De dicto and de re are two phrases used to mark a distinction in intensional statements, associated with the intensional operators in many such statements.  The distinction is used regularly in metaphysics and in philosophy of language.

The literal translation of the phrase de dicto is "about what is said", whereas de re translates as "about the thing". The original meaning of the Latin locutions may help to elucidate the living meaning of the phrases, in the distinctions they mark. The distinction can be understood by examples of intensional contexts of which three are considered here: a context of thought, a context of desire, and a context of modality.

Context of thought
There are two possible interpretations of the sentence "Peter believes someone is out to get him".  On one interpretation, 'someone' is unspecific and Peter suffers a general paranoia; he believes that it is true that a person is out to get him, but does not necessarily have any beliefs about who this person may be.  What Peter believes is that the predication 'someone is out to get Peter' is satisfied.  This is the de dicto interpretation.

On the de re interpretation, 'someone' is specific, picking out some particular individual.  There is some person Peter has in mind, and Peter believes that person is out to get him.

In the context of thought, the distinction helps us explain how people can hold seemingly self-contradictory beliefs.  Say Lois Lane believes Clark Kent is weaker than Superman.  Since Clark Kent is Superman, taken de re, Lois's belief is untenable; the names 'Clark Kent' and 'Superman' pick out an individual in the world, and a person (or super-person) cannot be stronger than himself.  Understood de dicto, however, this may be a perfectly reasonable belief, since Lois is not aware that Clark and Superman are one and the same.

Context of desire

Consider the sentence "Jana wants to marry the tallest man in Fulsom County". It could be read either de dicto or de re; the meanings would be different. One interpretation is that Jana wants to marry the tallest man in Fulsom County, whoever he might be.  On this interpretation, what the statement tells us is that Jana has a certain unspecific desire; what she desires is for Jana is marrying the tallest man in Fulsom County to be true.  The desire is directed at that situation, regardless of how it is to be achieved.  The other interpretation is that Jana wants to marry a certain man, who in fact happens to be the tallest man in Fulsom County.  Her desire is for that man, and she desires herself to marry him.  The first interpretation is the de dicto interpretation, because Jana's desire relates to the words "the tallest man in Fulsom County", and the second interpretation is the de re interpretation, because Jana's desire relates to the man those words refer to.

Another way to understand the distinction is to ask what Jana would want if a nine-foot-tall immigrant moved to Fulsom county.  If she continued to want to marry the same man – and perceived this as representing no change in her desires – then she could be taken to have meant the original statement in a de re sense.  If she no longer wanted to marry that man but instead wanted to marry the new tallest man in Fulsom County, and saw this as a continuation of her earlier desire, then she meant the original statement in a de dicto sense.

Context of modality
The number of discovered chemical elements is 118. Take the sentence "The number of chemical elements is necessarily greater than 100". Again, there are two interpretations as per the de dicto/de re distinction.

 The de dicto interpretation  says that, in other accessible possible worlds, even if the inner workings of the atom could differ (so that  have different values), the number of elements still could not be 100 or fewer.
 The de re interpretation  says that, the inner workings of the atom are what they are ( in all accessible possible worlds), and the number 118 is greater than 100.

Another example: "The President of the USA in 2001 could not have been Al Gore".

 The de dicto reading  says that, in other accessible possible worlds, even if the result of the 2001 election could differ, the President of the USA in 2001 still could not have been Al Gore. This claim seems false; Presumably, in some other accessible possible worlds where the Supreme Court did not rule that Bush had won the election, Al Gore could have been the President of the USA in 2001 in that possible world.
 The de re reading  says that, the President of the USA in 2001 is who he is, and that is George Bush in all accessible possible worlds, and George Bush could not have been Al Gore.

Representing de dicto and de re in modal logic

In modal logic the distinction between de dicto and de re is one of scope. In de dicto claims, any existential quantifiers are within the scope of the modal operator, whereas in de re claims the modal operator falls within the scope of the existential quantifier. For example:

Generally speaking,  is logically equivalent to , both meaning that all x in all the possible worlds are A (assuming that the range of quantification/domain of discourse is the same in all the accessible possible worlds); However,  means that each accessible possible world has its own x that is A, but they are not necessarily the same, whereas  means that there is a special x that is A in all accessible possible worlds.

Similarly,  is logically equivalent to , both meaning that in some accessible possible world, there is some x that is A; However,  means that in some accessible possible world, all x are A, whereas  means that for each x in the range of quantification/domain of discourse, there is some accessible possible world where x is A, but it can be true that no world has two x that are both A.

See also
 Barcan formula
 De se
 Latitudinarianism (philosophy)
 Quantifier raising
 Temperature paradox
 Modal scope fallacy

References

Bibliography
Burge, Tyler. 1977. Belief de re. Journal of Philosophy 74, 338-362.
Donnellan, Keith S. 1966. Reference and definite descriptions. Philosophical Review 75, 281-304.
Frege, Gottlob. 1892. Über Sinn und Bedeutung. Zeitschrift für Philosophie und philosophische Kritik 100, 25-50. Translated as On sense and reference by Peter Geach & Max Black, 1970, in Translations from the philosophical writings of Gottlob Frege. Oxford, Blackwell, 56-78.
Kaplan, David. 1978. Dthat. In Peter Cole, ed., Syntax and Semantics, vol. 9: Pragmatics. New York: Academic Press, 221-243
Kripke, Saul. 1977. Speaker's reference and semantic reference. In Peter A. French, Theodore E. Uehling, Jr., and Howard K. Wettstein, eds., Midwest Studies in Philosophy vol. II: Studies in the philosophy of language. Morris, MN: University of Minnesota, 255-276.
Larson, Richard & Gabriel Segal. 1995. Definite descriptions. In Knowledge of meaning: An introduction to semantic theory. Cambridge, MA: MIT Press, 319-359.
Ludlow, Peter & Stephen Neale. 1991. Indefinite descriptions: In defense of Russell. Linguistics and Philosophy 14, 171-202.
Ostertag, Gary. 1998. Introduction. In Gary Ostertag, ed., Definite descriptions: a reader. Cambridge, MA: MIT Press, 1-34.
Russell, Bertrand. 1905. On denoting. Mind 14, 479-493.
Wettstein, Howard. 1981. Demonstrative reference and definite descriptions. Philosophical Studies 40, 241-257.
Wilson, George M. 1991. Reference and pronominal descriptions. Journal of Philosophy 88, 359-387.

External links
 The De Re/De Dicto Distinction, Stanford Encyclopedia of Philosophy

Latin logical phrases
Concepts in the philosophy of language
Dichotomies
Semantics
Formal semantics (natural language)

De dicto and de re


Srebrnolisna lipa (srebrna lipa, bijela lipa, lat. Tilia tomentosa), jedna od danas 43 vrste priznatih lipa (Tilia), porodica sljezovki (Malvaceae). Raširena je u jugoistočnoj Europi i sjeverozapadu Male Azije.

Srebrnolisnij lipi čije je lat. ime tomentosa, ime dolazi od lat. tomentum (paperjast), zbog pustenastog izgleda stražnjeg dijela lista, koja je svjetlosivo pustenasta. Ovo listopadno drvo naraste do 30 ili 40 metara visine, široke je, piramidalne krošnje, a kora je sivkaste boje. Slično ostalim lipama ljekovita je i opojnog mirisa, ali za bumbare toksična zbog šećera manoze kojeg nemogu probaviti.

Ova vrsta često se uzgaja po parkovima i gradskim ulicama, osobito je ima u Slavoniji, a po njima je poznat i grad Travnik.

Izvori

Lipovke

Srebrnolisna lipa


Nâm-ı Kemâl, Osmanlıcada bir fıkra veya kısa hikâye anlatılmaya başlarken kullanılan ve "adamın biri" anlamına gelen bir terimdir. Sonradan bu terim kullanılarak anlatılan fıkraların neredeyse tamamının müstehcen bir karakter alması ve halk dilinde de, "Nam-ı Kemal" yerine, tamamıyla yanlış ve ses benzerliği dışında hiçbir dayanağı olmayan bir şekilde vatan şairi Namık Kemal'e atfedilmeye başlaması ile bu terim evrim geçirmiş olmaktadır. Başka bir deyişle günümüzde  "Namık Kemal"in sözü diye söylenen birçok müstehcen söz aslında "Nam-ı Kemal" fıkralarını içermektedir.

Türkiye'de kültür
Müstehcen komedi
Halk edebiyatı
Fıkra

Nâm-ı Kemâl fıkraları


Henrik Benedikt Toma Edvard Marija Klement Franjo Ksaver Stuart, kardinal vojvoda od Yorka (6. ožujka 1725. – 13. srpnja 1807.) bio je katolički kardinal, te četvrti i posljednji jakobitski nasljednik i javni pretendent na prijestolja Engleske, Škotske, Francuske i Irske. Za razliku od svoga oca Jakova i brata Karla, Henrik nije poduzimao ništa kako bi došao na prijestolje. Nakon Karlove smrti u siječnju 1788. papa ga nije priznao zakonitim vladarom Engleske, Škotske i Irske, ali ga je oslovljavao kao kardinala vojvodu od Yorka.

Proveo je život u Papinskoj državi i imao dugu karijeru kao katolički klerik, postavši dekan Kardinalskoga zbora te ostijski i veletrijski kardinal-biskup. U vrijeme svoje smrti bio je, i još uvijek jest, jedan od kardinala s najdužom službom u povijesti Crkve.

Još u mladosti, Henrikov otac imenovao ga je vojvodom od Yorka (u jakobitskom plemstvu), te je bio najbolje poznat po toj tituli. Nakon smrti njegova brata 1788., Henrik je kod jakobita i u svojoj osobnoj pratnji postao poznat kao Henrik IX. Engleski i Irski i I. Škotski, iako je javno govorio o sebi kao o kardinalu vojvodi od Yorka nuncupatus.

Mladost

Henrik je rođen u egzilu, u palači Muti u Rimu, 6. ožujka 1725., te ga je istoga dana krstio papa Benedikt XIII., 37 godina nakon što je njegov djed Jakov II. i VII. izgubio prijestolje i deset godina nakon neuspjeloga pokušaja njegova oca da ga ponovno stekne. Otac mu je bio Jakov Franjo Edvard Stuart, kod protivnika poznat kao "Stari Pretendent", a majka princeza Marija Klementina Sobjeska, unuka poljskoga kralja i litvanskoga velikog vojvode, Jana III. Sobjeskog.

Henrik je 1745. išao u Francusku, kako bi pomogao svomu bratu Karlu (Mladom Pretendentu) s pripremom jakobitskoga ustanka te godine. Nakon poraza, Henrik se vratio u Italiju. Papa Benedikt XIV. podijelio mu je tonzuru i imenovao ga kardinalom-đakonom đakonata S. Maria in Portico (Campitelli), na posebnom konzistoriju, održanom 3. srpnja 1747. Primio je četiri niža reda od pape, 27. kolovoza 1747., te subđakonat 18. kolovoza 1748. i đakonat 25. kolovoza 1748. Zaređen je za svećenika, 1. rujna 1748., i posvećen za naslovnog korintskog nadbiskupa, 2. listopada 1758.

Promaknut je u red kardinala-prezbitera 1748., zadržavajući naslov S. Maria in Portico. Prešao je na naslov Ss. XII Apostoli 1752., te je imenovan kardinalom-biskupom Frascatija, 13. srpnja 1761., te u konačnici postao ostijskim i veletrijskim kardinalom-biskupom i dekanom Kardinalskoga zbora, 26. rujna 1803. Živio je i radio u Frascatiju mnogo godina, silazeći svakoga poslijepodneva u svojoj kočiji u Rim, gdje mu je njegova služba vicekancelara dala pravo na uporabu Palače kancelarije.

Henrik je bio posljednji pretendent na britansko prijestolje koji je doticao bolesnike od skrofule.

Francuska revolucija i kasniji život

U vrijeme Francuske revolucije, izgubio je svoje kraljevske beneficije u Francuskoj i žrtvovao mnogo drugih sredstava kako bi pomogao papi Piju VI. Uz konfiskaciju njegova imanja u Frascatiju od strane Francuza, to je uzrokovalo njegovo osiromašenje. Britanski ministar u Veneciji uredio je da Henrik prima godišnju rentu od 4.000 funti od britanskoga kralja Đure III. Iako je britanska vlada to predstavljala kao djelo milosrđa, Henrik i jakobiti smatrali su to prvom ratom novca koji mu je zakonski pripadao. Već mnogo godina, britanska je vlada obećavala vratiti engleski miraz njegove bake, Marije Modenske, ali to nikada nije učinila.

Henrik se vratio u Frascati 1803. U rujnu te godine postao je dekan Kardinalskoga zbora, i time ostijski i veletrijski kardinal-biskup, iako je i dalje živio u biskupskoj palači u Frascatiju. Umro je tamo, 13. srpnja 1807., u dobi od 82 godine.

Baština

Prema njegovoj oporuci, koju je potpisao kao Henry R, sve njegove pretendentske britanske titule i prava naslijedio je njegov najbliži rođak i prijatelj, Karlo Emanuel IV. Sardinijski. Karlo nije ni isticao niti negirao svoje jakobitske pretenzije, kao ni njegovi nasljednici. Karlo Emanuel i sljedeći sardinijski kraljevi, kasnije talijanski kraljevi, imali su drugih vitalnih interesa u svom talijanskom okružju, za koje bi promicanje beznadne britanske kauze bilo štetno.

Za razliku od raširenoga vjerovanja, on nije ostavio krunske dragulje princu od Walesa, kasnijem Đuri IV. Sva je njegova imovina povjerena monsinjoru Angelu Cesariniju, za daljnje dijeljenje. Cesarini je poslao princu od Walesa nekoliko dragulja iz Henrikove privatne zbirke. Među njima je značka Reda podvezice (za koju se smatra da ju je nosio kralj Karlo I. prigodom svoga pogubljenja; danas se čuva u dvorcu Windsor) i križ sv. Andrije (insignija Reda čička; danas u edinburškom dvorcu), te prsten s rubinom. Unatoč tomu, čin slanja ovih dragulja hanoverskom princu od Walesa ni u kojem se slučaju ne smatra djelotvornim, pa ni formalnim, odreknućem od jakobitskoga polaganja prava.

Henrik Benedikt, njegov brat, otac i majka, pokopani su u kripti Bazilike sv. Petra u Vatikanu. Spomenik kraljevskim Stuartima nalazi se na jednom od stupova same bazilike, a dizajnirao ga je Antonio Canova. Spomenik je izvorno naručio mons. Angelo Cesarini, izvršitelj Henrikove oporuke. Zanimljivo, među donatorima spomenika je i britanski kralj Đuro IV., koji je, nakon što je Henrikovom smrću završila jakobitska prijetnja britanskom prijestolju, postao poštovatelj legende o Stuartima.

Spomenik je u novije vrijeme obnovljen o trošku Elizabeth Bowes-Lyon.

Titule, naslovi, počasti i grb

Kardinalski naslovi
Kardinalu Stuartu bili su dodijeljeni sljedeći đakonati ili naslovi:
  31. srpnja 1747. kardinal-đakon đakonata S. Maria in Portico (Campitelli)
  16. rujna 1748. kardinal-prezbiter naslova S. Maria in Portico (Campitelli)
  18. prosinca 1752. kardinal-prezbiter naslova Ss. XII Apostoli
  12. veljače 1759. kardinal-prezbiter naslova S. Maria in Trastevere
  13. srpnja 1761. kardinal-biskup prigradske biskupije Frascati
  14. siječnja 1763. Comendatario naslova S. Lorenzo in Damaso (koji pripada kardinalu vicekancelaru, uz njegovo prigradsko sjedište)
  26. rujna 1803. kardinal-biskup prigradskih biskupija Ostia i Velletri (koje pripadaju dekanu Svetoga kardnalskog zbora)

U ožujku 1774. postao je vice-dekan, a 15. rujna 1803. dekan Kardinalskoga zbora.

Bio je izbornik u papinskim konklavama 1758., 1769., 1774. – 1775. i 1799-1800.

Grb
Za vrijeme pretendenstva njegova oca i brata, Henrik je polagao pravo na kraljevski grb, koji se razlikovao srebrenim polumjesecom.

Rodoslovlje

</center>

Izvori

Bibliografija
 Angeli, Diego (1931) Storia romana di trent'anni, 1770–1800, Milano : Treves, 276 p.
 Gorani, Giuseppe, Count (1793) Mémoires secrets et critiques des cours, des gouvernemens, et des mœurs des principaux états de l'Italie, v. 2, Paris
 Piozzi, Hester Lynch (1951) Thraliana : the diary of Mrs. Hester Lynch Thrale (later Mrs. Piozzi), 1776–1809, (Katharine C.Balderston; ed.), v. 2: 1784–1809, 2nd ed., Oxford : Clarendon Press in co-operation with the Huntingdon Library, 611-1191p.
Bindelli Pietro ed. 1982 "Enrico Stuart Cardinale duca di York" Frascati, Associazione tuscolana Amici di Frascati – Stampa Poligrafica Laziale.
 Schofield, N. (ed.) (2002) A Roman miscellany : the English in Rome, 1550–2000, Leominster : Gracewing, ()
 MacLeod, John (1999) Dynasty, the Stuarts, 1560–1807, London : Hodder and Stoughton, ().
 Rosalind K. Marshall, 'Henry Benedict   (1725–1807)', Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online izdanje, svibanj 2010., pristupljeno 24. lipnja 2013.

Vanjske poveznice
 Henry Benedict Maria Clement Stuart članak iz Catholic Encyclopedia
 Catholic Hierarchy - Henry Benedict Stuart
 Stuart of York, Henry Benedict Mary Clement (1725–1807) . Salvador Miranda.

Henrik Benedikt Stuart

Henrik Benedikt Stuart


Jonas Troest Petersen (født 7. september 1995 i Danmark) er en dansk MMA-udøver og kickbokser, der konkurrer i Letvægt-klassen. I 2014 kom han med på det første MMA landshold og repræsenterede Danmark til VM i Las Vegas. Han opbyggede en amatørkarriere med 9 sejre og 3 nederlag. Udover dette har han kæmpet 50 submission-wrestling-kampe og 10 kickboxing-kampe. Han har vundet 1 kamp og tabt 2. Nederlagene kom på submission gennem en triangle choke, og en anden på teknisk knockout.

Troest debuterer som professionel til Danish MMA Night den 9. juni 2018 i Brøndbyhallen i København.

MMA-karriere

Tidlige karriere
Han startede til kampsport i en alder af 12 og til en MMA i en alder af 14 2010.

Eksterne henvisninger

MMA-udøvere fra Danmark
Kickboksere fra Danmark
Kampsportsudøvere fra Danmark

Jonas Troest (MMA-udøver)


Mégane III er den tredje modelgeneration af den lille mellemklassebil Mégane fra den franske bilfabrikant Renault. Hatchbackudgaven blev i marts 2016 afløst af Mégane IV, og stationcarversionen Grandtour i september måned samme år.

Modelhistorie
Den 29. november 2008 kom den tredje modelgeneration af Renault Mégane på markedet. Den officielle præsentation fandt sted en måned forinden på Paris Motor Show.

Udstyret omfatter for eksempel nøglekort med håndfri funktion, analog omdrejningstæller og digitalt speedometer. Navigationssystemet er i de første modeller af typen Carminat 3, som senere blev afløst af det billigere Carminat TomTom. Derudover blev modellen både mere sikker og mere miljøvenlig.

Coupéudgaven kom ud til forhandlerne den 23. januar 2009 og har sit eget karrosseri. Tredørsversionen er som standard udstyret med sportsundervogn (sænket 12 mm i forhold til femdørsudgaven) og alufælge.

Fra den 21. juni 2009 kunne Mégane igen fås som stationcar, stadigvæk med navnet Grandtour.

I november 2009 fulgte sportsudgaven R.S., baseret på Mégane Coupé og drevet af en 2,0-liters turbomotor (TCe) med 184 kW (250 hk). Med Mégane Coupé R.S. Trophy byggede Renault Sport efter Mégane R26.R igen den hurtigste, forhjulstrukne sportsvogn.

Den nye Coupé-cabriolet kompletterede modelprogrammet den 11. juni 2010.

Derudover præsenterede Renault på Frankfurt Motor Show 2009 en på Mégane III baseret sedan med navnet Fluence, som kom på markedet i august 2010. Fluence er i virkeligheden en Samsung SM3 bygget til det europæiske marked med modificeret front i Tyrkiet.

Til udviklingen af Mégane III afsatte Renault i alt ca. 93 mio. €. Modellen blev produceret på de tre fabrikker i Douai, Palencia og Bursa.

Facelifts

2012

I april 2012 gennemgik Mégane et facelift med blandt andet nye frontskørter. Tågeforlygterne blev flyttet direkte ned i luftindtaget. Nyt var også LED-kørelyset (ekstraudstyr) placeret under hovedforlygterne. Desuden blev motorprogrammet udvidet med tre nye motorer med start/stop-system.

2014

I januar 2014 blev hatchback, coupé og stationcar (Grandtour) igen diskret modificeret, mens coupé-cabriolet fulgte i marts. Ved dette facelift blev frem for alt frontdesignet ændret og tilpasset den aktuelle Renault-designlinje. Ny i motorprogrammet var en 1,2-liters firecylindret benzinmotor med 97 kW (132 hk) og turbolader. Den vigtigste modifikation i kabinen var et nyt infotainmentsystem.

På Frankfurt Motor Show 2015 præsenterede Renault den fjerde modelgeneration af Mégane, som kom i handlen i første kvartal af 2016.

Udstyrsvarianter

Tredje generation af Mégane findes i flere forskellige basisudstyrsvarianter, hvor "Luxe" hhv. "Privilège" (i Østrig) er den bedst udstyrede version. Udstyrsvarianterne er:
 Authentique (indstigningsmodel, også kaldet "Tonic"; fås ikke til Coupé)
 Expression
 Dynamique (indstigningsmodel for Coupé)
 Extreme (specialmodel til Coupé i Østrig)
 TomTom (specialmodel til femdørs og Grandtour)
 Emotion (specialmodel til Coupé oktober 2010 – 2011)
 Night & Day (specialmodel)
 Luxe (indeholder samtlige udstyrspakker)
 Privilège (i Østrig og Schweiz, svarer cirka til "Luxe")
 GT (kun for TCe 180 og dCi 160, fra Phase II "TCe 190 Start/Stop" og "dCi 165 FAP"; derudover fås udstyrspakken "GT Line" til alle Dynamique-modeller)
 GT 220 (kun TCe 220 og kun Grandtour)
 Sport (kun TCe 250, Mégane Coupé R.S. og Mégane Coupé R.S. Trophy TCe 265, fra Phase II kun TCe 265)
 Bose (specialmodel med Bose-lydsystem)

Motorer

Sikkerhed
I juni 2014 blev Euro NCAP-kollsionstesten for Mégane III offentliggjort, hvor modellen kun fik tre stjerner ud af fem mulige, da blandt andet kontakten til deaktivering af airbagen i passagersiden var misforståeligt beskrevet og de bageste sikkerhedsseler ikke var beskrevet på alle sprog. Disse mangler blev efterfølgende rettet, hvorefter Mégane III blev testet igen og i november 2014 fik fire stjerner ud af fem mulige.

Referencer

Eksterne henvisninger

03
Små mellemklassebiler
Coupéer
Cabrioleter
Stationcars
Forhjulstrukne biler
Biler introduceret i 2008
Biler fra 2000'erne
Biler fra 2010'erne

Renault Mégane III


Georgia Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Georgia Township (Arkansas)
 Georgia Township (South Dakota)

Georgia Township


NGC 7573 je prečkasta spiralna galaktika u zviježđu Vodenjaku.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 7573
  Auke Slotegraaf: NGC 7573 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 7573 DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 7550 - 7599

7573

NGC 7573


Talyshbjergene (کوههای تالش: Kuh-ha:-ye Ta:lesh, aserbajdsjansk: Talış dağları) er en bjergkæde i det nordvestlige Iran og det sydøstlige Aserbajdsjan.

Kæden danner den nordvestlige del af Alborzbjergene og strækker sig mod sydøst fra lavlandet i Lankaran (det sydøstlige Aserbajdsjan) mod det nedre løb af floden Sefid Rud (Den hvide flod) i det nordvestlige Iran. Nogle få toppe når op over 3.000 m, mens det fugtige, halv-subtropiske, kystnære lavland langs Det Kaspiske Hav ligger ved den østlige fod af bjergene, hvor også landsdelen Länkarän ligger.

Geologisk set består Talyshbjergene hovedsageligt af vulkanske aflejringer fra øvre kridt med en stribe af palæozoisk materiale og et bånd af klipper i sydenden fra Trias- og Juraperioderne, som begge løber i nordvest-sydøstlig retning. Den maksimale, årlige nedbør i Talyshbjergene ligger mellem 1.600 mm og 1.800 mm, hvilket er den største nedbørsmængde i Aserbajdsjan og også den største i Iran.

Se også
Økoregionen de Hyrkaniske skove er et område med frodigt lavland og bjergskove (subtropiske og tempererede regnskove) der dækker Talyshbjergene fuldstændigt.

Noter

Aserbajdsjans geografi
Irans geografi
Bjergkæder i Asien

Talyshbjergene


Doppelgängland (ya da Türkçe adıyla Görsel İkiz), The WB kanalında yayınlanan, Joss Whedon tarafından oluşturulan bir fantastik dizi olan Buffy the Vampire Slayer televizyon dizisinin üçüncü sezonunun on altıncı bölümü.

Özet
"The Wish"'teki alternatif gerçeklikte oluşan Vampir Willow, kazayla tekrar ortaya çıkar. Fakat yanlış gerçekliktedir.

Genişletilmiş anlatım

Willow okulda Buffy'ye bir kalemi havalandırdığını gösteriyordur. Konu Faith'ten açılınca Willow kontrolünü kaybeder ve kalem hızla ağaçlardan birine saplanır. Bu sırada okul müdürü de Willow'a basketbol takımının yıldzlarından Percy West'e tarih çalıştıracağını söylemek için onların yanına gelir. Sonra, kütüphanede Giles Willow'a Belediye Başkanı Vilkins'in bilgisayarına girip onun yükselişiyle ilgili bilgi almaktan bahseder. Bu arada Faith ve Wesley de gelirler. Vali için ajanlık yapan Faith konuşmalardan bir bölümüne şahit olur ve durumu hemen ona bildirir. Bu sırada, okulda, Oz Willow'a grubunun o gece Bronze'da sahne alacağını söyler. Willow çok heveslenmiştir fakat Percy'ye tarih çalıştırması da gerekir. Onunla buluştuğunda Willow gerçekle yüzleşir; Percy tam bir züppedir ve işin kötüsü Willow o gece onun tarih ödevini yapmak zorundadır.

Anyanka, Giles'ın gücünün kaynağı olan kolyesini kırmasıyla insana dönüşmüş ve Anya olmuştur. Fakat tekrar intikam iblisi olmak isteyen Anya, Willow'u bu tür bir büyü yapması için zorlar. Boş bir sınıfa giderler ve bu kara büyüyü yaparlar. Fakat sonunda ne Anya tekrar Anyanka olur, ne de onların görebildiği bir değişiklik. Fakat çok uzaklarda, terk edilmiş fabrika binasında Willow'a tıpatıp benzeyen bir vampir uyanır. Bu vampir, "The Wish" adlı bölümde Cordelia'nın Anya'dan dilediği paralel evrendeki Willow'dur ve Anya ile Willow'un yaptıkları büyü yüzünden bu evrene gelmiştir.

Gece, vampir Willow Sunnydale sokaklarında gezer ve şoke olur. İnsanlar sokaklarda rahatça gezebilmektedir ve bu onun dünyasında asla olmayacak bir şeydir. O da Bronze'a gider. Percy de eğlenmek için Bronze'dadır fakat Vampir Willow ona saldırınca arkasına dahi bakmadan kaçar. Xander ve Buffy de Bronze'dadırlar ve Vampir Willow onlara da vampir yüzüyle gözükür. Çok şaşıran Buffy ve Xander hemen Willow ile Giles'ı bıraktıkları yere koşarlar. Ve Giles'a Willow'un vampire dönüştüğünü söylerler. O sırada karşılarına pembe yün kazağıyla bir Willow çıkar. Xander hemen Willow'a bir haç gösterip korunmaya çalışır. Fakat Willow sadece şaşkın bakışlarla ona bakar. Böylece Willow'un vampir olmadığını anlarlar.

Belediye başkanının vampir adamlarından ikisi Vampir Willow'un kim olduğunu bilmeden ona saldırırlar ama tek yapabildikleri parmaklarını kırmak ve artık onun için çalışmak olur.

Bu sırada, kütüphanede Giles Xander, Buffy ve Willow'a bir şeylerin yanlış olduğunu hatırlatır. Anya ise, Bronze'da barmene 1120 yaşında olduğunu anlatmakta, Angel da Buffy'yi aramaktadır. O sırada Vampir Willow ve adamları Bronze'a girerler ve kontrolü ellerine alırlar. Angel olanları Buffy'ye anlatmak için oradan gizlice ayrılır. Oz ise, sahneden sevgilisi sandığı vampirin bir kadını öldürmesini izler ve dehşete kapılır.

Angel kütüphaneye gidip Vampir Willow'un yaptıklarını anlatır. Hepsi Bronze'a giderler. Fakat Willow bir şey almak için geri döner ve vampir ikizi tarafından yakalanır. Ancak Willow telekineziyle kontrol ettiği bir dart okunu kullanıp vampir ikizini kafese kapatır ve elbiselerini değiştirir. Plânlarına göre Willow, vampir ikiziymiş gibi Bronze'a gidecek ve kontrolü sağlayacak, diğer Scooby Gang üyeleri de bir sorun çıkması ihtimaline karşın dışarıda Willow'un çığlık atmasını bekleyeceklerdir.

Fakat Cordelia kütüphaneye gider ve orada kafese kapanmış Willow'u görür. Ona "erkek arkadaşların çalınması" konusunda kısa bir nutuk çeker. Vampir Willow ondan yararlanabileceğini fark edip hiçbir şey anlamasa da özür diler ve ondan kafesin kapısını açmasını ister. Cordelia kapıyı açar ve tam konuşmasına devam edecekken Vampir Willow ona vampir yüzünü gösterir. Cordelia'nın çığlığını duyup oraya gelen Wesley Willow'un yüzüne haç ve kutsal su tutar. Willow ise, hiç etkilenmemiştir, "Neşesi kaçtı" diyerek oradan ayrılır.

Bu sırada, Bronze'da Anya Willow'un vampir olmadığını anlamıştır ve diğer vampirlere de bunu söyler. Willow'sa gayet sakindir ve diğer vampirlerin ondan vampir yüzünü göstermesini izlemelerine çok iyi bir kulp bulur. Onlara vampir olmayan birinin bunu yapıp yapamayacağını sorup sağlam bir çığlık atar. İçerideki ahmak vampirler herkesin çığlık atabileceğini düşünürlerken Buffy, Xander, Giles ve Angel içeri girerler ve kıyasıya bir dövüş başlar. Bu sırada Vampir Willow Bronze'a gelir ve sahnedeki Oz'u aşağıya fırlatıp insan ikizini boğmaya başlar. Buffy onu en iyi arkadaşının üzerinden çekip kalbine kazık saplamak üzereyken insan Willow ona bunu yapmamasını söyler. Willow, kötücül ikizini öldürmemek ve onu ait olduğu evrene geri göndermek istemektedir..

Kütüphaneye geri dönerler ve Vampir Willow'u ait olduğu yere gönderecek büyüyü yapmaya başlarlar. Vampir Willow, Xander'a onun evreninde bir Xander'ın da bir vampir olduğunu ve insanların ondan çok korktuğundan bahseder. Xander bundan oldukça hoşnuttur! Willow, kötü ikizine bir veda sarılışı yapar fakat yavaşça beline inen ellerden rahatsız olup büyünün başına döner. Sonunda hiçbir sorun çıkmadan Vampir Willow'u ait olduğu yere gönderirler. Bu sırada, Vampir Willow'un evreninde büyük bir insan-vampir çatışması olmaktadır ve o da tam bu çatışmanın ortasına ışınlanır. Evrenine dönüşünün ilk saniyesinde, Oz tarafından duvarda çakılı kazığa fırlatılmadan önce ancak "Oh, fu..." diyebilir.

Ertesi gün, Willow Buffy'le konuşurken, Percy yanına gelir, Willow da ödevini yapamadığı için özür dilemek ister. Fakat Percy titreyerek ona bir tomar kâğıt uzatır, elmasını da bırakır ve kaçar. Willow, ne olduğunu anlamaz. Akşam bir yerlere gitme planlarına kaldıkları yerden devam ederler.

Devam etmekte olan olaylar
 İntikam iblislerinin lideri olan D'Hoffryn'i gördüğümüz ilk bölüm.
 Willow'un eşcinsel olabileceğinin ipuçları ilk kez bu bölümde verilmiştir. İlk üç sezonda Willow'un da Xander'ın da daha sonra eşcinsel olabileceğine dair birçok ipucu verilmiştir, çünkü Joss Whedon iki karakterden birini daha sonra eşcinsel yapmak ister, ancak hangisi olacağına daha karar verememiştir. Dördüncü sezonda ise Willow, Tara'yla çıkarak lezbiyen olur.
 Willow, "And I think I'm kinda gay," ("Ve sanırım eşcinselim,") repliğini, "Tabula Rasa" bölümünde hafızasını kaybettiğinde tekrarlayacak.
 Willow ve Anya ilk kez tanıştılar ve birlikte büyü yaptılar.
 Bu bölümde Willow kendisini silik, özgüvensiz ve başkalarından emir alan bir kız olarak görmeye başlar. İlerleyen zamanlarda, farklı olmak için güçlü olduğu yanını, cadılığını geliştirecek ve altıncı sezonda büyü bağımlısı haline gelecektir.
 Buffy tam Vampir Willow'u öldürecekken, gerçek Willow'un dur uyarısıyla son anda durur. Faith, "Bad Girls" adlı bölümde, Buffy'nin uyarısını birçok kez duyduğu halde, Başkan yardımcısı Allen Finch'i öldürmüştü. Bu, Buffy'nin reflekslerinin keskinliğini gösteriyor, veya Faith'in başkalarının tavsiyeleri ve uyarılarını dinlemekteki isteksizliğini.
 Vampir Willow'un sürekli tekrarlayıp durduğu "Sıkıldım," kelimesini, altıncı sezonda gerçek Willow, Warren'ı öldürmeden önce tekrarlayacaktır.
 Vampir Willow'un Bronze'da ısırdığı kız Sandy, daha sonra beşinci sezonda Riley'i ayartmaya çalışan vampir olarak karşımıza çıkacak.

Dış bağlantılar

Buffy the Vampire Slayer (sezon 3) bölümleri
1999 televizyon bölümleri

Doppelgangland


Reinhard Kopiez (* 7. Mai 1959 in Bochum) ist ein deutscher Musikwissenschaftler und seit 1998 Professor für Musikpsychologie an der Hochschule für Musik, Theater und Medien Hannover.

Leben
Kopiez studierte zunächst Gitarre bei Werner Kämmerling an der Hochschule für Musik und Tanz Köln. 1981 schloss er mit der Künstlerischen Reifeprüfung und 1982 mit dem Konzertexamen ab. Es folgte ein Studium der Musikwissenschaft, Psychologie und Musikethnologie an der Technischen Universität Berlin. Die Promotion erfolgte 1990 in Musikwissenschaft mit einer experimentellen Studie zum mentalen Üben bei Helga de la Motte-Haber.

1990–1995 war er Assistent für Musikwissenschaft an der Technischen Universität Berlin. Von 1995 bis 1998 war Kopiez Professor für Systematische Musikwissenschaft an der Hochschule für Musik Würzburg. Die Habilitation für das Fach Musikwissenschaft erfolgte an der Technischen Universität Berlin 1998.

Kopiez publizierte eine große Zahl von Aufsätzen und Büchern, die sich u. a. mit der Sozialpsychologie der Musik (z. B. Fußball-Fangesänge), der emotionalen Wirkung von Musik (sogenannten Gänsehaut-Erlebnissen), der Händigkeit bei Musikern oder der instrumentalen Virtuosität beschäftigen. Sein besonderes Interesses gilt den Besonderheiten des Live-Spiels von Rock-Gitarristen und besonders dem Einfluss des Showfaktors auf das Zuschauerurteil. Im Jahr 2000 führte er mit dem Pianisten Armin Fuchs ein aufwändiges musikpsychologisches Projekt zum 28-stündigen Klavierstück Vexations des französischen Komponisten Erik Satie durch.

Er war Vizepräsident und Präsident der Deutschen Gesellschaft für Musikpsychologie und von 2009 bis 2012 Präsident der European Society for the Cognitive Sciences of Music (ESCOM). Von 2012 bis 2018 war er Editor der Zeitschrift Musicae Scientiae. Seit 2022 ist er Herausgeber der Zeitschrift Jahrbuch Musikpsychologie. Er leitet außerdem das 2009 gegründete Hanover Music Lab,,eine Einrichtung der Hochschule für Musik, Theater und Medien Hannover zur experimentellen Musikforschung.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Andreas C. Lehmann und Reinhard Kopiez (Hrsg.): Handbuch Musikpsychologie. Göttingen: Hogrefe 2018, ISBN 978-3-456-85591-2
 Reinhard Kopiez, Jessika Dressel, Marco Lehmann und Friedrich Platz: Vom Sentographen zur Gänsehautkamera. Entwicklungsgeschichte und Systematik elektronischer Interfaces in der Musikpsychologie. Marburg: Tectum 2011, ISBN 978-3-8288-2621-2
 Herbert Bruhn, Reinhard Kopiez und Andreas Lehmann (Hrsg.): Musikpsychologie. Das neue Handbuch. Reinbek: Rowohlt 2008, 3. überarbeitete Auflage 2011, ISBN 978-3-499-55661-6
 Reinhard Kopiez und Guido Brink: Fußball-Fangesänge. Eine Fanomenologie. Würzburg: Königshausen & Neumann 1998, ISBN 3-8260-1495-2
 Der Einfluss kognitiver Strukturen auf das Erlernen eines Musikstücks am Instrument. Frankfurt a. M.: Peter Lang, 1990, ISBN 978-3-631-42665-4

Weblinks
 Persönliche Webseite
 Website des Hanover Music Lab an der Hochschule für Musik, Theater und Medien Hannover

Einzelnachweise

Musikwissenschaftler
Hochschullehrer (HMTM Hannover)
Deutscher
Geboren 1959
Mann
Mitglied der Deutschen Gesellschaft für Musikpsychologie

Reinhard Kopiez


Alfredo Alegría es un actor mexicano, recordado por su personaje de 'Lenguardo' en el programa de los ochenta ¡Cachún cachún ra ra!, producido por Luis de Llano Macedo. De 1981 a 1984 le dio vida a Lenguardo, el personaje que tenía problemas de dicción, en la preparatoria ¡Cachún! Fue bastante relevante este programa que en 1983 llegaron al Teatro San Rafael y a los Televiteatros (hoy Centro Cultural Telmex).

Después en 1985 protagonizó el programa Las aventuras de Lenguardo, en la barra cómica del Canal 2 de Televisa.

Siguió con su carrera actoral y participó en varias telenovelas. También dio clases de actuación.

En el 2009 el actor se sumó al elenco de Atrévete a soñar, interpretando a un profesor de canto.

Trayectoria

Video Home
 Luna de miel automática (2002)
 Parejas disparejas (2002)
 La buenota risa (1996)

Películas
 Las pasiones de sor Juana (2004) …. Cirilo
 Tropezando con el cielo (2001)
 La super risa en vacaciones 8 (1996)
 Revancha de mujer (1995) …. Maestro
 ¿Dónde quedó la bolita? (1993)
 Nosotros los pelados (1984)
 ¡¡Cachún cachún ra-ra!! (Una loca, loca, preparatoria) (1984) …. Lenguardo
 Don Ratón y don Ratero (1983) …. Vinagre
 El Chanfle 2 (1982)... Botones de hotel
 El Milusos (1981)... Asaltante

 Telenovelas
 Atrévete a soñar (2009) …. Profesor de canto
 Agujetas de color de rosa (1994)
 La pícara soñadora (1991) …. Detective Benítez
 La fiera (1983) …. Lupito #1

 Programas de TV
 La rosa de Guadalupe (2008-2015).... Varios episodios
 Papá soltero (1991) …. Fabián estilista Capítulo: "Fuera de onda"
 Las aventuras de Lenguardo (1985) .... Lenguardo
 Concierto Parchís & La Banda Timbiriche (1982) Presentador
 ¡¡Cachún Cachún Ra Ra!! (1981) .... Lenguardo

 Escritor
 ¡¡Cachún cachún ra-ra!! (Una loca, loca, preparatoria) (1984)

 Discos
 ¡¡Cachún Cachún Ra Ra!! (Canciones Originales del Programa de TV) 1983, "Rey de la R".
 La Banda Timbiriche: En Concierto (1983) …. Voz, presentador

 Teatro
 Me enamoré de una bruja (2003)
 El Show de los Cachunes, (Musical 1983).... Lenguardo
 La Pandilla (Godspell)'' 1979)

Referencias

Enlaces externos
 IMDb "Las aventuras de Lenguardo (1985)"
 YouTube "Concierto La Banda Timbiriche & Parchis – Hasta luego cocodrilo"
 YouTube "Mejores momentos Parchis & Timbiriche"
 YouTube "Historias Engarzadas - Cachún Cachún Ra Ra!" (2007) TV Azteca
 ESTO "La generación "¡Cachún!" Por Jorge Almazán R. 31-5-2009

Nacidos en Ciudad de México
Actores de televisión de México
Actores de cine de México
Humoristas de México

Alfredo Alegría (actor)


මෙය හඳුනාගත හැකි නර්තන ශෛලීන් ඒවා ප‍්‍රදර්ශනය කිරීම් ඒවායේ ආරම්භය පිළිබඳ අවබෝධ කිරීම් හෝ ඒවා කතා තේමාවේ පදනම ලෙස රැගත් චිත‍්‍රපට ලයිස්තුවකි.

මෙම ලිපිය නාර්තනික චිත‍්‍රපට හෝ කැමරාව උදෙසා නර්තනය උදෙසා නොවන අතර ඒවා වෙනත් ප‍්‍රභේදයෝ ය. එසේ ම මෙය සංගීතමය චිත‍්‍රපට පිළිබඳවද නොවේ. කෙසේ වුවද මෙය සුවිශේෂි කලාවකි. මෙහි සංගීතමය චිත‍්‍රපට අඩංගු නොවන්නේ නොවේ. නමුත් ඒවා විභේදනය වී ඇත්තේ වෙනස් ප‍්‍රභේදයක් යටතේ ය. මෙම ලයිස්තු සඳහා ෆ්‍රෙඞ් ඇස්ටෙයාර් හා ජීන් කෙලී ගේ චිත‍්‍රපට ඉමහත් සේ දායක වී තිබේ.

සලරූ

චිත‍්‍රපට නර්තනය


Olsenbanden for full musikk; deutscher Festivaltitel: Die Olsenbande in voller Fahrt, ist der siebente Film aus der Filmreihe der Olsenbande (Norwegen). Die norwegische Kriminalkomödie ist ein Film von Knut Bohwim und eine  Neuverfilmung des dänischen Filmes Die Olsenbande sieht rot aus der Filmreihe zur Olsenbande und hatte in Norwegen am 26. Dezember 1976 seine Premiere.

Handlung

Egon wird aus dem Osloer Gefängnis entlassen und von Benny und Kjell wieder abgeholt. Dabei erfährt er, dass jetzt jeder Notgroschen gebraucht wird, da Kjells Familie wieder einmal Geldsorgen hat, weil die Freundin ihres Sohns Basse schwanger ist und er sie deswegen heiraten soll. Diesmal will Egon, gemeinsam mit Benny und Kjell im Auftrag eines sogenannten Ehrenmannes, eines prominenten norwegischen Barons, arbeiten. Über seinen Zellennachbarn, einen Rechtsanwalt, hat er den Kontakt zu dem Baron Løvenvold hergestellt, der außerdem zu einem der ältesten und angesehensten norwegischen Adelshäuser gehört. Dieser hat aber durch mehrere riskante Spekulationsgeschäfte große Schulden angehäuft und will daher eine wertvolle chinesische Vase der Ming-Dynastie aus dem Familienbesitz an einen dänischen Finanzmakler und Geschäftsmann verkaufen und außerdem noch den Versicherungswert dafür kassieren. Da die Familie des Barons von diesem illegalen Geschäft nichts erfahren darf, soll Egon einen Einbruch vortäuschen und dabei die Vase verschwinden lassen.

Die Vase befindet sich im Osloer Stadtpalais des Barons und wird dort in einem speziellen Tresor aufbewahrt, der das Meisterstück des deutschen Tresorbauers Frantz Jäger aus Berlin aus dem Jahr 1781 gewesen ist.
Der Olsenbande gelingt es ohne größere Probleme, die Vase aus dem historischen Panzerschrank des Barons zu entfernen. Bei der Übergabe wird jedoch Egon wieder einmal um seinen verdienten Anteil gebracht. Der Diener Fritz lässt am vereinbarten Ort die Vase einfach fallen und verschwindet. Zum gleichen Zeitpunkt kommt aber auch die Polizei mit heulender Sirene angefahren, worauf Benny und Kjell sofort in Panik fliehen. Egon Olsen wird als vermeintlicher Dieb der Vase verhaftet und muss wieder zurück ins Botsfengselet. Später stellt sich heraus, dass Egon bloß eine billige Hongkong-Kopie der wertvollen Ming-Vase gestohlen hatte.

Benny und Kjell versuchen sich in der Zwischenzeit mit einem kleinen Einbruch in einen Krämerladen, um dort einen Tresor mittels eines Schneidbrenners zu öffnen. Durch Bennys Unvorsichtigkeit mit dem Schneidbrenner entfacht er einen Brand im Laden, was die Sprinkleranlage auslöst. So kommen schließlich Benny und Kjell wie begossene Pudel und ohne Beute nach Hause. Valborg ist nun erst recht von den beiden Versagern genervt, aber auch in großer Sorge um die Zukunft des jungen Brautpaares. Sie macht sich daher auf, um auf dem Amtsweg Egons Freilassung aus dem Gefängnis zu bewirken. Valborg erreicht schließlich ihr Ziel bei einem Gefängnispsychologen, der Egon letztendlich unter Auflagen freilässt, aber dafür Valborg zu seinem Vormund macht.

Olsen sinnt nun auf Rache und weiht dazu Kjell und Benny in seinen Plan ein. Um in das Schloss des Barons zu kommen, geben sie sich als Köche ihres vorgeblichen Unternehmens Olsen-Catering aus, um angeblich die große Party des Barons mit auszurichten. Auf diesem Weg verschaffen sie sich Zugang zum Schloss des Barons, wo der inoffizielle Verkauf der Mingvase für 1,5 Millionen Kronen stattfinden soll. Über einen alten unterirdischen Geheimgang gelangt Egon direkt zum Tresor des Barons. Egons Ziel ist es, die echte Vase gegen eine wertlose Kopie auszutauschen und jene anschließend zu verkaufen. Zunächst scheint der Plan zu gelingen, jedoch tappt Egon mit der Vase auf der Flucht in eine Falle in einem Burgverlies. Olsen  wird von Fritz, dem Leibwächter des Barons, lebendig in eine Gruft eingemauert. Erst in letzter Sekunde kann Olsen noch von Benny und Kjell gerettet werden.

Trotz dieser Niederlage hat Egon sofort einen neuen Plan parat. Nach der Übergabe der Vase will der Baron mit seinem dänischen Gast, dem Herrn von Mengel, einer Aufführung eines Gastspieles von Friedrich Kuhlaus Elverhøj im Nationaltheater von Oslo beiwohnen. Während die Ouvertüre gespielt wird, kann sich die Olsenbande im Takt der Musik durch die einzelnen Aufenthaltsräume des Theaterpersonals, die alle durch stabile Wände getrennt sind, mit Hilfe von Bohrern, Brecheisen und Sprengsätzen den Weg bis in den Zuschauerraum freimachen, wo sie die Vase und den roten Geldkoffer mit den 1.500.000 Kronen unbemerkt ihren Bewachern abnehmen können.

Zu guter Letzt heiratet Basse seine Verlobte Gry, die schon bald ein Kind von ihm erwartet, in der Kampener Kirche ihres Osloer Wohngebietes. Dieser Hochzeit wohnt auch die Olsenbande bei. Anschließend fährt Egon gemeinsam mit dem jungen Brautpaar und der echten Ming-Vase zur Polizei, da auf das wertvolle Stück eine Belohnung ausgesetzt ist. Gry lässt jedoch die Vase im Polizeipräsidium versehentlich fallen, so dass sie unwiederbringlich verloren geht. Außerdem gelingt es ihr unbemerkt, den Koffer für ihre Hochzeitsreise mit Egons Geldkoffer zu vertauschen. Während das junge Brautpaar also mit sehr viel Reisegeld nach Mallorca aufbricht, bleibt Egon nichts mehr übrig, als freiwillig ins Gefängnis zurückzukehren, um dort einen neuen Plan auszutüfteln. Schlussendlich wird wider Erwarten Kriminalkommissar Hermansen mit dem St. Olavs Orden ausgezeichnet.

Entstehungsgeschichte
Eigentlich hätte in Norwegen als siebenter Olsen-Film eine Neuverfilmung zu dem Drehbuch von Die Olsenbande stellt die Weichen angestanden. Diesen Film übersprang man hier zunächst und drehte dafür ein Remake des achten dänischen Olsenbanden-Filmes – Die Olsenbande sieht rot. Deshalb wurden hier beide Filme fast zeitgleich produziert und beide Banden benutzten fast parallel die gleichen Filmkulissen. Dazu gehörten außer der gemeinsam genutzten Außenkulisse des Schlosses Vallø auch die Innenkulissen, die zum Teil im Nordisk-Film-Studio von Valby eingerichtet wurden. Das betrifft insbesondere den Schlosskeller und die Szenen innerhalb des Theaters. Die Konzertaufnahmen wurden im Königlichen Theater von Kopenhagen gedreht und für den dänischen sowie für den norwegischen Olsenbandenfilm übernommen. Die Ouvertüre zu Elverhøj für die berühmte Szene im Theater wurde eher zufällig gewählt. Der dänische Regisseur Erik Balling hörte bei sich zu Hause im Radio die Olsenbandenmelodie und gleich danach wurde die Ouvertüre zu Elverhøj gespielt. "Als ich die beiden Melodien gleich nacheinander im Radio spielen hörte, hatte ich es. Wir konnten die Szenen im Königlichen Theater während der Ouvertüre zu Elverhøj machen".

Diese Idee geht vermutlich ursprünglich auf die Verfilmungen von Der Mann, der zuviel wußte von Alfred Hitchcock aus den Jahren 1934 und 1956 zurück.

Kritiken

Anmerkungen
 Zu dem norwegischen Olsenbandenfilm entstand ein Extra-Song, der später auch musikalisch verwertet wurde. Die norwegischen Olsenbanden-Mitglieder singen beim Spielen der Olsenbanden-Titelmelodie von Bent Fabricius-Bjerre hier am Anfang und Ende sowie bei Egons Verhaftung zwischendurch im Film mit.
 Unter dem Titel Die Olsenbande in voller Fahrt wurde der Film 1997 auf den Nordischen Filmtagen in Lübeck präsentiert. Der Film wurde mittlerweile auch auf VHS, DVD und Blu-Ray veröffentlicht. Eine deutschsprachige Veröffentlichung existiert zu diesen Film bisher noch nicht.

Literatur
 Hauke Lange-Fuchs: "Ich habe einen Plaan!" Die Olsen-Bande. Slapstick-Komik zwischen Klamauk und Subversion. Lübeck 1997, ISBN 3924214484.
 Frank Eberlein, Frank-Burkhard Habel: Die Olsenbande. Das große Buch für Fans. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 1996, erweiterte Neuausgabe 2000. ISBN 3-89602-056-0
 Frank Eberlein: Das große Lexikon der Olsenbande. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2001. ISBN 3-89602-361-6

Weblinks

 Olsenbanden for full musikk auf filmfront.no (norwegisch)

Einzelnachweise

Filmtitel 1976
Norwegischer Film
Kriminalfilm
Filmkomödie
Heist-Movie

Olsenbanden for full musikk


Bloody Heart () é uma série de televisão sul-coreana de 2022 estrelada por Lee Joon, Kang Han-na, Jang Hyuk, Park Ji-yeon, Heo Sung-tae e Choi Ri. Foi ao ar de 2 de maio a 21 de junho de 2022 nas segundas e terças da KBS2 às 21:30 (KST) por 16 episódios. Também está disponível para streaming no Disney+ em regiões selecionadas.

Sinopse
Bloody Heart é um drama histórico fictício sobre o rei Seonjong, que ascende ao trono devido a uma rebelião, e Lee Tae, que se torna o rei depois dele.

Segue a história de Lee Tae - um rei que tem que abandonar a mulher que ama para sobreviver, Yoo Jeong - uma mulher que tem que se tornar a rainha para sobreviver, e Park Gye-won - o primeiro vice-premier e o verdadeiro chefe do poder em Joseon.

Elenco

Principal
 Lee Joon como Lee Tae
 Park Ji-bin como jovem Lee Tae
 Ele se torna o Rei de Joseon depois do Rei Seonjong. Ele sonha com a monarquia absoluta e se tornar um governante poderoso, ao contrário de seu pai. Ele acredita que qualquer ação é justificável para atingir seu objetivo.
 Kang Han-na como Yoo Jeong
 Shin Eun-soo como young Yoo Jeong
 Uma mulher de espírito livre por quem Lee Tae se apaixona. Lee Tae a escolhe como sua princesa e ela se envolve na batalha pelo poder, o que leva a uma crise em sua família.
 Jang Hyuk como Park Gye-won
 O primeiro vice-premier que é um símbolo vivo de poder e uma figura a que todos obedecem. Ele é um "fabricante de reis" que está determinado a criar um rei sábio e benevolente, a fim de não abalar as fundações de Joseon por um tirano nunca mais.
 Park Ji-yeon como Choi Ga-yeon
 A rainha consorte do rei Seonjong, cujo primeiro amor é Park Gye-won.
 Heo Sung-tae como Jo Won-pyo
 Ministro da Guerra cujas ambições são bloqueadas por Park Gye-won.
 Choi Ri como Jo Yeon-hee
 A filha de Jo Won-pyo que é imatura e arrogante.

Coadjuvante

Pessoas ao redor de Lee Tae
 Ha Do-kwon como Jung Eui-kyun
 Ahn Nae-sang como Rei Seonjong
 Woo Mi-hwa como Rainha Inyeong

Pessoas ao redor de Yoo Jeong
 Yoon Seo-ah como Ddong-geum
 Park Sung-yeon como Dama da Corte Choi
 Ryu Seung-soo como Im Jin-sa
 Jo Hee-bong como Ma Seo-bang
 Kim Sun-hwa como esposa de Ma Seo-bang

Pessoas ao redor de Park Gye-won
 Lee Tae-ri como Park Nam-sang
 Seo Yoo-jung como Madame Yoon
 Jung Young-sub como Park Song-baek

Outros
 Kang Shin-il como Kim Chi-won
 Cha Soon-bae como Heo Sang-seon
 Jo Young-hoon como Jo Sa-hyung
 Park Ji-a como Court Lady Han
 Lee Sun-hee como Dama da Corte Kim
 Lee Seung-hoon como Noh Kyung-moon
 Oh Seung-hoon como Hye Kang
 Kang Yeo-jung como Eum Jeon

Estendido
 Lee Chang-jik como Ministro do Interior
 Seo Hye-won como Hyang-yi

Aparição especial
 Hahm Eun-jung como Yoon Jung-jeon

Produção
Locais de filmagem da série incluem Yeongwol County, e Yeolhwajeong Pavilion—localizado em Ganggol Village, Deungnyang-myeon, Boseong County.

Em 3 de fevereiro de 2022, foi anunciado que as filmagens foram canceladas naquele dia depois que um membro da equipe e um ator não identificado deram positivo para COVID-19. Todos os membros da equipe de produção foram posteriormente submetidos ao teste de PCR. Um dia depois, foi revelado que Park Ji-yeon e Yoon Seo-ah testaram positivo para COVID-19.

Em 11 de fevereiro de 2022, foi confirmado que o ator Heo Sung-tae também testou positivo para COVID-19, forçando as filmagens a serem canceladas naquele dia. Mais tarde, em 16 de fevereiro, Heo se recuperou totalmente do contágio e retomou seus horários de filmagem.

Em 11 de março de 2022, a agência de Ha Do-kwon anunciou que o ator testou positivo para COVID-19 na tarde do dia 10, e todos os seus horários de filmagem foram cancelados.

Notas

Referências

Ligações externas

Programas de televisão em língua coreana
Telenovelas da Korean Broadcasting System
Séries de televisão de ficção histórica da década de 2020
Séries de televisão de ficção histórica da Coreia do Sul
Séries de televisão de romance da década de 2020
Séries de televisão de romance da Coreia do Sul
Programas de televisão da Coreia do Sul que estrearam em 2022
Programas de televisão da Coreia do Sul encerrados em 2022
Produções televisivas suspensas devido à pandemia de COVID-19

Bloody Heart


Byggðasafn Árnesinga er safn á Suðurlandi. Það var opnað á Selfossi í júlí 1964 en Skúli Helgason fræðimaður frá Svínavatni í Grímsnesi hafði þá í tæpan áratug safnað merkum gripum úr héraðinu.

Byggðasafnið flutti starfsemi sína á Eyrarbakka árið 1995 og er það nú með grunnsýningu sína í Húsinu á Eyrarbakka. Það rekur Sjóminjasafnið á Eyrarbakka og er með Almúgahúsið Kirkjubæ einnig til sýnis. Einnig rekur safnið Rjómabúið á Baugsstöðum. Héraðsnefnd Árnesinga, byggðasamlag átta sveitarfélaga Árnessýslu, er eigandi safnsins.

Eyrarbakki
Söfn á Íslandi

Byggðasafn Árnesinga


Omul și umbra este un film românesc din 1981 regizat de Iulian Mihu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Gheorghe Cozorici, Elisabeta Fazekas, Emilia Dobrin.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.051.124 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1981 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1981
Filme regizate de Iulian Mihu

Omul și umbra


Red Dead je serija videoigara koju objavljuje Rockstar Games. Igre su vestern teme, a najnoviji naslov iz serije je Red Dead Redemption 2, koji je objavljen u listopadu 2018. za PlayStation 4, Xbox One, Microsoft Windows i Stadiu, te ima svoju online komponentu pod nazivom Red Dead Online.

Igre

Zajednički elementi

Igranje
U svakoj igri u serijalu, igrač preuzima ulogu odmetnika u godinama opadanja američkog Starog Zapada. Sva tri naslova su u trećem licu (iako Red Dead Redemption 2 također daje mogućnost igranja u prvom licu), no među njima postoje bitne razlike. Prva igra u nizu prati linearnu priču s fiksnim, ograničenim lokacijama. Red Dead Redemption, međutim, pruža igraču postavku otvorenog svijeta i daje im različite mogućnosti za istraživanje, nasumične susrete i sporedne misije. Red Dead Redemption 2 najveći je i najupečatljiviji od tri, pružajući mnogo više opcija i aktivnosti za igrača nego u prethodnim naslovima. Borba i pucnjava temeljni su dio serijala. U sve tri igre postoji veliki broj oružja, obično pušaka i revolvera. Konji, diližanse i vlakovi su primarni načini prijevoza u sve tri igre zbog razdoblja u kojem su smještene.

Radnja
Sve igre u serijalu odvijaju se tijekom vremena Divljeg zapada. Red Dead Revolver se odvija u nepoznatom trenutku tijekom 1880-ih, dok je Redemption smješten prvenstveno u 1911. (s epilogom u 1914.), a Redemption 2 je smješten u 1899. (s epilogom u 1907.). Dok estetika i atmosfera Red Dead Revolvera podsjećaju na filmove smještene na Divljem zapadu, druge dvije igre prikazuju posljednja dva desetljeća ovog vremenskog razdoblja, dok se nove tvornice, strojevi, motorna vozila i moderna tehnologija pojavljuju diljem Sjedinjenih Američkih Država, obilježavajući modernizaciju društva. U Redemption i Redemption 2, karta prolazi kroz nekoliko promjena između dva različita vremenska razdoblja, kao što su nove kuće koje se grade i NPC-ovi koji imaju novi izgled.

Reakcije
Ocjene

Serija Red Dead, posebice druga i treća igra, hvaljena je od strane kritičara. Red Dead Redemption s 95% ocjenom na obje web-stranice Metacritic i GameRankings, osvojio je brojne nagrade, uključujući Game of the Year od strane web-stranica GameSpy i GameSpot, i smatra se jednom od najvećih videoigara svih vremena. Recenzenti su pohvalili vizuale, glazbu, igru otvorenog svijeta i priču. Izdanje igre godine koje sadrži sav dodatni sadržaj objavljeno je u listopadu 2011.  Red Dead Redemption 2, s 97% ocjenom za obje platforme na Metacriticu, također je bio nadaleko cijenjen od strane kritičara, koji su pohvalili iste aspekte, te značajnu razinu detalja, osvojivši brojne nagrade.

Izvori

Videoigre

Red Dead


Agdabančaj (azerski: Ağdabançay) je rijeka u Azerbajdžanu. Duga je 19 km. Izvire u Keljbadžarskom rajou na nadmorskoj visini od 881 metara. Zajedno s Levčajem i Zarčajem je jedna od triju lijevih pritoka Tartara.

Izvori

Rijeke u azijskom dijelu Azerbajdžana
Pritoke Tartara

Agdabančaj


Antoni Hajdecki fue un escultor polaco, nacido el año 1927 en Bochnia y fallecido el 1991. Discípulo de Xawery Dunikowski, profesor y vicerrector de Bellas Artes de Cracovia en los años 1968-1978 , diseñador y ejecutor de composiciones de escultura arquitectónica y monumentos al aire libre y grupos escultóricos.

Vida y obras

Se graduó en el Liceo de Artes Plásticas -en polaco Liceum Plastycznego- A. Kenar en Zakopane. Estudió en la Academia de Bellas Artes de Cracovia, en los talleres de Fr. Kalfasa, St. Poplawski y X. Dunikowskiego. Desde 1956 fue investigador de Bellas Artes de Cracovia. Fue profesor de los artistas Czesław Dźwigaj, Mariusz Kulpa. En el 45 aniversario del Ejército Popular de Polonia (LWP), el 12 de octubre de 1988, recibió el Premio del Ministro de Defensa Nacional en el campo de las artes visuales.

Sus trabajos se encuentran diseminados en diferentes poblaciones de Polonia, entre otras en  Rzeszow , Gorlitz , Rawicz , Tychy y Cracovia; incluyendo el busto de Wladyslaw Szafer frente al Jardín Botánico de la Universidad Jagellónica de Cracovia (1975), el Monumento al proletariado armado de Cracovia (1986) y el monumento en honor a Ivan Koniev ( 1987 ). En relación con el monumento al mariscal Koniev,  el conjunto musical Piwnica pod Baranami -sótano de los Rams- publicó una canción con música de Zbigniew Preisner.

Notas y referencias

 Enlaces internos
Anexo:Escultores de Polonia

 Enlaces externos

Escultores de Polonia del siglo XX
Fallecidos en Cracovia

Antoni Hajdecki


Frithioff Johansen (født 19. januar 1939 på Frederiksberg - død 13. november 2015) var en dansk billedkunstner.

Han beskæftigede sig både med skulpturer, malerier, grafik og multimedier. Han studerede først litteratur og var uddannet som bibliotekar. Han debuterede på Kunstnernes Efterårsudstilling og Charlottenborg 1965. Han var medlem af kunstnergrupperne Sonde og Grønningen, i en årrække (1993-99) sad han i Akademiraadets og Kunstnersamfundets jury, derudover også i Statens Kunstfonds billedkunstneriske udsmykningsudvalg (1999-2001). Han var medlem af juryen for Vejprisen og fra 2008 medlem af The International Kepes Society.

Han modtog Eckersberg Medaillen i 1998 og Statens Kunstfonds livsvarige hædersydelse i 2004. Han var gift med Britta Toftlev Johansen.

Hæder
 Statens Kunstfonds treårige stipendium
 En række arbejds- og rejselegater fra Statens Kunstfond
 Danmarks Nationalbanks Jubilæumsfond af 1968
 Augustinus Fonden
 "Artist in Residence"-stipendium fra Museum of Holography, New York
 1992: Holography Award fra Shearwater Foundation, USA
 VKR's Familiefond
 Oda og Hans Svenningsens Fond
 Gottfred Eickhoff og hustru maleren Gerda Eickhoffs Fond
 Theodor Alfred Christian von Irgens-Bergh født Frankl's Kunstnerlegat
 Aage & Yelva Nimbs Hæderslegat
 Henry Heerups Legat
 1998: Eckersberg Medaillen
 2004: Stipendium fra Shearwater Foundation, USA
 2004: Rejselegat fra Statens Kunstfond til Tysklandsophold
 2004: Statens Kunstfonds livsvarige ydelse
 2005: Årets Frederiksbergkunstner
 2009: Præmieret af Statens Kunstfond i "Open Call 3" for projektet "Return to sender"

Referencer

Eksterne henvisninger

Malere fra Danmark
Billedhuggere fra Danmark
Grafikere fra Danmark
Danskere i 1900-tallet
Danskere i 2000-tallet
Bibliotekarer fra Danmark
Personer fra Frederiksberg
Surrealistiske malere
Kunstnere på finansloven (afdøde)
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Modtagere af Eckersberg Medaillen

Frithioff Johansen


El término Nikítinski  puede referirse a:

Personas

Dmitri Nikítinski (*1992), futbolista ruso.
Leónid Nikítinski (*1953), periodista ruso.
Oleg Dmitrijewitsch Nikitinski (1967-2015)

Localidades

Nikítinski (Kémerovo), localidad del óblast de Kémerovo, en Rusia.
Nikítinski (Krasnodar), localidad del krai de Krasnodar, en Rusia.
Nikítinski (Volgogrado), localidad del óblast de Volgogrado, en Rusia.

Nikítinski


Snemma morguns þann 7. október 2023, gerðu Hamas-samtökin og tengd samtök yfirgripsmikla árás gegn Ísrael. Yfir 2500 - 5000 eldflaugum var skotið á landið og um 1000 vígamenn brutust gegnum landamæragirðingar á 27 mismunandi stöðum. Þeir þustu inn í landamæri Ísraels á pallbílum, mótorhjólum, gröfum og öðrum farartækjum og réðust á óbreytta borgara, hernaðar- og lögreglumannvirki.  Ástæða árásanna var skýrð sem "vegna vanhelgunar á Al-Aqsa-moskunni og dráp (á yfir 200) Palestínumönnum á Vesturbakkanum (á árinu 2023)". Vígamennirnir rændu um 200 manns og fóru með yfir á Gasa-ströndina. 8. október var orðið ljóst af yfir 600 Ísraelsmenn lágu í valnum og 2000 höfðu særst.

Ísraelska leyniþjónustan var gagnrýnd fyrir að hafa ekki fengið upplýsingar um árásirnar.

Ísrael brást við með loftárásum á Gasa og jafnaði við jörðu byggingar, þar á meðal turn sem hafði verið notaður fyrir útvarpsútsendingar og var sagður geyma skrifstofur Hamas. Yfir 300 létust í árásum fyrsta sólarhringinn. Lokað var fyrir vatn og rafmagn til Gasa á öðrum degi átakanna og loftárásum haldið áfram af hendi Ísraels.

Ísrael safnaði 300.000 manna herliði við landamæri Gasa  og sagði 1,1 milljón íbúa á norðurhluta svæðisins (Gaza-borg) að flýja suður.

Spítali var sprengdur í suður-Gasa-borg 17. október með þeim afleiðingum að um 500 manns létust. Ísraelsher neitaði sök og rakti sprenginguna til íslamskra vígasamtaka sem áttu að hafa sett af stað misheppnað skot.

Átökin breiddust út á Vesturbakkann og við landamæri Ísraels og Líbanons þar sem eldflaugum var skotið. Mannfall var á báðum svæðum.

Tilvísanir

2023
Saga Ísraels
Saga Palestínu

Stríð Ísraels og Hamas 2023


Universitatea Politehnica din Gdańsk este o instituție de învățământ superior de stat din Gdańsk, Polonia.

Rectori
Pînă în 1945
 1904–1907 – prof. Hans von Mangoldt
 1907–1909 – prof. Reinhold Krohn
 1909–1912 – prof. Adalbert Matthaei
 1912–1913 – prof. August Wagener
 1913–1915 – prof. Alfred Wohl
 1915–1917 – prof. Hans Lorenz
 1917–1919 – prof. Fryderyk Schilling
 1919–1923 – prof. Otto Schulze
 1923–1924 – prof. Gerhard de Jonge
 1924–1925 – prof. Julius Sommer
 1925–1926 – prof. John Jahn
 1926–1927 – prof. Otto Kloeppel
 1927–1928 – prof. Gerhard Schulze-Pillot
 1928–1929 – prof. Hermann Stremme
 1929–1930 – prof. Eberhard Buchwald
 1930–1931 – prof. Otto Lienau
 1931–1932 – prof. Fritz Krischen
 1932–1934 – prof. Otto Heuser
 1934–1941 – prof. Ernst Pohlhausen
 1941–1945 – prof. Egon Martyrer

Din 1945
 1945–1946 – prof. Stanisław Łukasiewicz
 1946–1949 – prof. Stanisław Turski
 1949–1951 – prof. Paweł Szulkin
 1951–1954 – prof. Robert Szewalski
 1954–1956 – prof. Stanisław Hückel
 1956–1960 – prof. Wacław Balcerski
 1954 și 1960–1966 – prof. Kazimierz Kopecki
 1966–1968 – prof. Władysław Bogucki
 1968–1970 – prof. Stanisław Rydlewski
 1970–1975 – prof. Janusz Staliński
 1975–1978 – prof. Tomasz Biernacki
 1978–1981 – prof. Marian Cichy
 1981–1984 – prof. Jerzy Doerffer
 1984–1987 – prof. Eugeniusz Dembicki
 1987–1990 – prof. Bolesław Mazurkiewicz
 1990–1996 – prof. Edmund Wittbrodt
 1996–2002 – prof. Aleksander Kołodziejczyk
 2002–2008 – prof. Janusz Rachoń
 2008–2016 – prof. Henryk Krawczyk
 2016–2020 – prof. Jacek Namieśnik

Facultăți
 Facultatea de Arhitectură
 Facultatea de Chimie
 Facultatea de Electronică, Telecomunicații și Informatică
 Facultatea de Eletrotehnică și Automatică
 Facultatea de Fizică Tehnică și Matematici Aplicate
 Facultatea de Ingenirie Civilă și Ingineria Mediului
 Facultatea de Mecanică
 Facultatea de Inginerie Marină și Navală
 Facultatea de Management și Economie

Doctori Honoris Causa ai Universității
 prof. Maksymilian Tytus Huber – 1950
 prof. Zygmunt Ciechanowski – 1957
 prof. Witold Minkiewicz – 1960

 prof. Aleksander Rylke – 1965
 prof. Ewgenij W. Towstych – 1965
 prof. Julien Kravtchenko – 1970
 prof. Marian Osiński – 1970
 prof. Witold Nowacki – 1971
 prof. Janusz Groszkowski – 1975
 prof. Kazimierz Kopecki – 1975
 prof. Aleksander W. Wawiłow – 1975
 prof. Michaił G. Wronkow – 1975
 prof. Robert Szewalski – 1978
 prof. Stanisław Turski – 1980
 prof. Ignacy Adamczewski – 1985
 prof. John Bernard Caldwell – 1985
 prof. Paul Hagenmuller – 1985
 prof. Igor Kisiel – 1985
 prof. Franciszek Otto – 1985
 prof. Jerzy Doerffer – 1988
 prof. Martin Grassnick – 1989
 prof. Dymitr Rostowcew – 1989
 prof. Dieter Mlynski – 1991
 prof. Witold Urbanowicz – 1991
 prof. Damazy Tilgner – 1992
 prof. Douglas Faulkner – 1993
 prof. Adolf Butenandt – 1994
 prof. Gerd Gudehus – 1995
 prof. Fumio Nishino – 1996
 prof. Władysław Findeisen – 1997
 prof. Zbigniew Jedliński – 2001
 prof. Wacław Szybalski – 2001
 prof. Ignacy Malecki – 2002
 prof. Lech Kobyliński – 2004
 prof. Leon Kieres – 2004
 prof. Bolesław Mazurkiewicz – 2008
 prof. Michał Białko – 2008
 prof. Jan Węglarz – 2008
 prof. Jan Miller – 2010
 prof. Robert J. Cava – 2014

Galerie

Referințe

Legături externe
  Site oficial: Universitatea Politehnica din Gdańsk

Educația_în_Polonia
Universități din Polonia

Universitatea Politehnica din Gdańsk


El barbero de Sevilla es una zarzuela, en un acto, divido en tres cuadros, con libreto de Guillermo Perrín y Vico y Miguel de Palacios, y música de Gerónimo Giménez y Manuel Nieto. Se estrenó en el Teatro de la Zarzuela de Madrid el 5 de febrero de 1901.

Comentario

Dentro del espectro del género chico, es reseñable destacar el campo del teatro dentro del teatro, explotado largamente y con ejemplos tan claros como El dúo de La africana, o El género ínfimo, ofreciendo siempre una visión caricaturesca y paródica, con resultados muy felices. En este caso, los libretistas emplean un recurso conocido (el de una aspirante a cantante, que encuentra la oposición de un familiar), para crear situaciones de gran comicidad y ofrecer un planteamiento escénico muy bien logrado.

En el apartado musical cabe destacar la colaboración de dos grandes músicos, Miguel Nieto y Gerónimo Giménez, creando una partitura fresca y de gran trabajo, con retazos de la ópera y en el tratamiento vocal, siendo célebre, sobre todo, la famosa polonesa: Me llaman la primorosa.

Argumento

El primer cuadro transcurre en Madrid, los dos siguientes en Burgos, en la época del estreno (1901).

Acto único

Cuadro primero

En una modesta casa, el maestro Bataglia ensaya a Elena, una muchacha futura soprano, con el entusiasmo de su madre Casimira, pensando en el porvenir de la muchacha y en que pueda sacarles de la misera; pero todos se topan con la incomprensión de Nicolás, el padre de Elena, el cual no tolera la idea de su hija, y despide al maestro.

Por otro lado, Sánchez, un amigo de Nicolás, le avisa que la amante de Nicolás, una cantante de ópera, parte para Burgos, suscitando el dilema en Nicolás, pensando en como lograr el dinero para el billete de tren. La situación parece desesperante, cuando aparece Martín, el novio de Elena, al que piden prestado el dinero, con el pretexto de atender un negocio a Asturias, tras conseguir el dinero, lo comunica a su familia y prepara la maleta.

En un aparte Martín confiesa, a su novia, que en realidad no es un perito agrónomo, sino un cantante de Ópera, y de ahí sus constantes idas y venidas, lo ha tenido que hacer para no despertar las iras de Nicolás, ante su odio por el teatro. Nicolás y Martín parten juntos para la estación, mientras Elena pone al corriente a su madre sobre su novio.

Bataglia, viene con una noticia importante, necesitan un bajo y una tiple para una compañía de Ópera que hará su debut en Burgos, y puede significar la oportunidad para Elena. Ellas aceptan y marchan a Burgos.

Cuadro segundo

En la sala de un hotel de Burgos, Nicolás y Sánchez, tratan de calmar los ánimos de la Roldán, al enterarse de la nueva tiple contratada para sustituirla, que se hace llamar la De Lirio, llegando a prometerle a Nicolás de preparar una fenomenal grita para hundirle a ella su debut. Martín ha escuchado toda la conversación y al ver a Sánchez solo, lo acorrala revelándole la verdad, y haciéndole un chantaje, él no revelará lo de su aventura con la Roldán, si consigue que Nicolás cambie de opinión con respecto al teatro y permita su boda con Elena, cuando revele su verdadera profesión. Sánchez acepta el trato.

Martín, ve llegar a Casmira, Bataglia y Elena. Ella le revela que es la De Lirio, suscitando la sorpresa en él, el maestro Bataglia, le comenta el por qué de su llegada y le muestra la polonesa compuesta para la escena de la lección de música, sucitando una oleada de entusiasmo. Martín queda a solas con Bataglia, revelando que Nicolás está aquí en calidad de supuesto marido de La Roldán y propone evitar su encuentro.

Por otra parte, Sánchez le revela a Nicolás el encuentro con Martín, y le comenta el chantaje propuesto; aceptando Nicolás las condiciones y marchándose a preparar a la gente para la grita de esa noche.

Cuadro tercero

En el pasillo de camerinos del teatro, se preparan, en sus respectivos camerinos Elena y Bataglia para el debut de esa noche. En el de la Roldán se celebra un pequeño convite donde participan Nicolás y Sánchez. Elena se prepara para salir a escena, Bataglia asegura a Martín que ha prevenido al empresario de la posible grita; marcha al camerino de Elena y la anima.

La Roldán, se prepara para ver desde la sala el debut de la tiple; llaman a su puerta López y Pérez, dos periodistas, para celebrar su éxito en la Cavalleria y pedirle algunas informaciones para su periódico. Nicolás aprovecha para ir al cuarto de Martín y pedirle que no revel nada sobre su estancia en Burgos, lo recibe Bataglia y queda petrificado al verlo, comentando sobre el escándalo preparado para la nueva tiple, Bataglia se ve en un apuro al no poder decirle que esa tiple es Elena.

Sánchez llega corriendo con informes sobre el debut, parece ser que la Roldán y la madre de la tiple se han enzarzado en una discusión, revelándole la identidad de la madre, no es otra que Casimira; al momento relaciona a la De Lirio con su hija, armándose un gran escándalo. Bataglia va a calmarlas, pidiéndole a Nicolás que recapacite sobre su negativa, si no, él destapará su relación con la Roldán.

Nicolás, para evitar a Casimira, se disfraza de cura y la esquiva,entrando en el cuarto de la Roldán. Casimira, se dirige alcuarto para pedirle explicaciones, descubriendo a Nicolás, el cual desenmascarando toda la trama, provocando la ira de Casimira, dispuesta a pegarle a Nicolás y Sánchez. Elena al verlo, queda asombrada, pero Nicolás le concede el permiso para cantar y ser feliz con Martín. La obra concluye con la felicidad de todos.

Números musicales

 Acto único

 Introducción y terceto de Elena, Doña Casimira y Bataglia: "Vamos Elena sal por favor"

 Dúo de Elena y Martín: "¿Barítono tú?"

 Terceto de La Roldán, Don Nicolás y Benito: "Aún estoy nerviosa"

 Escena y Polonesa: "Me llaman la primorosa"

 Concertante: "Tira de la falda"

 Final: "Celebremos con alegría"

Personajes principales

 Elena (la niña), aspirante a cantante (soprano)

 Doña Casimira, madre de Elena y animadora (soprano)

 La Roldán, cantante rival de Elena (soprano)

 Don Nicolás, padre de  Elena y firme opositor al teatro (actor)

 Bataglia, maestro de canto de elena y animador (bajo)

 Martín, cantante y novio de Elena (barítono)

 Sánchez, amigo de Nicolás (actor)

 López, periodista (actor)

 Pérez, periodista (actor)

Referencias

Zarzuelas de Gerónimo Giménez
Zarzuelas de Miguel Nieto
Zarzuelas ambientadas en Castilla y León
Zarzuelas de 1901
Obras de teatro ambientadas en Madrid

El barbero de Sevilla (zarzuela)


شهركان قرية صغيرة تقع في الجزء الغربي لجزيرة البحرين على الحزام الأخضر منه، بين قرية صدد (من جهة الشمال الغربي) وقرية داركليب (من جهة الجنوب الشرقي). تحيطها المزارع والبساتين من جميع الجهات ما عدا جهة الشرق حيث توجد تلال «عالي» الأثرية من جهة الشرق ومدينة حمد، والجهة الجنوبية الشرقية يوجد بها قرية داركليب.

المراجع

أماكن مأهولة في البحرين
ش

شهركان


أ بي سي كيريا، وترجمتها بالعربية كتاب أبجد؛ هو أول كتاب تم نشره في اللغة الفنلندية. كتبه الأسقف والمصلح البروتستانتي ميكايل أغريكولا، ونشر لأول مرة عام 1543. قام أغريكولا بكتابته أثناء عمله على أول ترجمة فنلندية للعهد الجديد (أنجزه عام 1548 ونشر بالإسم الفنلندي سي أوسي تستمانتي).

كان أ بي سي كيريا أول كتاب قـُصد منه تعليم أساسيات القراءة والكتابة. يوجد به الأبجدية، وبعض تمارين التهجئة، وكاتيكيزم (متضمنا الوصايا العشر والصلاة الربية). الطبعة الأولى احتوت على 16 صفحة. الطبعة الثانية والتي ظهرت عام 1551. احتوت على 24 صفحة. ولا يوجد حاليا نسخ كاملة لأي من الطبعتين، لكن محتويات عامة من الكتاب تم التوصل إليها من البقايا الموجودة.

في العصور الحديثة، الشعر الأكثر شهرة من الكتاب هو الشعر الإفتتاحي ونصه:

Oppe nyt wanha / ia noori /
joilla ombi Sydhen toori.
Jumalan keskyt / ia mielen /
iotca taidhat Somen kielen.
Laki / se Sielun hirmutta /
mutt Cristus sen tas lodhutta.
Lue sijs hyue Lapsi teste /
Alcu oppi ilman este.
Nijte muista Elemes aina /
nin Jesus sinun Armons laina.
(و الآن تعلموا، كبارا وصغارا، يا أصحاب القلب الجديد، وصايا الرب وتعاليمه، حتى يمكنكم تعلم اللغة الفنلندية. القانون، يغيظ الروح، لكن المسيح يهدئها. لذا اقرأ من هنا أيها الطفل الطيب، بداية المعرفة بلا حواجز. وتذكرهم طيلة حياتك، كي يرحمك يسوع.)

روابط
 المخطوطة ممسوحة ضوئيا

مراجع

أدب العصور الوسطى
أدب فنلندي
أقدم مخطوطات لغوية معروفة
كتب 1543
كتب تعليمية
كتب عن التعليم
كتب فنلندية غير خيالية
لغة فنلندية

أ بي سي كيريا


Orlando Bridgeman ( - )  est un baronnet et homme politique anglais.

Biographie
Bridgeman est le deuxième fils de Sir Orlando Bridgeman,  baronnet, et de sa deuxième épouse Dorothy, fille de John Saunders . Il fait ses études au Westminster College à partir de 1662 et, après deux ans, va au Magdalene College de Cambridge  . En 1669, Bridgeman est admis au barreau par l'Inner Temple .

Bridgeman entre à la Chambre des communes anglaise en 1669, après avoir remporté une élection partielle pour Horsham . Il représente la circonscription pendant les dix années suivantes jusqu'à la fin du Parlement cavalier en 1679. Le roi Charles II, le crée baronnet, de Ridley, dans le comté de Chester le 12 novembre 1673 .

En 1673, Bridgeman devient commissaire à l'évaluation dans le comté de Warwickshire, démissionnant en 1680 . Il occupe le même poste à Coventry pendant deux ans à partir de 1679 . De plus, il est commissaire des récusants en 1675, affecté au comté de Sussex . Bridgeman est élu membre de la Royal Society en 1696 .

Famille
A vingt ans, il épouse Mary Cave le 28 septembre 1670 . Elle est la fille de Sir Thomas Cave,  baronnet et de quatre ans son cadet . Le couple a deux filles et un fils . Bridgeman est mort le 20 avril 1701 et sa femme meurt le 8 juin ; tous deux sont enterrés dans l'église paroissiale de St. Michael, Coventry, où une plaque est érigée en son honneur par son amie Eliza Samwell . En tant que cathédrale de Coventry, l'église est détruite pendant la Seconde Guerre mondiale.

Bridgeman est remplacé comme baronnet par son fils Orlando Bridgeman (2e baronnet) . Sa fille aînée Charlotte (1681-3 mars 1718) épouse Richard Symes de Blackheath en tant que seconde épouse en 1703 .

Sa fille cadette Penelope est la seconde épouse de Thomas Newport (1er baron Torrington), un fils cadet de Francis Newport (1er comte de Bradford), dont le titre est plus tard rétabli pour un descendant du frère aîné de Bridgeman, John .

Références

Bibliographie

Élève de la Westminster School (Londres)
Membre de l'Inner Temple
Membre de la Royal Society
Étudiant de Magdalene College (Cambridge)
Baronnet
Décès en avril 1701
Naissance en décembre 1649
Décès à 51 ans

Orlando Bridgeman


Crafton may refer to:

Places
Crafton, Buckinghamshire, England
Crafton, Pennsylvania, United States
Crafton, California, United States
Crafton, Virginia, United States

Other uses
Crafton (name)

Crafton


El Himno de la RSS de Letonia (letón: Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas Himna) fue el himno de la RSS de Letonia, una de las repúblicas constituyentes de la Unión Soviética..

Historia
La música fue compuesta por Anatols Liepiņš, y la letra fue escrita por Fricis Rokpelnis y Jūlijs Vanags.

Letra

Referencias

Enlaces externos
 MIDI file
 Vocal recording in MP3 format
 Lyrics - nationalanthems.info

Letonia
Música de Letonia
Símbolos de Letonia
República Socialista Soviética de Letonia

Himno de la República Socialista Soviética de Letonia


İlk yürüyen bant 1894 yılında turist çekmek amacıyla New York'ta Coney Adası'ndaki rıhtıma kuruldu. New Yorklu iş adamı Jesse Reno'nun tasarımı olan bu düzeneğe eğimli asansör adı verildi. Taşıma bandı eğimli bir rampa üzerinde hareket ediyordu ancak rampa yere 30° 'lik bir eğimde olduğundan yolcular için tehlike oluşturmaktaydı. Bunun üzerine Reno, rampanın yerine bir dizi döner basamak kullandı.
1980'lerin başında Japon şirketi Mitsubishi büyük mağazalarda kullanılması amacı ile ilk yürüyen sarmal merdiveni yaptı.

Makineler
Yürüme

Yürüyen bant


NGC 371 este un roi deschis situat în Micul Nor al lui Magellan, în constelația Tucanul. A fost descoperit în 1 august 1826 de către James Dunlop. De asemenea, a fost observat încă o dată în 11 aprilie 1834 de către John Herschel.

Note

Vezi și

 NGC 370
 NGC 372

Legături externe

 NGC 371 pe spider.seds.org
 NGC 371 pe WikiSky

Roiuri deschise
Obiecte NGC
Constelația Tucanul
Obiecte astronomice descoperite în 1826
Obiecte astronomice descoperite de James Dunlop

NGC 371


Paiața este un film românesc din 2015 regizat de Virgil Mocanu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 2015 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2015
Filme dramatice românești

Paiața


, militaire et homme politique espagnol du  ;
  (1844-1912), militaire espagnol ;
 Fernando Álvarez de Sotomayor y Zaragoza (1875-1960), peintre espagnol ;
  (1900-1936), médecin, syndicaliste et homme politique espagnol ;
  (1907-1988), architecte espagnol ;
  (1880-1947), écrivain espagnol.

Álvarez de Sotomayor


John Morley, 1º Visconde Morley de Blackburn, (24 de dezembro de 1838 - 23 de setembro de 1923) foi um estadista liberal britânico, escritor e editor de jornal.

Carreira
Inicialmente um jornalista no norte da Inglaterra e depois editor do Pall Mall Gazette, de tendência liberal, de 1880 a 1883, foi eleito membro do Parlamento pelo Partido Liberal em 1883. Ele foi secretário-chefe da Irlanda em 1886 e entre 1892 e 1895; Secretário de Estado da Índia entre 1905 e 1910 e novamente em 1911; e Lord President of the Council entre 1910 e 1914. Morley foi um distinto comentarista político e biógrafo de seu herói, William Gladstone. Morley é mais conhecido por seus escritos e por sua "reputação como o último dos grandes liberais do século XIX". Ele se opôs imperialismo e a Segunda Guerra dos Bôeres. Ele apoiou o Home Rule para a Irlanda. Sua oposição à entrada britânica na Primeira Guerra Mundial como aliada da Rússia o levou a deixar o governo em agosto de 1914.

Publicações

 Edmund Burke: A Historical Study (Londres: Macmillan, 1867).
 Critical Miscellanies (1871. Segundo volume; 1877).
 Voltaire (1871).
 Rousseau (1873).
 The Struggle for National Education (Londres: Chapman & Hall, 1873).
 On Compromise (1874; Chapman & Hall, 2ª edição, revisada, 1877).
 Diderot and the Encyclopaedists (Londres: Chapman & Hall, 1878).
 Burke (London: Macmillan, 1879) (English Men of Letters series).
 The Life of Richard Cobden (1881).
 Aphorisms: An Address Delivered before the Edinburgh Philosophical Institution, November 11, 1887 (Londres: Macmillan, 1887). Wikisource: online.
 Walpole (Londres: Macmillan, 1889) (série Twelve English Statesmen).
 Studies in Literature (Londres: Macmillan, 1891).
 Oliver Cromwell (Nova York: The Century Co., 1900).
 The Life of William Ewart Gladstone (Londres: Macmillan & Co., 1903. 3 vols.).
 Notes on Politics and History (Londres: Macmillan & Co., 1913-14).
 Recollections (Nova York: The Macmillan Company, 1917. 2 vols.). Vol. 1•Vol. 2

Links externos

Políticos do Reino Unido

John Morley


مير جول خان نصيركان شاعرا قوميا بلوشيا بارزا، مؤرخا، سياسيا وصحفيا .

روابط خارجية

مراجع

سجناء ومعتقلون باكستانيون
بلوش
دارسون باكستانيون
سياسيون باكستانيون
شعراء القرن 20
شعراء وشاعرات باكستانيون
شيوعيون باكستانيون
شيوعية في باكستان
قوميون باكستانيون
قومية
كتاب ماركسيون
ماركسيون باكستانيون
مواليد 1332 هـ
مواليد 1914
ناشطون باكستانيون
وفيات 1404 هـ
وفيات 1983

مير جول خان نصير


El Invernaderos de la Universidad de Borgoña (en francés : Serres de l'Université de Bourgogne) son unos invernaderos y jardín botánico administrados por la Universidad de Borgoña en Dijon, Francia.

El código de identificación de las Serres de l'Université de Bourgogne como  miembro del "Botanic Gardens Conservation Internacional" (BGCI), así como las siglas de su herbario es BGG.

Localización

Serres de l'Université de Bourgogne Sciences Mirande Service des Serres 8 rue du Recteur Marcel Bouchard BP 47-870 21078, Dijon, Département de Côte-d'Or, Bourgogne, France-Francia.

Planos y vistas satelitales,

Algunos de los invernaderos están abiertos al público en los días laborables de la semana.

Historia
Los invernaderos fueron creados en 1966 con el fin de dar servicios de especímenes vivos para los trabajos de investigación y de estudio de los departamentos de Biología-Fisiología vegetal y Botánica.

Además prestan un gran servicio en la conservación de especies vegetales nativas de la región de Bourgogne, así como una inestimable ayuda en la concienciación de los valores de aprecio y conservación de la riqueza vegetal, entre el público en general.

Colecciones
Las colecciones vegetales se albergan en varios edificios y consisten en una "casa de la palmera", laboratorios, y en seis invernaderos diseñados para biotopos de clima cálido, templado y frío, para cactus, para experimentación, y otro de múltiples propósitos.

 Colección de plantas amenazadas nativas de Borgoña,
 Colección de plantas de biotopos tropicales y subtropicales tales como Psilotum y Lycopodium,
 Colección de plantas acuáticas tropicales tales como Eichornia y Salvinia,
 Colección de plantas carnívoras incluyendo Sarracenia y Darlingtonia,
 Colección de plantas epífitas incluyendo Bromeliaceae y Orchidaceae.
 Herbario (5,000 especímenes de interés histórico) y modelos de plantas para la enseñanza.

Referencias

Enlaces externos

 Serres de l'Université de Bourgogne
 Convention on Biological Diversity: Botanical Gardens in France
 Página del jardín botánico en el BGCI.

Borgoña
Borgoña
Borgoña
Dijon
Arquitectura de 1966
Francia en 1966


Crkva sv. Eustahija u Planome kod Trogira, zaštićeno kulturno dobro

Opis dobra
Gotička jednobrodna crkvica s polukružnom apsidom podignuta je na vrhu Krbana iznad mlinice na Pantanu. Crkvica je smještena na istaknutom mjestu nad trogirskim Malom poljem i mlinovima na položaju značajnom za nadzor trogirskog komunalnog teritorija. Sagrađena je kao zavjet za spas od velike epidemije kuge 1348. godine prilozima trogirskih plemića Dujma Mihovila Celio i Jakova Petrova Susa. Zbog turskog okruženja i neodržavanja već u 17.st. je jako zapuštena. Nakon istraživanja rekonstruirano je drveno krovište te ugrađen pronađeni gotički natpis MATHEUS u unutrašnjost crkve.

Zaštita
Pod oznakom Z-3685 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Trogiru

Crkva sv. Eustahija u Planome


Kutsal balıklar, Şanlıurfa'da gerçekleştiğine inanılan bir efsanenin günümüze kadar ziyaret edilebilen kalıntılarıdır.

Kur'an'da bahsi geçen peygamber İbrahim'in ateşe atılması hadisesinde ateşin ve durumun İbrahim için değişiklik göstermesinden kaynaklanan efsaneye göre yanan odunlar bugün Türkiye sınırlarında bulunan Şanlıurfa'da yer alan bir yerdeki balıklara dönüşmüştür. Bugün mevkinin ve bir havuzda tutulan balıkların idaresi valilik tarafından yürütülür. Halk arasında bu balıkların kutsal olduğuna inanılır ve balıklardan birini bilerek yiyen bir kişinin başına kötü şeyler geleceğine dair yaygın bir inanç da mevcuttur.

İslam kültürü

Kutsal balıklar


An Luzula novae-cambriae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Michel Gandoger. An Luzula novae-cambriae in nahilalakip ha genus nga Luzula, ngan familia nga Juncaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Luzula

Luzula novae-cambriae


An Rhynchospora angustifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Palla. An Rhynchospora angustifolia in nahilalakip ha genus nga Rhynchospora, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhynchospora

Rhynchospora angustifolia


Reina Elisenda est une station de la ligne 12 du métro de Barcelone, dont elle constitue le terminus.

Situation sur le réseau
La station se situe sous le passage de la reine Elisenda (), sur le territoire de la commune de Barcelone, dans le district de Sarrià-Sant Gervasi. Elle se situe après la station Sarrià, sur un tronçon de la ligne Barcelone - Vallès dont elle constitue la première et dernière station.

Histoire
La station de Reina Elisenda ouvre au public le , sur la ligne Barcelone - Vallès. Le , elle devient le terminus de la nouvelle ligne 12, créée pour maintenir une connexion avec la station de Sarrià, dont les travaux de mise en accessibilité ont entraîné la suppression d'une voie de circulation, donc la possibilité pour les trains de la ligne 6 de circuler dans les deux sens.

Services aux voyageurs

Accès et accueil
La gare dispose de deux voies et deux quais latéraux, mais seule une voie et son quai sont utilisés.

Desserte

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Barcelone
 Liste des stations du métro de Barcelone
 Ligne 12 du métro de Barcelone

Liens externes
 .

Station de la ligne 12 du métro de Barcelone
Station de métro mise en service en 1974

Reina Elisenda (métro de Barcelone)


Robert Ferdinand de Habsbourg-Toscane, né à Salzbourg, Autriche-Hongrie, le , où il est mort le , est un archiduc d'Autriche et prince de Toscane.

Biographie
Cinquième fils et neuvième des dix enfants du grand-duc Ferdinand IV de Toscane (1835-1908) et de sa seconde épouse la princesse Alice de Bourbon-Parme (1849-1935), Robert Ferdinand de Habsbourg-Toscane naît à Salzbourg, le .

Lorsqu'il naît, son père a déjà été déchu de son trône en 1860 et vit avec sa famille en Autriche-Hongrie, parfois à Lindau, mais essentiellement à Salzbourg où Robert Ferdinand passe son enfance.

Robert Ferdinand de Habsbourg-Toscane meurt à Salzbourg, le , à l'âge de neuf ans, seul de sa fratrie à ne pas atteindre l'âge adulte. Il est inhumé dans la « Crypte Ferdinand » , crypte des Capucins à Vienne.

Ascendance

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .

Liens externes

Noblesse autrichienne
Robert Ferdinand
Naissance en octobre 1885
Naissance à Salzbourg
Décès en août 1895
Décès à Salzbourg
Décès à 9 ans
Personnalité inhumée dans la crypte des Capucins
Naissance en Autriche-Hongrie

Robert Ferdinand de Habsbourg-Toscane


Juegos malabares es una zarzuela en un acto, dividido en cuatro cuadros con música de Amadeo Vives y libreto de Miguel Echegaray. Se estrenó en el Teatro Apolo de Madrid, el 4 de febrero de 1910.

Personajes

Referencias
Historia y sinopsis en lazarzuela.webcindario

Zarzuelas de Amadeo Vives
Zarzuelas de 1910

Juegos malabares (zarzuela)


Sohail Asghar (15 de junho de 1954 - 13 de novembro de 2021) foi um ator de TV, cinema e teatro do Paquistão.

Sohail nasceu em Lahore, Paquistão. Depois de completar sua educação, ele ingressou na Rádio Paquistão. Ele trabalhou como Radio Jockey de 1978 a 1988. Ele foi apresentado no drama de TV Raat por um Diretor da PTV Lahore Nusrat Thakur. Ele apareceu em seu primeiro filme chamado Murad em 2003. Ele recebeu o prêmio de Melhor Desempenho no 1º Indus Drama Awards por este filme. Ele recebeu o prêmio de melhor ator no ano de 2002 no 12º programa PTV Awards, organizado para marcar os 40 anos da televisão paquistanesa.

Asghar morreu em 13 de novembro de 2021, em um hospital em Lahore.

Atores do Paquistão
Naturais de Lahore

Sohail Asghar


.cv Yeşil Burun Adaları için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Yeşil Burun Adaları
cv

.cv


An Carex hwangii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sadahisa Matsuda. An Carex hwangii in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex hwangii


Zvonimir Turina (Bakarac, 1900. – 1987.), hrvatski prosvjetar, pisac, pjesnik i pasionirani fotoamater.

Životopis
Rodio se u Bakarcu. Predavao na Trgovačkoj školi na Sušaku, u Daruvaru i obnašao dužnost direktora Pomorske škole u Malom Lošinju. Godine 1962. objavio je svoju prvu knjigu pjesama na čakavštini Zvir. Osobito je radio na popisivanju članova roda Turinskog i Franko, od njihova dolaska u Primorje 1673. do 1969. godine. Rodoslovno obilje je objavio u djelu Libar roda Turinskog i Franko.

Izvori

Životopisi, Rijeka
Hrvatski pjesnici
Odgoj i obrazovanje u Hrvatskoj

Zvonimir Turina


ليفرمور  هي إحدى مدن مقاطعة ألاميدا، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 1 أبريل، 1876.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لليفرمور:

أشهر المعالم
تتواجد في محطة إطفاء المدينة اللمبة المئوية، والتي تعد أقدم لمبة تعمل حتى الآن.

توأمة
لليفرمور (كاليفورنيا) اتفاقيات توأمة مع:
 كويتزالتنانغو

أعلام

 فانيسا راي
 جيري سميث
 مارتن هاريسون
 كريستين ألين
 هنري بريفارد ديفيدسون
 كونراد باين
 جاك غوثري
 أغسطس إل. هارت
 ستيف دانيلسون

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1876
تأسيسات سنة 1876 في كاليفورنيا
مدن في مقاطعة ألاميدا (كاليفورنيا)
مدن كاليفورنيا
مدن منطقة خليج سان فرانسيسكو
ليفرمور (كاليفورنيا)
نبيذ كاليفورنيا

ليفرمور (كاليفورنيا)


Enrico di Monfort (título original en italiano; en español, Enrique de Monforte) es una ópera en dos actos con música de Carlo Coccia y libreto en italiano de Gaetano Rossi. Se estrenó el 12 de noviembre de 1831 en el Teatro alla Scala de Milán, Italia, pero fue un gran fracaso.

Referencias

Enlaces externos

Óperas de Carlo Coccia
Óperas en italiano
Óperas de 1831
Óperas estrenadas en Milán

Enrico di Monfort


Littlest Pet Shop: A World of Our Own er en irsk-amerikansk tv-serie baseret på den amerikanske legetøjs-franchise, Littlest Pet Shop. Serien præsenterede på Discovery Family i USA den 14. april 2018.

I Danmark præsterede serien på Nickelodeon den 24. september 2018.

Handling
Littlest Pet Shop: A World of Our Own handler om en gruppe af seks kæledyr (Roxie, Jade, Trip, Quincy, Edie og Bev), der afslutter den menneskelige verden og går gennem en magisk portal for at besøge Paw-Tucket, en verden, der kun er lavet til kæledyr. I denne verden har gruppen af venner eventyr, kaste partier, få venner og være sig selv.

Figurer

Hovedfigurer
 Roxie McTerrier
 Jade Catkin
 Trip Hamston
 Quincy Goatee
 Edie Von Keet
 Bev Gilturtle

Bifigurer
 Savannah Cheetaby
 Petula Woolwright
 Sweetie Pom-Pom
 Gavin Chamelle
 Mitchell Snailford
 Herr Yut
 Scoot Raccoonson
 Austin Goldenpup
 Borgmester Perrito

Stemmer

Engelske stemmer
 Diana Kaarina – Roxie McTerrier, Petula Woolwright
 Ingrid Nilson – Jade Catkin
 Travis Turner – Trip Hamston
 Kyle Rideout – Quincy Goatee
 Lili Beaudoin – Edie Von Keet
 Rhona Rees – Bev Gilturtle
 Bethany Brown – Savannah Cheetaby
 Brittney Wilson – Sweetie Pom-Pom
 Alessandro Juliani – Gavin Chamelle, Borgmester Perrito
 Ian Hanlin – Mitchell Snailford
 Vincent Tong – Herr Yut, Scoot Raccoonson, Austin Goldenpup

Danske stemmer

 Julie Lund – Roxie McTerrier
 Sonny Lahey – Trip Hamston (kortfilm), Quincy Goatee (kortfilm), Clicks Monkeyford (kortfilm)
 Øvrige stemmer – Sonny Lahey (kortfilm)

Afsnit

Oversigt

Kortfilm (2017–18)

Sæson 1 (2018)

Internationalt

Referencer

Eksterne henvisninger

 Officiel hjemmeside

Animerede tv-serier fra USA
Tv-serier fra Irland
Tv-programmer fra Discovery Family
Tv-serier for børn
Hasbro
Amerikanske tv-serier fra 2010'erne

Littlest Pet Shop: A World of Our Own


මර්වින් බෙන්ස් යනු ප්‍රසිද්ධ ශබ්ද පරිපාලකයෙකි. සිංහල සිනමාවට අත්‍යාවශ්‍යම වූ ගීත පටිගත කිරිමට දායකත්වයක් දැක්වූ නෙළු හා නෙකෝ ශබ්දාගාර ප්‍රධානියාය. ඔහු තම ක්‍රියාන්විතය ආරම්භ කලේ වයස 18 දීයි. එතෙක් මෙතෙක් ඔහු විසින් ඉටු කලමෙහෙවර අතිමහත්ය.
2016 මරණ

මර්වින් බෙන්ස්


Gürçamlar, Muğla ilinin Milas ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı daha önceki yıllarda İlmin olup çevresindeki çam ormanlarından dolayı  Gürçamlar olarak değiştirilmiştir.

Coğrafya
Muğla iline 109 km, Milas ilçesine 40 km uzaklıktadır.

Nüfus

Milas'ın mahalleleri

Gürçamlar, Milas


An Elymus mutabilis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Vasiliĭ Petrovich Drobow, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Nikolai Nikolaievich Tzvelev. An Elymus mutabilis in nahilalakip ha genus nga Elymus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Elymus

Elymus mutabilis


Kargın, Türkiye'de kullanılan bir yerleşim birimi ismidir ve şu anlamlara gelebilir:
 Kargın, Sandıklı - Afyonkarahisar ili Sandıklı ilçesine bağlı köy
 Kargın, Çubuk - Ankara ili Çubuk ilçesine bağlı mahalle
 Kargın, Korkuteli - Antalya ili Korkuteli ilçesine bağlı mahalle
 Kargın, Bigadiç - Balıkesir ili Bigadiç ilçesine bağlı mahalle
 Kargın, Alaca - Çorum ili Alaca ilçesine bağlı köy
 Kargın, Altunkent - Erzincan ili Tercan ilçesine bağlı belde
 Kargın, Odunpazarı - Eskişehir ili Odunpazarı ilçesine bağlı mahalle
 Kargın, Tosya - Kastamonu ili Tosya ilçesine bağlı köy
 Kargın, Balışeyh - Kırıkkale ili Balışeyh ilçesine bağlı köy
 Kargın, Mucur - Kırşehir ili Mucur ilçesine bağlı köy
 Kargın, Ahmetli - Manisa ili Ahmetli ilçesine bağlı mahalle
 Kargın, Yıldızeli - Sivas ili Yıldızeli ilçesine bağlı köy
 Kargın, Tokat - Tokat ili merkez ilçesine bağlı köy

Kargın


An Mormodes gurupiensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Marcos Antonio Campacci ngan J.B.F.Silva. An Mormodes gurupiensis in nahilalakip ha genus nga Mormodes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mormodes

Mormodes gurupiensis


243204 Kubanchoria este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
243204 Kubanchoria este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la observatorul astronomic din Andrușivka. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,18 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 9,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 243001-244000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2007
Centura de asteroizi

243204 Kubanchoria


Lhôpital-pont () est un hôpital du HUCH situé dans le quartier Meilahti à Helsinki en Finlande.

Description
L'hôpital remplacera l'hôpital de Töölö et une partie de la clinique du cancer à partir de 2023.

Le bâtiment aura une superficie de  et un volume de .
Il comptera 215 lits d'hôpitaux, 58 unités de soins intensifs, 69 places en hôpital de jour, et 16 blocs opératoires.

Le nouveau bâtiment hospitalier, tant sur le plan des opérations que des installations, sera relié à la tour hospitalière de Meilahti et à l'hôpital triangulaire de Meilahti, ainsi qu'aux parties de la clinique du cancer qui continueront d'être utilisées.
L'ensemble formera une entité fonctionnelle cohérente.

Gestion du projet
Le calendrier serré de quatre ans est permis sur le fait que l'approche choisie permet une conception et une construction simultanées.
De plus, l'hôpital est bâti bloc par bloc, ce qui permet de commencer l'installation des équipements et du mobilier avant que l'ensemble du bâtiment ne soit terminé.

Le projet met en œuvre l'approche Obeya (la grande salle), qui consistant à regrouper les concepteurs, le client, les utilisateurs et les entrepreneurs afin de mettre à jour en collaboration dans un même lieu toutes les informations utiles du projet.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes
 Liste des hôpitaux en Finlande
 District hospitalier d'Helsinki et de l'Uusimaa

Haartman
Meilahti
District hospitalier d'Helsinki et de l'Uusimaa

Siltasairaala


A Eterna Primavera ( ) é uma escultura concebida por volta de 1884 pelo artista francês Auguste Rodin, representando um casal de apaixonados. Foi criada ao mesmo tempo que A Porta do Inferno e, originalmente, pretendia compor uma de suas partes. Um dos seus raros originais em bronze seguramente produzido por Rodin, datado de 1898, único na Península Ibérica, pertence à coleção da Fundação Gulbenkian e acha-se exposto no Museu Calouste Gulbenkian, em Lisboa.

A Porta do inferno
Rodin originalmente concebeu Eternal Springtime como parte de The Gates of Hell, uma das representações de Paolo Malatesta e Francesca da Polenta, mas não a incluiu ali porque a felicidade expressa pelos amantes não parecia adequada ao tema. O Beijo, outra famosa escultura do artista, tem a mesma origem, mas ao contrário de O Beijo na Eterna Primavera o homem domina a composição, sustentando o corpo arqueado da amante que se junta a ele num beijo apaixonado.

Rodin tirou o torso da mulher, com sua pose arqueada, do Torso de Adele que aparece no canto superior esquerdo do tímpano em The Gates of Hell; o modelo foi Adele Abruzzesi, originalmente da Itália, e para o homem Lou Tellegen . No entanto, na época de sua criação de Eternal Springtime, ele estava em um relacionamento romântico com Camille Claudel, e Reine-Marie Paris, neta do irmão de Claudel, Paul Claudel, sugeriu que traços dela podem ser discernidos na mulher deste peça e em outras figuras femininas proeminentes em obras que ele criou em meados da década de 1880.

Versões
A obra foi reproduzida várias vezes em bronze e mármore. Uma versão em mármore datada de c. 1901 foi vendido em leilão em maio de 2016 por um recorde de US$ 20 milhões.

Mais antiga do que essa de 20 milhões, existe à disposição pública, como parte da coleção permanente do Museu Calouste Gulbenkian, uma das raras versões que seguramente tiveram a intervenção mais direta de Rodin. Tal original foi fundido em 1898 pela Fundição de Alexis Rudier (conhecida por trabalhar diretamente com Rodin), e comprada em 1913, em Paris, por Calouste Gulbenkian na venda da coleção pessoal de Paul Arthur Chéramy, amigo e advogado de Rodin morto em 1903.

Esculturas de Auguste Rodin

A Primavera Eterna


Charmont ist eine französische Gemeinde im Département Val-d'Oise in der Region Île-de-France. Die Bewohner nennen sich Charmontois bzw. Charmontoises. Das Dorf mit  Einwohnern (Stand ) ist die kleinste Gemeinde im Département Val-d'Oise.

Geografie
Der Ort liegt an der RD 983 (Gisors – Magny-en-Vexin – Mantes-la-Jolie), ca. 50 km nordwestlich von Paris und zwei Kilometer südlich von Magny-en-Vexin.

Nachbargemeinden von Charmont sind Magny-en-Vexin im Norden, Banthelu im Südosten, Maudétour-en-Vexin im Süden, Genainville im Südwesten und Hodent im Westen.

Das Gemeindegebiet gehört zum Regionalen Naturpark Vexin français.

Geschichte
Charmont war lange Zeit ein Weiler in der Gemeinde Magny-en-Vexin und wurde erst während der Französischen Revolution selbständig.

Sehenswürdigkeiten
 Grange centrale (Scheune), erbaut Mitte des 19. Jahrhunderts

Bevölkerungsentwicklung

Literatur
 Le Patrimoine des Communes du Val-d'Oise. Flohic Éditions, Band 2, Paris 1999, ISBN 2-84234-056-6, S. 541.

Weblinks

 Charmont bei annuaire-mairie.fr (französisch)

Ort in der Île-de-France

Charmont (Val-d’Oise)