mai dificilă. Încercările lui Iacob I al Scoției de a reduce dezordinea din regat a dus la asasinarea sa.
Iacob al III-lea al Scoției a fost ucis într-un război civil purtat între el și nobilime, condusă de propriul său fiu. Atunci când Iacob al IV-lea al Scoției a guvernat și suprimat cu asprime aristocrații, a murit în bătălia de la Flodden, iar soția sa, Margaret Tudor, care a fost aleasă regentă pentru fiul lor, Iacob al V-lea al Scoției, a fost îndepărtată de certurile nobililor, iar soția lui Iacob al V-lea, Maria de Guise, a succedat în guvernarea Scoției în timpul regenței fiicei sale Maria I, doar divizând și cucerind nobilimea, distribuind mită francezilor în acest scop.
În cele din urmă, Maria I, fiica lui Iacob al V-lea, a fost în imposibilitatea de a conduce Scoția, confruntându-se cu aristocrația și intransigența populației care favoriza Calvinismul și dezaproba religia catolică. Aceasta a fost forțată să abdice și să fugă în Anglia, unde a fost închisă în castele și conace diferite timp de 18 ani, iar ulterior a fost executată pentru trădare împotriva reginei Elisabeta I. La abdicarea ei, fiul său, conceput cu un membru al familiei Stuart, a devenit rege.

(1567-1651)

Staurții din Lennox au fost o ramură junioară a familiei Stuart; nu erau descendenți direcți pe linie masculină cu Robert al II-lea, primul Stuart care devenise regle al Scoției, ci mai degrabă se trăgeau din Alexandru Stuart, al patrulea mare stolnic al Scoției. În trecut, prin intermediul Alianței Auld cu Franța, au adaptat numele în formă franceză, Stuart. Prin urmare, atunci când fiul ducelui de Lennox, Lord Darnley, s-a căsătorit cu Maria I, fiul lor, ca primul rege al ramurei Lennox din familia Stuart, a domnit cu numele de Stuart.
Iacob I al Angliei a devenit, de asemenea, rege al Angliei și Irlandei ca Iabob I în 1603, atunci când verișoara sa, Elisabeta I a murit fără moștenitori. Cu toate că cele două coroane din Anglia și Scoția au rămas separate, monarhia a fost bazată în principal în Anglia.
Carol I, fiul lui Iabob, a avut de înfruntat un război civil; conflictul rezultat a durat opt ani și s-a încheiat cu executarea sa. Parlamentul englez a decretat apoi monarhia punându-i căpat. Parlamentul scoțian, după unele deliberări, a rupt legăturile cu Anglia și l-a declarat rege pe Carol al II-lea, fiul și moștenitorul lui Carol I. El a domnit până în 1651, când armatele lui Oliver Cromwell au ocupat Scoția, acesta fugind în exil.

Restaurarea Casei Stuart (1660-1707)

O dată cu restaurarea, Stuartii au devenit, din nou, regi în Scoția. Însă drepturile din Scoția nu au fost respectate: Parlamentul scoțian a fost dizolvat, în timpul domniei lui Carol al II-lea, iar fratele său, Iacob, a fost numit guvernator al Scoției. Iacob însuși a devenit Iacob al VII-lea, în 1685. Catolicismul lui nu a fost tolerat, iar el a fost alungat din Anglia, după trei ani. În locul lui a venit fiica sa Maria și soțul ei, William de Orange, conducătorul Republicii Olandeze. Aceștia au fost acceptați ca monarhi în Scoția, după o perioadă de deliberare de către Parlamentul scoțian și au condus împreună ca William al III-lea al Angliei și Maria a II-a a Angliei.
O încercare de a restabili un imperiu colonial scoțian prin intermediul sistemului Darien, în rivalitate cu cel al Angliei, nu a reușit, lăsând nobilii scoțieni în stare de faliment după ce aceștia au riscat finanțand. Aceasta a coincis cu aderarea reginei Anna a Marii Britanii, fiica lui Iacob al VII-lea. Anna a avut mai mulți copii, dar nici unul dintre aceștia nu au supraviețuit, lăsând ca moștenitor al său un frate vitreg, Iacob, apoi a plecat în Franța, trăind în exil. Englezii au favorizat-o pe protestanta Sofia de Hanovra (o nepoată a lui Iacob al VI-lea) ca moștenitor. Mulți scoțieni îl preferau pe prințul Iacob, care, ca Stuart de origine, a amenințat că va rupe Uniunea coroanelor dintre Anglia și Scoția prin alegerea sa ca rege.
Pentru a păstra Uniunea, englezii au elaborat un plan prin care cele două regate aveau să se unească sub unul singur, în Regatul Marii Britanii, regat condus de un monarh comun și de un singur Parlament. Ambele parlamentele naționale au fost de acord cu acest lucru (deși scoțienii fuseseră inițial motivați de finanțarea națională), iar unele subterfugii, precum majoritatea semnatarilor, erau necesare pentru ratificarea Parlamentului scoțian, acestea fiind posibile prin mită și plăți. Ulterior, deși monarhii au continuat să se pronunțe asupra națiunii Scoției, au făcut asta mai întâi ca monarhi ai Marii Britanii, iar din 1801 ca monarhi ai Regatului Unit.

Pretendenții Iacobiți

Iacob al VII-lea a continuat să pretindă tronul din Anglia, Scoția și Irlanda. Când a murit în 1701, fiul său Iacob a moștenit pretențiile tatălui său și s-a autoproclamat Iacob al VIII-lea al Scoției și Iacob al III-lea al Angliei și Irlandei. A continuat să pretindă tronul toată viața sa, chiar și după ce Regatele Angliei și Scoției s-au unit sub Regatul Marii Britanii. În 1715, la un an după moartea surorii sale, regina Anna și a vărului său, George de Hanovra, Iacob s-a întors în Scoția încercând să pretindă tronul. A eșuat și a fost nevoit să fugă de pe continent. O a doua încercare a fiului său, Carol, în numele tatălui său, în 1745, de asemenea a eșuat. Ambii copii ai lui Iacob au murit fără moștenitori legitimi, punând capăt familiei Stuart.
James Francis Edward Stuart, cunoscut sub numele de "Vechiul Pretendent", fiul lui Iacob al VII-lea, a pretins tronul din 1701 până la moartea sa în 1766.
Charles Edward Stuart, cunoscut și ca "Tânărul Pretendent" și adesea numit Printul Bonnie Carol, fiul lui Iacob al VIII-lea, a pretins tronul de la moartea tatălui său până la moartea sa în 1788. Nu a avut moștenitori legitimi.
Henry Benedict Stuart, fratele lui Carol al III-lea și cel mai mic fiu al lui Iacob al VIII-lea. A murit necăsătorit în 1807.
După 1807, pretențiile iacobiților au trecut întâi la Casa de Savoia (1807-1840), apoi la ramura Modenese a Casei de Habsburg-Lorraine (1840-1919), și în cele din urmă la Casa de Wittelsbach (din 1919). Actualul moștenitorul este Franz, Duce de Bavaria. Nici el, nici vreunul din prodecesorii săi nu au avut pretenții la tron din 1807.

Legea Uniunii

Legea Uniunii au fost două acte parlamentare în timpul anului 1706 până în 1707 de către Parlamentul Angliei și Parlamentului Scoției, punand în aplicare condițiile Tratatului de Uniune, încheiat la 22 iulie 1706, în urma negocierilor prelungite între comisarii reginei Anne, reprezentânt ambele parlamente. Actele reprezentau Regatul Angliei și Regatului Scoției unite sub Regatul Marii Britanii.
Scoția și Anglia au împărtit un monarh comun de la Uniunea coroanelor în 1603, atunci când Iacob al VI-lea, regele Scotiei, a moștenit tronul englez de la verișoara sa primară, regina Elisabeta I a Angliei. Deși descris ca o Uniune de coroane, înaintea Actelor Uniunii din 1707, coroanele celor două regate separate au stat pe acelasi cap. Deși au fost făcute trei încercări nereușite (în 1606, 1667, și 1689) pentru a uni cele două regate prin acte ale Parlamentului, însă abia la începutul secolului al XVIII-lea ideea a fost îmbrățișată de ambele instituții politice, aducând astfel cele două state împreuna sub un singur parlament, precum și sub un singur monarh.

Note

Monarhi scoțieni
Istoria Scoției
Liste de monarhi

Lista monarhilor scoțieni


Intruders ist ein Horrorfilm und Thriller aus dem Jahr 2011 von Regisseur Juan Carlos Fresnadillo. Das Drehbuch zum Film schrieben Nicolás Casariego und Jaime Marques.

Handlung
Mia, ein zwölfjähriges Mädchen, findet ein altes Stück Papier, auf dem die Geschichte von "Schattengesicht" mit offenem Ende erzählt wird. Beim Versuch die Geschichte zu Ende zu schreiben, beschwört Mia das Monster selbst herauf. Sie denkt, dass das "Monster" sie von ihrem begehbaren Kleiderschrank heraus beobachtet. Deshalb geht sie nachts zu ihrem Vater und erzählt ihm, dass sie sich beobachtet fühlt. Der Vater stellt eine Puppe auf und verbrennt sie. So soll diese Puppe dem Monster nachstellen. Nachdem Mia wieder eingeschlafen ist, wacht sie wieder auf und holt ihren Vater, weil sie denkt, dass sie immer noch beobachtet wird. Der Vater geht in den Kleiderschrank und wird vom "Schattenmann" angegriffen. Es kommt zu einem Kampf zwischen den beiden. Während des Kampfes wird der Vater erschöpft, was der Schattenmann ausnutzt und Mia die Hände über das Gesicht hält. Der Vater steht wieder auf, und der Schattenmann flüchtet. Zuerst denken die Eltern, dass Mia eine Schocktherapie braucht, weil sie nicht spricht, aber der Schattenmann hat ihren Mund gestohlen.

Hintergrund
 Die Produktionskosten wurden auf rund 13 Millionen US-Dollar geschätzt.
 Kinostart war in Deutschland am 19. Januar 2012.

Kritiken

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2011
Horrorfilm
Thriller

Intruders (Film)


Srcoliki čopotac  (srcasti čopotac, lat. Neottia cordata), vrsta orhideje iz roda čopotac ili kokoška raširena po velikim dijelovima Euroazije (uključujući i Hrvatsku) i Sjeverne Amerike.

Čopotac je hrvatski naziv roda Listera, koji se danas vodi kao sinonim za rod Neottia, kokoška.

Sinonimi
 Bifolium cordatum (L.) Nieuwl.
 Cymbidium cordatum (L.) Londes
 Diphryllum cordatum (L.) Kuntze
 Distomaea cordata (L.) Spenn.
 Epipactis cordata (L.) All.
 Helleborine cordata (L.) F.W.Schmidt
 Listera cordata (L.) R.Br.
 Listera cordata var. chlorantha Beauverd
 Listera cordata f. disjuncta Lepage
 Listera cordata subsp. nephrophylla (Rydb.) Á.Löve & D.Löve
 Listera cordata var. nephrophylla (Rydb.) Hultén
 Listera cordata f. rubescens P.M.Br.
 Listera cordata f. tetraphylla Lavoie
 Listera cordata f. trifolia (Asch. & Graebn.) Pauca & Stefur.
 Listera cordata f. trifolia P.M.Br.
 Listera cordata f. variegata P.M.Br.
 Listera cordata f. viridens P.M.Br.
 Listera nephrophylla Rydb.
 Neottia cordata f. rubescens (P.M.Br.) P.M.Br.
 Neottia nephrophylla (Rydb.) Szlach.
 Ophrys cordata L.
 Ophrys nephrophylla (Rydb.) Rydb.
 Pollinirhiza cordata (L.) Dulac
 Serapias cordata (L.) Steud.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

Neottieae
Flora Sjeverne Europe
Flora Srednje Europe
Flora Jugozapadne Europe
Flora Jugoistočne Europe
Flora Istočne Europe
Flora Sibira
Flora Ruskog dalekog istoka
Flora Sjevernog Kavkaza
Flora Gruzije
Flora Turske
Flora Hrvatske
Flora Japana
Flora Aljaske
Flora Aleuta
Flora Grenlanda
Flora Svetog Petra i Mikelona
Flora SAD-a

Srcoliki čopotac


Eisenhower Doktrini, 1953 yılından itibaren 8 sene ABD Başkanlığı yapan Dwight Eisenhower'ın 5 Ocak 1957'de Kongre'ye gönderdiği yetki talebi isteği.

Dwight Eisenhower,1954 yılında "Barış için Atom" programını başlattı ve 5 Ocak 1957'de, ünlü Eisenhower Doktrini'ni açıkladı. Bu doktrin ile Orta Doğu ülkelerine askerî ve ekonomik yardımda bulunulması planlanmaktaydı. Yardımın amacı,Orta Doğu'da komünizmin yayılmasını önlemekti.

Temsilciler Meclisi, 30 Ocak'ta, Senato da 5 Mart'ta, büyük oy çoğunluğu ile Eisenhower Doktrini'ni kabul ederek, Başkan'a istediği yetkileri verdi.

Doktrinin Oluşturulma Süreci
Eisenhower Kongre'den şu konularda kendisine yetki verilmesini istiyordu:

 Bağımsızlığını korumak için ekonomik kalkınma çabası içine giren Orta Doğu ülkelerine ekonomik yardım yapmak.
 Bunlardan isteyen ülkelere askeri yardım yapmak.
 Bu ülkelerin istemeleri şartıyla, milletlerarası komünizmin kontrolü altında bulunan bir ülkeden gelecek açık silahlı saldırılar karşısında, Amerikan silahlı kuvvetlerinin kullanılması.

Bu amaçlarla Başkan Eisenhower, Kongreden, üç yıl süre ile, her yıl 200 milyon Dolar harcama yetkisi istemekteydi.

Temsilciler Meclisi'nde onaylanan tasarı, Senato da 5 Mart'ta, büyük oy çoğunluğu ile kabul edilerek, Başkan'a istediği yetkileri verildi.

Eisenhower doktrini'nin tatbikatını sağlayacak kanun; 9 Mart 1957′de kongre tarafından kabul edildikten sonra, başkanın danışmanı James P. Richards, Ortadoğu ülkelerini ziyaret etti ve doktrine katılmalarını istedi. 22 mart 1957 günü Türkiye Eisenhower doktrini'ne katıldığını, ayrıca doktrini bölgede gerçekleştirebilmek için hazır olduğunu açıkladı. aynı gün ABD, Bağdat paktı askerî komitesine gireceğini ilan etti.

Eisenhower Doktrininin bilhassa Orta Doğu'da Amerikan askerinin kullanılmasına dair kısmı, Amerikan Kongresinde büyük tartışmalara sebep oldu. Buna rağmen, Temsilciler Meclisi, 30 Ocakta, Senato da 5 Martta, büyük oy çoğunluğu ile Eisenhower Doktrinini kabul ederek, Başkana istediği yetkileri verdi.

ABD başkanı Eisenhower 'in 1957 yılı başında Kongre'ye sunduğu bir raporla açıkladığı ve uluslararası komünizm tehdidine karşı direnmek için Amerikan yardımına ihtiyaç duyacak Ortadoğu ülkelerine askeri ve ekonomik yardımı içeren politika. doktrinin temelinde ABD'nin Sovyetler Birliği'nin süveyş bunalımından sonra Ortadoğu'da kazandığı prestije karşı, bölgede bir karşı grup örgütleme çabası ve bölgedeki olayları uluslararası komünizmin bir parçası olarak kabul etmesidir.

Eisenhower Doktrini iki bakımdan Amerikan dış politikası için mühim bir gelişmeyi ifade etmekteydi. Birincisi, Amerika'nın Orta Doğu ile bağlantı alanını bir hayli genişletmesidir. Her ne kadar Amerika; Orta Doğu ile ilgisini ilk defa Truman Doktrini ile göstermiş ise de, Truman Doktrini sadece Türkiye ve Yunanistan'a ve yine sadece askeri yardım yapılmasını öngörmekteydi. Hâlbuki Eisenhower Doktrini, bütün bir Orta Doğu bölgesini içine alıyor ve Amerikan askerinin kullanılması sureti ile bölgedeki ülkelerin komünizme karşı savunulmasını da üzerine alıyordu.

İkinci olarak, bu doktrin ile Amerika, İngiltere ve Fransa'nın Orta Doğu'da bıraktıkları boşluğu bizzat doldurmak üzere harekete geçiyor ve aynı zamanda da, bölgede Sovyet Rusya'nın karşısına dikiliyordu. Amerika ve Sovyet Rusya ilk defa olarak Orta Doğu'da karşı karşıya gelmeye başlıyordu.

Sovyetler Birliği'nin Tepkisi
Sovyetler Birliği bu plana büyük tepki gösterdi. 7 Ocak'ta yayınladıkları resmi bildiride, Eisenhower Doktrini, "Orta Doğu ülkelerini esaret altına alma amacını güden bir tedbir", "Amerikan tekelci kapitalizminin militarist çevrelerinin Orta Doğu işlerine kaba bir müdahalesi" olarak nitelemişlerdir. Bunun arkasından 11 Şubatta Amerika, İngiltere ve Fransa'ya verdikleri notalarda, Orta Doğu için bir barış planı ortaya attılar. Buna göre, bölgede ittifak blokları kurulmayacak, yabancı askerler geri çekilecek, yabancı üsler tasfiye edilecek ve bölgenin içişlerine karışılmayacaktı. Bölge ülkelerine silah satılmayacaktı.

Sovyetlere verilen cevapta, bu plan reddedildiği gibi bölgeyi silahlandıran ilk devletin kendisi olduğu ve içişlerine karışmadan söz eden Sovyetlerin önce Macaristan'dan elini çekmesi gerektiği bildirildi.

Türkiye'nin Tepkisi
Eisenhower Doktrini, Menderes hükûmeti için 1947 yılında Truman Doktrini'nin açıklanması ile başlayan askerî ve ekonomik yardımın, Türkiye'nin yanı sıra diğer Ortadoğu ülkelerine de genişlemesi olarak değerlendirilebilir. Başbakan Adnan Menderes, söz verilen bu askerî ve ekonomik yardım sayesinde ülke içinde de prestijini arttırmayı ümit ediyordu. Bu dönemde Türkiye ekonomisinin kötü gidişi hükûmete güçlükler yaratıyordu. 1951-52 yıllarının Demokrat Parti iktidarını güçlendiren verimli yıllık zirai seyri ardından gelen iklim kuraklığı ile ekonomiyi sıkıntıya sokmuştu.  Menderes, yaptığı bir basın toplantısında, Eisenhower Doktrini'nin Ortadoğu'da siyâsî istikrârı sağlayacağına inandığını belirtmişti. CHP ise iç siyâsî havanın gerginleşmesine rağmen, Eisenhower Doktrini konusunda hükûmete destek oldu.

Bu doktrinin getirdiği tedbirlerin uygulaması 1958 yılındaki Lübnan ve Ürdün olayları sırasında gerçekleşmiştir. Türkiye, ABD ve İngiltere'nin davranışlarını kayıtsız şartsız destekleyeceğini bildirmiştir.

Ortadoğu ülkelerinin doktrine karşı çıkması sebebiyle ABD, yeni tedbirler alma kararı almıştır. Türkiye, Ortadoğu'da boşalan gücü dolduracak ülke olarak belirlenmiştir. 21 Mart 1957 tarihinde, Ankara'da, Türkiye ve ABD yetkilileri Eisenhower doktrini'ne benzeyen ortak bir bildiri yayınlamışlardır.

Menderes, Eisenhower Doktrini'nin açıklanmasından sonra, ABD'yi Ortadoğu'da koruyucu bir güç olarak kazanma amacına ulaşmıştır. Menderes için bölgedeki Sovyet etkisini önleyebilecek tek güç, Amerika'ydı. Böylece Menderes, ABD'yi Sovyet yayılmacılığını önlemek için bir denge faktörü olarak kullanma yoluna başvuruyordu. Adnan Menderes'in NATO ile Bağdat paktı arasında bağlantı kurarak Türkiye'nin önemini artırmaya yönelik arzusu, bu şekilde gerçekleşti. Ancak Bağdat Paktı, Irak darbesinden sonra işlevini ve önemini kaybedince Menderes'in bu arzusunun da anlamı kalmadı.

Orta Doğu Ülkelerinin Tepkileri
Eisenhower Doktrini karşısında Orta Doğu ikiye ayrılmıştır. Bu doktrini kabul ettiğini ilk ilan eden; 6 Ocak'ta Lübnan olmuştur. Lübnan, bu hareketi ile, şimdiye kadar takip ettiği tarafsızlık politikasını terk etmiş oluyordu. Lübnan'ın arkasından Pakistan, Irak, Türkiye ve Yunanistan, Eisenhower Doktrini'ni kabul ettiklerini açıkladılar. Bunlardan sonra Afganistan, Libya, Tunus ve Fas, en sonunda İsrail bu Doktrini kabul ettiklerini bildirdiler.

Buna karşılık, ilk şiddetli tepki Mısır'dan geldi. Arkasından Suriye, bu tepkiye katıldı. Bu iki devleti ise Ürdün ve Suudi Arabistan takip etti ise de, birkaç hafta sonra Suudi Arabistan, tutumunu değiştirerek, Eisenhower Doktrini'ni "iyi ve müspet" bulduğunu bildirdi. Çünkü Suudi Arabistan, İsrail konusunda bu devletlerle beraber gitmeye hazırdı; fakat Sovyetler konusunda bu devletlerle bir adım bile atmamaya kararlıydı.

Nâsır'ın Ürdün'de monarşiyi devirmek için biraz sonra giriştiği teşebbüsler, Ürdün'ün tutumunu da değiştirecek ve bu ülkeyi Suriye-Mısır cephesinden ayıracaktır. Tabiatıyla Sovyetler de büyük tepki gösterdiler. 7 Ocak'ta yayınladıkları resmi bildiride Eisenhower Doktrinini, "Orta Doğu ülkelerini esaret altına alma amacını güden bir tedbir", "Amerikan tekelci kapitalizminin militarist çevrelerinin Orta Doğu işlerine kaba bir müdâhalesi" olarak nitelemişlerdir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Doktrin nedir? Doktrin hakkında her şey
Doktrin'in metni  (İngilizce)

Amerika Birleşik Devletleri tarihi
Amerika Birleşik Devletleri-Türkiye ilişkileri
Orta Doğu tarihi
Dış siyaset doktrinleri
Amerika Birleşik Devletleri'nin dış ilişkileri
Arap milliyetçiliğine muhalefet

Eisenhower Doktrini


Jorge Henrique Leitão Ramos (* 1952 in Odivelas) ist ein portugiesischer Filmkritiker und -historiker.

Werdegang
Leitão Ramos schloss 1975 ein Studium der Elektrotechnik am Instituto Superior Técnico ab und unterrichtet Elektrotechnik an der Escola Secundária Marquês de Pombal in Lissabon. Seine Tätigkeit als Filmkritiker begann er 1975 bei der Wochenzeitschrift Expresso. Er setzte seine Kritiken beim Jornal Novo (1975 bis 1976) und beim Diário de Lisboa (1976 bis 1988) fort. Seit 1988 ist er fester Mitarbeiter des Expresso. Zudem war er für den Hörfunk und das Fernsehprogramm der RTP tätig. Von 1980 an schrieb er auch Fernsehkritiken.

Er ist Autor des dreibändigen Lexikons zum portugiesischen Film und betreibt die Filmdatenbank MEMORIALE - Cinema Português, die sich von existierenden Datenbanken des Portugiesischen Films abhebt durch den Umfang der zu jedem Film gespeicherten Daten und der Quellenangaben (meist die offiziellen Titelsequenzen, aber auch einzeln angegebene und teils direkt dort abrufbare Belege).

Daneben ist er Präsident des Finanzrates der Sociedade Portuguesa de Autores, der portugiesischen Rechteverwertungsgesellschaft.

Schriften (Auswahl)

 Sergei Eisenstein. Livros Horizonte, Lissabon 1981, ISBN 972-24-0511-X
 Dicionário do Cinema Português. 1962-1988. Editorial Caminho, Lissabon 1989, ISBN 972-21-0446-2
 Dicionário do Cinema Português. 1989-2003. Editorial Caminho, Lissabon 2005, ISBN 972-21-1763-7
 Dicionário do Cinema Português. 1895-1961. Editorial Caminho, Lissabon 2012. ISBN 978-972-21-2602-1
 Fernando Lopes - Um Rapaz de Lisboa. Imprensa Nacional-Casa da Moeda, Lissabon 2012, ISBN 978-972-27-2076-2
 José Fonseca e Costa - Um Africano Sedutor. Editora Guerra & Paz, Lissabon 2016, ISBN 978-989-702-223-4

Weblinks
 Interview bei TSF am 16. Mai 2011 (portugiesisch)
 Interview bei viriatoteles.net (portugiesisch)
 Eintrag zu Jorge Leitão Ramos bei Wook.pt, dem Online-Handel der Porto Editora
 Startseite Memoriale-CinemaPortuguês, von ihm betriebene portugiesische Filmdatenbank

Einzelnachweise

Filmkritiker
Filmwissenschaftler
Person (Odivelas)
Portugiese
Geboren 1952
Mann

Jorge Leitão Ramos


Les élections cantonales se sont déroulées les  et .

Tableau récapitulatif des résultats pour les Conseils Généraux

Gains de conseils généraux

Les monarchistes gardent la majorité dans cinq départements :

 La Charente
 La Loire-Inférieure
 Le Maine-et-Loire
 Le Morbihan
 La Vendée

Notes et références

Sources

 L'Ouest-Éclair
 Le Temps
 Le Radical

Voir aussi

France, cantonales
1898
1898 en France

Élections cantonales françaises de 1898


Konvencija o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena (CEDAW – Convention on the Elimination of all Forms of Discrimination Against Women) je međunarodni ugovor koji je 1979. godine usvojila Opća skupština Ujedinjenih naroda. Opisan kao međunarodna ženska Povelja o pravima, uspostavljena je 3. rujna 1981. godine, a ratificiralo ju je 189 država. Preko pedeset zemalja koje su ratificirale Konvenciju učinile su to s određenim rezervama i prigovorima, uključujući 38 zemalja koje su odbile provedbu članak 29. koji se bavi sredstvima za rješavanje sporova u vezi s tumačenjem ili primjenom Konvencije. Sjedinjene Američke Države i Palau potpisale su, ali nisu ratificirale ugovor. Sveta stolica, Iran, Somalija, Sudan i Tonga nisu potpisnici Konvencije.

Mjesto predsjedavajuće CEDAW-a trenutno obnaša Gladys Acosta Vargas.

Konvencija

Sažetak
Konvencija ima sličan format kao i Konvencija o ukidanju svih oblika rasne diskriminacije "kako s obzirom na opseg temeljnih obveza, tako i s obzirom na međunarodne mehanizme praćenja". Konvencija je strukturirana u šest dijelova s ukupno 30 članaka.

 Dio I (članci 1. do 6.) usredotočen je na nediskriminaciju, spolne stereotipe i trgovinu seksom.
 Dio II (članci 7. do 9.) opisuje ženska prava u javnoj sferi s naglaskom na političkom životu, zastupljenosti i pravu na nacionalnost.
 Dio III (članci 10. do 14.) opisuje ekonomska i socijalna prava žena, posebno se usredotočujući na obrazovanje, zapošljavanje i zdravlje. Dio III također uključuje posebne mjere zaštite za seoske žene i probleme s kojima se suočavaju.
 Dio IV (članci 15. i 16.) opisuje pravo žena na jednakost u braku i obiteljskom životu, uključujući i pravo na jednakost pred zakonom.
 Dio V (članci 17. do 22.) uspostavlja Odbor za uklanjanje diskriminacije žena kao i postupak izvješćivanja država stranaka.
 Dio VI (članci 23. – 30.) opisuje učinke Konvencije na druge ugovore, obveze država potpisnica i provedbu Konvencije.

Temeljne odredbe
Članak 1. definira diskriminaciju žena na sljedeći način:"izraz "diskriminacija žena" označava svaku razliku, isključenje ili ograničenje učinjeno na osnovi spola kojemu je posljedica ili svrha da ženama ugrozi ili onemogući priznanje, uživanje ili korištenje ljudskih prava i osnovnih sloboda na političkom, gospodarskom, društvenom, kulturnom, građanskom ili drugom području."Članak 2. nalaže da države stranke koje ratificiraju Konvenciju izraze namjeru da rodnu ravnopravnost uvrste u svoje nacionalno zakonodavstvo, ukinu sve diskriminatorne odredbe u svojim zakonima i donesu nove odredbe koje će štititi žene od diskriminacije. Države koje ratificiraju Konvenciju moraju također uspostaviti sudove i javne institucije kako bi ženama zajamčile učinkovitu zaštitu od diskriminacije i poduzeti korake za uklanjanje svih oblika diskriminacije koje prema ženama vrše pojedinci, organizacije i poduzeća.

Članak 3. zahtijeva da države potpisnice zajamče osnovna ljudska prava i temeljne slobode ženama "na osnovi jednakosti s muškarcima" u "političkom, društvenom, gospodarskom i kulturnom području".

Članak 4. napominje da se "donošenje ... posebnih mjera usmjerenih na ubrzavanje de facto jednakosti između muškaraca i žena, ne smatra se diskriminacijom." Dodaje da se posebna zaštita majčinstva ne smatra spolnom diskriminacijom.

Članak 5. zahtijeva od država potpisnica da poduzmu mjere u cilju uklanjanja predrasuda i običaja temeljenih na ideji inferiornosti ili superiornosti jednog spola ili na stereotipnoj ulozi muškaraca i žena. Također državama potpisnicama nalaže "[da] osiguraju ... priznanje zajedničke odgovornosti muškaraca i žena u odgoju i razvoju njihove djece."

Članak 6. obvezuje države potpisnice da "poduzmu sve odgovarajuće mjere, uključujući i zakonodavne, radi suzbijanja svih oblika trgovanja ženama te iskorištavanja prostitucije žena."

Članak 7. jamči ravnopravnost žena u političkom i javnom životu s naglaskom na jednako pravo glasa, sudjelovanje u vladi i sudjelovanje u radu "nevladinih udruga i udruženja koja se bave javnim i političkim životom u zemlji."

Članak 8. predviđa da će države potpisnice jamčiti ženama jednaku "mogućnost predstavljanja svojih vlada na međunarodnoj razini te sudjelovanja u radu međunarodnih organizacija."

Članak 9. ovlašćuje države potpisnice da "priznaju ženama jednaka prava kao i muškarcima da steknu, promijene ili zadrže svoje državljanstvo " i jednaka prava "u pogledu državljanstva njihove djece."

Članak 10. zahtijeva jednake mogućnosti za obrazovanje studentica i potiče zajedničko (rodno miješano) obrazovanje. Također pruža jednak pristup sportu, stipendijama i potporama te zahtijeva "smanjenje postotka učenica koje prerano napuštaju školu."

Članak 11. ističe pravo na rad žena kao "neotuđivo pravo svih ljudskih bića", zahtijeva jednaku plaću za jednak rad, pravo na socijalno osiguranje, plaćeni dopust i rodiljni dopust "uz plaću ili slične socijalne beneficije, bez gubitka ranijeg radnog mjesta, ranga ili socijalnih primanja." Otkaz zbog majčinstva, trudnoće ili bračnog statusa zabranjeno je pod prijetnjom sankcijama.

Članak 12. stvara obvezu država potpisnica da "poduzimaju sve odgovarajuće mjere radi uklanjanja diskriminacije žena u području zdravstvene zaštite kako bi osigurale  ... dostupnost zdravstvenih usluga, uključujući one koje se odnose na planiranje obitelji."

Članak 13. jamči jednakost ženama "u gospodarskom i društvenom životu", posebno s obzirom na "pravo na obiteljske beneficije, pravo na bankarske zajmove, hipoteke i druge vrste financijskih kredita te pravo na sudjelovanje u rekreativnim aktivnostima, sportu i svim oblicima kulturnog života."

Članak 14. pruža zaštitu ženama na selu i njihovim posebnim problemima, osiguravajući pravo žena da sudjeluju u razvojnim programima, "da imaju pristup odgovarajućim ustanovama zdravstvene zaštite", sudjeluju "u svim aktivnostima lokalne zajednice", imaju "pristup poljoprivrednim kreditima" i uživaju u "odgovarajućim životnim uvjetima."

Članak 15. obvezuje države stranke da ženama zajamče "ravnopravnost s muškarcima pred zakonom", uključujući "jednaku pravnu sposobnost". Također daje "ženama i muškarcima ista prava u pogledu zakona u vezi s kretanjem osoba i slobodom izbora mjesta boravišta i prebivališta."

Članak 16. zabranjuje diskriminaciju žena "u svim pitanjima koja se odnose na brak i obiteljske odnose". Konkretno, pruža muškarcima i ženama "jednako pravo na sklapanje braka, jednako pravo na slobodan izbor supružnika", "jednaka prava i odgovornosti za vrijeme trajanja braka i pri njegovu razvodu", "jednaka prava i obveze roditelja", "jednaka prava na slobodno i odgovorno odlučivanje o broju i razmaku između svoje djece", "jednaka osobna prava supruga i supruge, uključujući pravo na izbor prezimena, zvanja i zanimanja" i "jednaka prava oba supružnika u pogledu vlasništva, stjecanja, upravljanja, uživanja i otuđivanja imovine."

Članci 17. do 24. opisuju sastav i djelovanje Odbora za uklanjanje diskriminacije žena, poput hijerarhijske strukture te pravila koja reguliraju odnos između CEDAW-a i nacionalnog i međunarodnog zakonodavstva, kao i obvezu država da poduzmu sve korake potrebne za provedbu CEDAW-a u punom obliku.

Članci 25. – 30. opisuju opće upravne postupke koji se odnose na provedbu CEDAW-a, ratifikaciju i unošenje eventualnih rezervi dotičnih država.

Suzdržavanja od primjene (rezerve)
Iznesene su mnoge rezerve u odnosu na određene članke Konvencije. Postoje i takve rezerve koje nisu specifične za pojedine članke Konvencije, već su to općenite rezerve u odnosu na sve aspekte Konvencije za koju se smatra da je u suprotnosti s određenim načelima. Na primjer, Mauritanija je izrazila rezervu navodeći da je odobrila Konvenciju "u svakom njezinom dijelu koji nije u suprotnosti s islamskim šerijatom." Određeni broj tih rezervi, posebno onih koje su unijele islamske države, predmet su brojnih rasprava.

Članak 28. Konvencije kaže da "rezerva koja nije spojiva s predmetom i svrhom ove Konvencije, nije dopuštena." Kao rezultat toga, mnoge su države potpisnice uložile prigovore na rezerve drugih država potpisnica. Točnije, mnoge su nordijske države zabrinute da neke rezerve "podrivaju cjelovitost teksta" Konvencije. Tijekom godina neke su države potpisnice povukle svoje rezerve.

Do svibnja 2015. šezdeset dvije države potpisnice izrazile su rezerve protiv dijela Konvencije. Dvadeset i četiri države potpisnice uložile su prigovore na barem jednu od tih rezervacija. Najosporavaniji je članak 29. koji se odnosi na rješavanje sporova i tumačenje Konvencije, s trideset i devet rezervi. Budući da Konvencija izričito dopušta rezerve prema članku 29. te rezerve nisu izazvale osobite prijepore. Članak 16. koji se odnosi na ravnopravnost žena u braku i obiteljskom životu predmet je dvadeset i tri rezerve. Odbor je u Općoj preporuci br. 28 izričito izjavio da su rezerve na članak 2. koji se odnosi na opću nediskriminaciju, nedopustive. Međutim, članak 2. ima sedamnaest rezervi.

Odbor za uklanjanje diskriminacije žena

Odbor za uklanjanje diskriminacije žena, koji se obično skraćeno naziva 'CEDAW odbor', ugovorno je tijelo Ujedinjenih naroda koje nadzire provedbu Konvencije o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena (CEDAW). Formiranje ovog odbora, kao i njegova pravila, svrhu i operativno postupanje opisano je u članku 17. Konvencije.

Odbor za uklanjanje diskriminacije nad ženama osnovan je 3. rujna 1981. kada je 20 država ratificiralo CEDAW, čime je Konvencija stupila na snagu. Prva redovna sjednica odbora održana je od 18. do 22. listopada 1982. Na ovom su zasjedanju prvi dužnosnici odbora izabrani natpolovičnom većinom, s gđom. L. Ider iz Mongolije kao predsjedavajućom. Izabrane su i tri potpredsjednice: M. Caron iz Kanade, Z. Ilić iz Jugoslavije i L. Mukayiranga iz Ruande, te D. P. Bernard iz Gvajane kao izvjestiteljica Odbora. Tijekom ove sjednice, Odbor je također jednoglasno usvojio svoj poslovnik.

Prvih trideset i devet sjednica održano je u sjedištu Ujedinjenih naroda u New Yorku, dok su sve preostale sjednice održane u Palači naroda u Ženevi.

Fakultativni protokol
Fakultativni protokol uz Konvenciju o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena je sporedni sporazum uz Konvenciju koji omogućuje njezinim strankama da priznaju nadležnost Odbora za ukidanje diskriminacije nad ženama radi razmatranja žalbi pojedinaca.

Fakultativni protokol usvojila je Opća skupština UN-a 6. listopada 1999. a stupio je na snagu 22. prosinca 2000.

Kontroverze
Polemike oko CEDAW-a dolaze iz dva suprotna smjera: s jedne strane društveni i vjerski konzervativci tvrde da CEDAW nastoji nametnuti liberalne, progresivne, feminističke standarde na štetu tradicionalnih vrijednosti; radikalne feministkinje s druge strane, koje ne vjeruju da CEDAW ima moć, pa čak niti želi radikalno transformirati društva i istinski osloboditi žene. One tvrde da CEDAW zagovara slabi liberalni feminizam, poput drugih srednjostrujaških organizacija. Također tvrde da članice UN-a ne mogu zacrtati ciljeve koji zastupaju vrijednosti siromašnih, konzervativnih, religioznih ili slabih, jer mali broj, ako ih uopće ima, UN-ovih dužnosnika i djelatnika zapravo dolaze iz ovih skupina za koje tvrde da ih zastupaju.

Izvori

Međunarodni instrumenti za zaštitu ljudskih prava
Ženska prava


An Dimeria heterantha in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Shou Liang Chen ngan Guo Ying Sheng. An Dimeria heterantha in nahilalakip ha genus nga Dimeria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dimeria

Dimeria heterantha


Staza Albert Park (eng. Albert Park Circuit) je trkaća staza smještena u gradu Melbourne u pokrajini Victoriji u Australiji. Dio je kalendara Formule 1 od 1996. Staza je bila predmetom rasprave zbog mjesta na kojem se nalazi jer je prema tvrdnjama prijatelja okoliša jezero Albert Park, oko kojeg se nalazi staza, pretvoreno u igralište za bogate.

Konfiguracija staze
Staza Albert Park smještena je u poslovnom središtu Melbournea, a sastoji se od javnih prometnica i parkirališta unutar samoga parka. Riječ je o privremenoj uličnoj stazi, s mješavinom brzih, neprekinutih zavoja i tehničkih dijelova skrivenih među drvećem samoga parka. Malo je dugih ravnih dijelova zbog čega su pretjecanja u Formuli 1 rijetka, no uvođenje dvaju DRS zona 2012. donijelo je više pretjecanja. Staza ima prilično velike downforce zahtjeve zbog mnoštva zavoja i manjka dugih pravaca, a bitna je i stabilnost bolida prilikom naglih promjena smjera. Potrošnja guma među manjima je u kalendaru, ali zato su kočnice jako opterećene, posebno jer imaju malo vremena da se ohlade između uzastopnih kočenja. Potreba je i vrlo dobra trakcija kako bi se što bolje ubrzalo na izlasku iz sporih šikana i nekih vrlo sporih zavoja.

Popis natjecanja na stazi
Formula 1
Australian Formula 3
Australian Formula 4
Australian Formula Ford
Formula 5000
Australian GT
Porsche Carrera Cup
Ferrari Challenge
Australian Nations Cup
Aussie Racing Cars
Supercars Championship
SuperUtes Series
Group A
Group C (Australia)

Izvori

Vanjske poveznice
Albert Park Circuit F1stats

Albert Park
Albert Park
Športski objekti u Australiji
Automobilizam u Australiji

Staza Albert Park


Restalrig est une banlieue résidentielle d'Édimbourg en Écosse, ancienne paroisse indépendante.

Elle est située à l'est du centre-ville, à l'ouest de  et à l'est de Lochend.

Histoire

Le nom de lieu Restalrig signifie . Il est mentionné pour la première fois sous le nom de Lestalric en 1165, lorsque Edward de Lestalric y construit une église. L'église est achevée en 1210 par son petit-fils, Sir Thomas de Lestalric. La région, au cours des siècles suivants, est diversement nommée Lestalryk, Restalric ou Rastalrig. La famille noble normande des de Lestalrics était les anciens propriétaires terriens de la région (y compris à proximité de South Leith). Sir John de Lestalric meurt en 1382, laissant sa succession à sa fille Katharine et à son mari, Sir Robert Logan, qui en devient le laird.

Le château du clan Logan se dressait sur le site de , surplombant Lochend Loch. Le château a été en grande partie détruit par un incendie à la fin du  siècle. La maison actuelle, sur le site, incorpore des fragments de la maison-tour préexistante. Visuellement, il est maintenant dominé par une villa de 1820 construite sur les fondations des bâtiments plus anciens. Il appartient au conseil de la ville d'Édimbourg et est un bâtiment classé de catégorie B.

Lochend Loch, en dessous, a été pendant de nombreux siècles la principale source d'approvisionnement en eau de Leith. Le parc qui occupe le site du loch maintenant très réduit contient un colombier du  siècle à son extrémité nord, parfois supposé avoir servi de four pour brûler des vêtements et des effets infectés durant la peste de 1645. Il a ensuite été utilisé comme hangar à bateaux, et est désormais également répertorié dans la catégorie B.

Selon Raphael Holinshed, Richard III d'Angleterre campe à Restalrig en août 1482 après s'être emparé de Berwick upon Tweed. Jacques IV d'Écosse en est un visiteur fréquent, faisant des offrandes pour les messes devant les autels de Notre-Dame et de Saint Triduana.

Pendant le siège de Leith au printemps 1560, le quartier général de l'armée anglaise est situé à Restalrig Deanery près de l'église. En avril 1572, au plus fort de la guerre civile mariale, Thomas Randolph et Sir William Drury séjournent au Doyenné. Sir  décore la maison avec la tapisserie royale du château d'Édimbourg. Les ambassadeurs anglais complotent avec  pour capturer  mais le plan échoue.

Vers 1604, les Logan vendent Calton Hill et Restalrig, autrement connus sous le nom de Wester et Easter Restalrig, à  et la partie Craigentinny du domaine, au marchand d'Édimbourg James Nisbet.

La villa restante la plus connue de la région est Marionville House, légèrement à l'ouest du centre du village. Elle a eu de nombreux propriétaires, dont Robert Dudgeon, fondateur de la  Company. Son fils  y est né et y a été élevé.

En 1857, Restalrig est devenu ce que le répertoire géographique des munitions d'Écosse appelait . La région était principalement constituée de terres agricoles et de laiteries. Vers 1925, des logements publics sont construits au nord et à l'est. La maison Restalrig dont l'entrée se trouvait à Restalrig Drive / Restalrig Road South est démolie en 1963.

Le puits de St Margaret y est situé jusqu'en 1859, date à laquelle il est déplacé à Holyrood Park par la Society of Antiquaries of Scotland pour éviter sa destruction par la construction d'un atelier ferroviaire.

Piershill Square à la tête de Smokey Brae a été construit par l'architecte de la ville,  en 1937. Il a remplacé , l'ancienne maison des Royal Scots Greys, le régiment de cavalerie le plus célèbre pour sa charge à Waterloo, et le sujet de la vue frontale peinte par Elizabeth Thompson, . L'église paroissiale de Waterloo contient plusieurs monuments dédiés spécifiquement à divers soldats .

Au sein de Restalrig se trouvent deux appartements à plusieurs étages, Nisbet Court et Hawkhill Court. Les deux appartiennent au conseil de la ville d'Édimbourg.

En 1784, la première montgolfière habitée britannique a atterri à Restalrig après avoir décollé d' à proximité.

Notes et références

Bibliographie

Liens externes

Édimbourg

Restalrig


Valerio Massimo Manfredi (born 8 March 1943) is an Italian historian, writer, essayist, archaeologist and journalist.

Biography
He was born in Piumazzo di Castelfranco Emilia province of Modena and, after getting a degree in Classical Arts at the University of Bologna, he became an archaeologist at the Catholic University of Milan, specialising in the topography of the Ancient World.

At the Università Cattolica del Sacro Cuore itself, he taught from 1980 to 1986, then moved on to an academic career at the University of Venice (1987) and then at the Loyola University of Chicago, the Sorbonne University in Paris and the Bocconi University in Milan. However, due to his numerous commitments, both national and international, he can no longer lecture full-time, but he holds a visiting professor role.

Between the 1970s and the 1980s, he has undertaken the "Anabasis" expeditions for the reconstruction of the itinerary of the Ten Thousand's retreat. This expedition covered a total of 18,000 km, with 2,000 photographs being taken. He undertook and led numerous other expeditions, such as: Lavinium, Forum Gallorum and Forte Urbano in Italy, Túcume (Peru), Har Karkom and other overseas locations.

He has also held a series of conferences and seminars at the University of Oxford, University of California, National University of Canberra, Universidad de Antiochia, Universidad de Bilbao, Universidad Internacional Menendez Pelayo in Tenerife and many others.

He has published many academic essays and articles and he has written several best-selling novels (amounting to a total of about 8 million copies sold worldwide). He also writes on many newspapers and magazines as a scientific journalist both in Italy (e.g., "Il Messaggero", "Panorama", "Archeo", "Focus") and in Spain (Spanish edition of "Focus" and "El Mundo").

His novel The Last Legion was the basis for the movie of the same title, released in 2007 and starring Colin Firth, Ben Kingsley and others; his Alexander Trilogy has been bought by Universal Pictures for yet another cinematic rendition of the story of Alexander the Great. He has also written the screenplays for Marco d'Aviano and Gilgamesh and he has adapted Le Memorie di Adriano for cinema screening. Furthermore, he has hosted the television series Stargate – linea di confine for three seasons already on the Italian TV channel LA7 and he will also host Impero (Empire) on the very same channel.

On 11 February 2021, Manfredi and fellow writer Antonella Prenner were found unconscious at his home in Rome, after suffering a domestic incident caused by an accidental gas leak. They were hospitalized in Grosseto; their conditions were described as critical.  They were later released.

Bibliography

Novels
Palladion (1985)
Spartan (Lo scudo di Talos, 1988)
The Oracle (L'oracolo, 1990)
Heroes, earlier titled Talisman of Troy (Le paludi di Hesperia, 1994)
The Tower (La torre della solitudine, 1996)
The Alexander Trilogy (Trilogia di Aléxandros, 1998)
Child of a Dream (Il figlio del sogno)
The Sands of Ammon (Le sabbie di Amon)
The Ends of the Earth (Il confine del mondo)
Pharaoh (Il faraone delle sabbie, 1998
Chimaira ("Chimera", 2001)
I cento cavalieri (Short story collection, 2002)
The Last Legion (L'ultima legione, 2002)
Tyrant (Il Tiranno, 2003)
The Island of the Dead (L'isola dei morti, 2003)
Empire of Dragons (L'impero dei draghi, 2005)
The Lost Army (L'armata perduta, 2007)
The Ides of March (Idi di marzo, 2008)
The Ancient Curse (L'antica maledizione, 2010)
A Winter's Night (Otel Bruni, 2011)
Odysseus: The Oath (Il mio nome è Nessuno. Il giuramento, 2013)
Odysseus: The Return (Il mio nome è Nessuno. Il ritorno, 2014)
Wolves of Rome (Teutoburgo, 2016)
Quinto comandamento (2018)
Antica madre (2019)
Quaranta giorni (2020)

Essays
Greek Sea (Mare Greco. Eroi ed esploratori del mondo antico, 1994)
The Celts in Italy (I Celti in Italia, 1999)
Akropolis (2000)
The Western Greeks (I Greci d'occidente, 2000)
The Etruscans in the Pó Valley (Gli Etruschi in Val Padana, 2003)
2009 – La Tomba di Alessandro (2009)

Collaborations
  Vignola 1575 – Un oscuro delitto (with Omar Calabrese, 1999)

Filmography

Movies based on his books
1998 – Tower of the Firstborn (I Guardiani del Cielo)
2007 – The Last Legion

Screenplays
2006 – The Inquiry (L'Inchiesta)
2009 – Memoirs of Hadrian

Actor
2001 – Vajont – La Diga del Disonore

References

External links

Valerio Massimo Manfredi on Fantastic Fiction

1943 births
Living people
People from Castelfranco Emilia
Academic staff of the Università Cattolica del Sacro Cuore
Academic staff of Bocconi University
Italian historical novelists
Italian archaeologists
20th-century Italian novelists
20th-century Italian male writers
21st-century Italian novelists
Writers of historical fiction set in antiquity
Bancarella Prize winners
Italian male novelists
20th-century archaeologists
21st-century Italian male writers

Valerio Massimo Manfredi


Agrilus blandus é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América do Norte.

Referências

blandus
Coleópteros da América do Norte

Coleópteros descritos em 1891

Agrilus blandus


Kudzu (lat. Pueraria), rod dvosupnica iz porodice mahunarki. Postoji 18 priznatih vrsta korisnih, mirisnih, grmasth penjačica čija je domovina Azija.

U Hrvatskoj raste Pueraria thunbergiana ili Pueraria lobata, što su sinonimi za podvrstu P. montana var. lobata, poznata jednostavno kao kudzu. To je tvrdokorna puzavica koju je teško iskorijeniti. Ima gomolje koje koristi za ishranu, a živi u simbiozi s azotofiksirajučim bakterijama koje prebacuju dušik iz zraka u oblik koji ona može da iskoristi.

Vrste

 Pueraria alopecuroides Craib
 Pueraria bella Prain
 Pueraria bouffordii H.Ohashi
 Pueraria calycina Franch.
 Pueraria candollei Wall. ex Benth.
 Pueraria edulis Pamp.
 Pueraria garhwalensis L.R.Dangwal & D.S.Rawat
 Pueraria grandiflora B.Pan bis & Bing Liu
 Pueraria imbricata Maesen
 Pueraria lacei Craib
 Pueraria maesenii Niyomdham
 Pueraria mirifica Airy Shaw & Suvat.
 Pueraria montana (Lour.) Merr.
 Pueraria neocaledonica Harms
 Pueraria pulcherrima Merr. ex Koord.-Schum.
 Pueraria sikkimensis Prain
 Pueraria tuberosa (Roxb. ex Willd.) DC.
 Pueraria xyzhui H.Ohashi & Iokawa

Galerija

Vanjske poveznice

Izvori

Phaseoleae

Kudzu


الزَهْرِيَّة  ويقال لها أيضًا المَزْهَرِيَّة  هي إناء أو وعاء مفتوح يستخدم عادة لتوضع فيه الزهور أو الورود بغرض الزينة. تصنع الزهريات في الغالب إما من الزجاج أو الخزف أو المعدن، وتزين بالنقوشات والرسوم. ومعنى زهرية: أسم مؤنث منسوب إلى الزهر، والزهرية وعاء أو إناء من الخزف يستخدم للزينة، ويوضع فيه الورد.

انظر أيضًا

 زهور
 فخار
 أصيص

هوامش

ملاحظات

مراجع

أدوات منزلية
أواني
أوعية
تزيين بالزهور
حاويات
فن زخرفي

مزهرية


වදන් කවි පොත, පැරණි සිංහල පොතකි.

ආශ්‍රිත
 අත්තරගම රාජගුරු බංඩාර
 සිංහල හෝඩිය
 නම්පොත
 මඟුල් ලකුණ
 ගණදෙවි හෑල්ල
 බුද්ධ පද්‍යය
 සකස්කඩ

සිංහල භාෂාව

වදන් කවි පොත


Die Neuguinea-Todesotter (Acanthophis laevis) ist eine Schlangenart aus der Familie der Giftnattern (Elapidae).

Taxonomie
Die wissenschaftliche Erstbeschreibung der Art erfolgte im Jahr 1878 durch den australischen Zoologen William John Macleay. Zeitweise wurde die Neuguinea-Todesotter als Unterart der Gewöhnlichen Todesotter (Acanthophis antarcticus) unter der Bezeichnung Acanthophis antarcticus laevis geführt. Es sind keine Unterarten von Acanthophis laevis bekannt.

Merkmale
Die Gesamtlänge beträgt bis zu 70 cm. Der Kopf ist flach, kurz, breit und setzt sich deutlich vom Hals ab. Die Pupille des Auges ist bei Lichteinfall senkrecht geschlitzt. Die Neuguinea-Todesotter besitzt 7 Oberlippenschilder (Scutum supralabiale), 21 bis 23 Reihen glatter Rückenschuppen um die Körpermitte, 113 bis 136 Bauchschilder (Scutum ventrale) sowie einen ungeteilten Analschild (Scutum anale). Gegenüber Acanthophis antarctica zeichnet sich Acanthophis laevi durch einen stärker hervortretenden Supraocularschild (Überaugenschild) und weißliche bis cremefarbene Ober- und Unterlippenschilde mit je einem markanten, meist länglichen, blauschwarzen Fleck aus. Die Bauchseite ist weiß und zum Rand hin zunehmend schwarz fleckig.

Lebensweise
Die Neuguinea-Todesotter pflanzt sich durch Ovoviviparie fort, die Weibchen bringen lebende Jungschlangen zur Welt. Der Umfang des Wurfes ist unbekannt. Die bevorzugte Beute sind Froschlurche und Echsen. In den natürlichen Habitaten im Regenwald erreicht die Aktivität der Schlange gegen Ende der Regenzeit ihren Höhepunkt.

Toxikologie
Acanthophis laevis besitzt als Giftnatter gefurchte, feststehende Giftzähne im vorderen Oberkiefer (proteroglyphe Zahnstellung), mit deren Hilfe ein in Giftdrüsen produziertes Schlangengift (Ophiotoxin) in die Bisswunde abgesondert wird. Die Neuguinea-Todesotter stellt auf Neuguinea eine der gefährlichsten Giftschlangen dar, die regelmäßig schwer verlaufende Bissunfälle verursacht. Todesfälle sind jedoch selten. Das Gift besitzt postsynaptisch wirksame Neurotoxine. Zur Therapie des Giftbisses steht das polyvalente Antivenin "Death adder Antivenom", produziert von CSL Limited, zur Verfügung.

Vorkommen
Das Verbreitungsgebiet erstreckt sich in Südostasien über Papua-Neuguinea, Westneuguinea, die Insel Seram sowie die Tanimbarinseln. Die besiedelten Lebensräume sind Regenwälder mit ausgeprägtem Unterholz. Die durchschnittlichen Temperaturen liegen zwischen 24 und 26 °C. Neben den natürlichen Habitaten werden auch Gärten, bewirtschaftetes Baumland und Plantagen bewohnt.

Einzelnachweise

Literatur
 Ludwig Trutnau: Giftschlangen. Eugen Ulmer, Stuttgart 1998, ISBN 3-8001-7371-9.
 Mark O'Shea: Giftschlangen. Alle Arten der Welt in ihren Lebensräumen. Franckh-Kosmos Verlag, Stuttgart 2006, ISBN 3-440-10619-5.

Neuguinea-Todesotter

Neuguinea-Todesotter


Fra kunstens verden er en dansk eksperimentalfilm fra 1995, der er instrueret af Henrik S. Holck, Vicky Steptoe og Laila Clausen efter manuskript af Henrik S. Holck.

Handling
Et eventyr om en kunstner. En ung kunstmaler optages som elev på Kunstakademiet. Han ser alt i cirkler, men manipuleres til at male firkanter - professoren narrer ham dog til sidst. Historien stiller spørgsmålstegn ved, om kunst kan læres, og sætter fokus på ensretningen indenfor kunsten i verden og udenfor.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1995

Eksperimentalfilm fra Danmark

Fra kunstens verden


1960 ගණන් වල පළමු වසර වූ එය, "අප්‍රිකාවේ වසර" ලෙසින් හැඳින්වෙයි.
ග්‍රෙගරි දිනදසුනේ අවුරුදු

1960


සටහන: සමහරවිට,  '60ගණන් යන්න, 1960ගණන්, 1860ගණන් හෝ, විවිධ සියවස්හී අනෙකුත් එවැනි දශක සඳහා කෙටියෙදුම් ලෙසින් භාවිතා වෙයි– දශක ලැයිස්තුව බලන්න

60ගණන්


Hindko é um termo generalizado que abrange um grupo diversificado de dialetos Lahnda falados por milhões de pessoas de várias origens étnicas em várias aéreas no noroeste do Paquistão, principalmente nas províncias de Khyber Pakhtunkhwa e regiões do noroeste de Panjabe.
Há hoje um movimento linguístico nascente, e, nas últimas décadas, intelectuais falantes de hindko começaram a promover a visão de hindko como uma língua independente. Há uma tradição literária baseada em Pexauar, que é a base de "um padrão literário incipiente para as diferentes varidades da Província da Fronteira Noroeste, sendo a varidade urbana de Pexauar no noroeste, e outra baseada na língua de Abbottabad no nordeste". No censo de 2017 do Paquistão, 5,066 milhões de pessoas declararam que seu idioma é o hindko.

Hindko é até certo ponto mutuamente inteligível com Panjabi e Seraiquis, tendo mais afinidade com a última. As diferenças com outras variedades do Panjabi são as mais pronunciadas na morfologia e fonologia do que na sintaxe.

Alfabeto
Vaf é uma letra única de Hindko e muitos idiomas indo-arianos. Vaf é usado a partir de empréstimos de origem Pastó

Hindko é geralmente escrito em uma variedade do alfabeto Punjabi.  Foi criado por Rehmat Aziz Chitrali na Khowar Academy Chitral.

Fonologia

Consoantes

Vogais

Transliteração: "Uma boa pessoa tem respeito em qualquer lugar."

Amostra de texto
الف اول ہے عالم ہست سی او
ہاتف آپ پکاریا بسمہ اللہ
فیر قلم نوں حکم نوشت ہویا
ہس کے قلم سر ماریا بسمہ اللہ
نقشہ لوح محفوظ دے وچ سینے
قلم صاف اتاریا بسمہ اللہ
اس تحریر نوں پڑھ کے فرشتیاں نے
سائیاں شکر گزاریا بسمہ اللہ

Transliteração
Alif-Awal hai Alam e hast sī o
Hātif āp pukārā Bismillah
Fīr Qalam nū̃ hukum e Nawišt hoyā
Hus ke qalam sir māriyā Bismillah
Naqšā Loh e Mahfūz dai wic sine
Qalam sāf utāriyā Bismillah
Is Tahrīr nū̃ paṛah ke Farištiyā̃ ne
Sāiyā̃ Šukar guzāriyā Bismillah

Em português
Ele é o principal do mundo da existência. A voz do invisível exclamou Bismillah. A pena foi ordenada a escrever. A pena cumpriu a ordem de escrever Bismillah. Quando os anjos lêem esta composição. Saaieaan, eles mostraram sua gratidão com Bismillah.

Notas

Bibliografia

 A detailed study based on the dialect of the city of Peshawar. A version was published in 1994 by Idara Farogh-e-Hindko, Peshawar.

{{Cite journal| last1 = Kiani| first1 = Zafeer Hussain| last2 = Bukhari| first2 = Nadeem| last3 = Ahmed| first3 = Jamil| last4 = Hameed| first4 = Nouman| date = 2012| title = Acoustic Analysis of Hindko Stops| journal = Kashmir Journal of Language Research| volume = 15| issue = 2| pages = 135–150| issn = 1028-6640| id = {{ProQuest|1370361471

{{Cite journal| last1 = Rashid| first1 = Haroon-Ur-| last2 = Akhtar| first2 = Raja Nasim| date = 2013| title = An Acoustic Analysis of Hindko Oral Vowels| journal = Kashmir Journal of Language Research| volume = 16| issue = 2| pages = 59–79| issn = 1028-6640| id = {{ProQuest|1628966213

 2004: Hindko Sautiyat, Dr E.B.A. Awan, published by Gandhara Hindko Board Peshawar in 2004.
 2005: Hindko Land - a thesis presented by Dr E.B.A. Awan at the World Hindko Conference at Peshawar in 2005.
 1978: "Rival linguistic identities in Pakistan Punjab." Rule, protest, identity: aspects of modern South Asia (ed. P. Robb & D. Taylor), 213–34. London:
 Monthly Farogh Peshawar Hindko magazine March 2010.
 Karachi main Hindko zaban o adab Dr.Syed Mehboob ka kirdar " by Kamal Shah
  (based on the Hindko of Peshawar)

Ligações externas

 Gandhara Hindko Board  Site - LínguaHindko
 Hindko em Omniglot
 Hindko Hno em Ethnologue
 Hindko Hnd em Ethnologue
 Site Hindko

Hindko
Hindko
Hindko
Hindko

Língua hindko