Le sulfate de carbyle est un composé organosulfuré de formule chimique . Il s'agit d'un solide cristallisé hygroscopique incolore à l'odeur piquante de dioxyde de soufre, très réactif et susceptible d'exploser au-dessus de . C'est un adduit d'éthylène  et de trioxyde de soufre  observé pour la première fois en 1838 par Henri Victor Regnault. Son point de fusion se situe de , les valeurs de l'ordre de  souvent publiées provenant vraisemblablement d'impuretés de trioxyde de soufre dans les premiers échantillons.

Le sulfate de carbyle est produit par réaction exothermique — de l'ordre de  — de l'éthylène et du trioxyde de soufre en phase gazeuse avec un rendement chimique élevé.

La production industrielle est réalisée dans un ou deux réacteurs à faisceau tubulaire connectés en série avec de l'éthylène  sec et du trioxyde de soufre  gazeux de  dans un rapport de mélange de 1:2,2 à 1:2,4 ; le sulfate de carbyle liquide est continuellement retiré du fond du réacteur. La conversion de la réaction atteint déjà au moins 80 % dans le premier réacteur. L'acide sulfurique , l'oléum  ou l'acide chlorosulfurique  peuvent également être utilisés comme agents de sulfonation, tandis que des composés formant de l'éthylène avec ces derniers peuvent être utilisés à la place de l'éthylène, comme l'éthanol  et l'éther diéthylique .

Le sulfate de carbyle est utilisé comme matière première pour la production d'acide vinylsulfonique  ou de vinylsulfonate de sodium , qui sont d'importants alcènes activés et sont utilisés comme comonomères anioniques. Un certain nombre de composés fonctionnels ayant des applications variées peuvent être obtenus par addition nucléophile sur la double liaison activée de l'acide vinylsulfonique et de ses dérivés.

Le sulfate de carbyle est un agent alkylant. Son hydrolyse donne l'acide éthionique , lequel s'hydrolyse à son tour en acide iséthionique  :

Notes et références

Sulfonate
Organosulfate
Composé hétérocyclique comportant du soufre
Composé hétérocyclique comportant de l'oxygène

Sulfate de carbyle


Barbara af Portugal eller Barbara af Bragança (Maria Madalena Bárbara Xavier Leonor Teresa Antónia Josefa;født 4. december 1711, død 27. august 1758) var en portugisisk infantinde, der var dronning af Spanien fra 1746 til 1758 som ægtefælle til kong Ferdinand 6. af Spanien.

Huset Bragança
Kongelige fra Portugal
Dronninger af Spanien
Personer fra Lissabon

Barbara af Portugal


علم بوتان  يحتوي تنين أبيض بيده جوهرة على خلفية صفراء وبرتقالية مقسمة إلى مثلثين ناتجان عن تقسيم العلم بخط مائل من الزاوية السفلى من جهة ناصية العلم إلى الزاوية العلية من الجهة المقابلة. يذكر أن علم ويلز وعلم بوتان هما الوحيدان الذان يحويان شعار التنين في أعلامهما.

التصميم
ينقسم العلم الحالي قطريًا المثلث العلوي أصفر والمثلث السفلي برتقالي. يتوسط العلم تنين كبير أبيض وأسود. يحمل التنين جوهرة في كل من مخالبه.

نسبة العلم هي 3:2. أعلنت حكومة بوتان عن المواصفات القياسية وهي:

 ، لأعلام السيارات.

الرمزية
وفقًا للأحكام القانونية للعلم الوطني التي تمت الموافقة عليها في القرار 28 للدورة السادسة والثلاثين للجمعية الوطنية المنعقدة في 8 يونيو 1972، وكما أُعيد ذكره في دستور عام 2008، يرمز المثلث الأصفر إلى ملك بوتان. يرمز المثلث البرتقالي إلى البوذية، وخاصةً مدرستي دروكبا كاغيو ونينغما. ويرمز وضع التنين في وسط العلم يدل على الأهمية المتساوية لكل من التقاليد المدنية والرهبانية في مملكة بوتان وقوة الرابطة المقدسة بين الملك والشعب. يشير لون التنين الأبيض إلى نقاء الأفكار التي توحد جميع شعوب بوتان المتنوعة عرقيًا ولغويًا. تمثل الجواهر الموجودة في مخالب التنين ثروة بوتان وأمن شعبها وحمايته، بينما يرمز فم التنين المزمجر إلى التزام آلهة بوتان بالدفاع عن بوتان.

مراجع

أعلام استحدثت في 1969
بوتان
أعلام شعوب أصلية
أعلام وطنية
تنانين في الفن
رموز بوتان الوطنية

علم بوتان


Traudl Eder, verheiratete Reinstadler (* 29. Jänner 1941 in Mittersill) ist eine ehemalige österreichische Skirennläuferin. In ihrer mehrfach durch Verletzungen unterbrochenen Karriere erzielte sie von 1959 bis 1966 Siege und Podestplätze bei nationalen und internationalen Rennen.

Biografie
Eder nahm als Sechsjährige erstmals an einem Skirennen teil und wurde danach vom Skiclub ihres Heimatortes Mittersill gefördert. Sie wurde nach einiger Zeit im Kader des Salzburger Landesskiverbandes Ende der 1950er-Jahre in den Nachwuchs- und später in den Nationalkader des Österreichischen Skiverbandes aufgenommen. 1959 wurde Eder in ihrer Altersklasse Jugend II dreifache Österreichische Jugendmeisterin in Abfahrt, Slalom und Kombination. Ebenfalls 1959 machte sie erstmals international auf sich aufmerksam, als sie in der Abfahrt von Abetone den zweiten Platz erreichte. Im nächsten Winter 1959/1960 fuhr sie im Slalom von Crans-Montana auf den zweiten und im Slalom von Abetone auf den dritten Platz. In der Saison 1960/1961 erzielte Eder zweite Plätze in den Slaloms von Morzine, Zermatt und am Ätna, ehe sie ihre erste schwere Verletzung erlitt. Sie kam deshalb im folgenden Winter 1961/1962 erst spät in Form und erzielte als einzigen Podestplatz einen dritten Rang in der Kombination von Zermatt.

Nach einer weiteren Verletzung versäumte Eder die gesamte Saison 1962/1963. Dennoch konnte sie sich innerhalb des österreichischen Teams für die Olympischen Winterspiele 1964 in Innsbruck qualifizieren, wo sie aber Ersatzläuferin blieb und nur als Vorläuferin zum Einsatz kam. Ihre besten Ergebnisse des Winters erzielte sie gegen Saisonende in Schweden: Sie wurde Zweite in den Slaloms von Östersund, Åre und Gällivare (dort auch Zweite in der Kombination) und gewann den Slalom in Sollefteå. Im Winter 1964/1965 erlitt Eder die nächste schwere Verletzung, weshalb sie erneut eine ganze Saison pausieren musste. Danach erzielte sie im Winter 1965/1966 nur einen Podestplatz als Zweite des Slaloms von Bad Wiessee. Sie qualifizierte sich nicht für die Weltmeisterschaften 1966 und gab daraufhin ihren Rücktritt vom Skirennsport bekannt.

Während ihrer Karriere hatte Eder ihren späteren Ehemann Adi Reinstadler, der unter Stefan Kruckenhauser als Ausbilder für die staatlich geprüften Skilehrer im Bundessportheim St. Christoph arbeitete, kennengelernt. Gemeinsam führen sie in Jerzens in Tirol eine Ferienpension. Ihr 1970 geborener Sohn Gernot Reinstadler wurde ebenfalls Skirennläufer. Er verunglückte 1991 beim Training zum Lauberhornrennen in Wengen zehn Tage vor ihrem 50. Geburtstag tödlich.

Erfolge

FIS-Rennen
 Sieg im Slalom von Sollefteå 1964
 10 zweite und 3 dritte Plätze

Österreichische Meisterschaften
 Österreichische Jugendmeisterin (Jugend II) in Abfahrt, Slalom und Kombination 1959
 Österreichische Jugendmeisterin (Jugend I) in der Abfahrt 1956

Literatur
 Österreichischer Skiverband (Hrsg.): Österreichische Skistars von A–Z. Ablinger & Garber, Hall in Tirol 2008, ISBN 978-3-9502285-7-1, S. 62.
 Joachim Glaser: Goldschmiede im Schnee. 100 Jahre Salzburger Landes-Skiverband. Böhlau, Wien-Köln-Weimar 2011, ISBN 978-3-205-78560-6, S. 123.

Einzelnachweise

Alpiner Skirennläufer (Österreich)
Teilnehmer einer Alpinen Skiweltmeisterschaft
Sportler (Mittersill)
Österreicher
Geboren 1941
Frau

Traudl Eder


Philippe Bugalski, (12 de junio de 1963 - 10 de agosto de 2012) fue un piloto de rally francés que compitió en el Campeonato del Mundo de Rally con el equipo Citroën consiguiendo dos victorias. Se proclamó campeón de Francia de rally en 1998, 1999 y 2000. Como piloto de test, colaboró en el desarrollo del Citroën Xsara WRC y el C4 WRC. Falleció el 10 de agosto de 2012 como consecuencia de las heridas sufridas al caer de un árbol.

Resultados

Victorias WRC

Resultados completos WRC

 Referencias

Referencias

Enlaces externos
 Página con información (en inglés).

Pilotos de rally de Francia
Pilotos de Citroën World Rally Team
Fallecidos por caídas accidentales
Pilotos de Lancia en el Campeonato Mundial de Rally
Pilotos de Jolly Club

Philippe Bugalski


Pareidolia este tendința de a interpreta un stimul vag ca fiind ceva cunoscut de observator, cum ar fi formele ce apar în nori, fețele ce par a apărea în obiecte neînsuflețite sau modele abstracte, sau auzirea de mesaje ascunse în muzică.

Exemple comune sunt imaginile de animale, de fețe sau de obiecte percepute în formarea norilor. Așa sunt: omul de pe lună, iepurele lunii, mesajele ascunse în muzică înregistrată redată în sens invers sau la viteze mai mari sau mai mici decât cele normale și auzirea de voci indistincte în zgomotul aleator produs de aparatele de climatizare sau de ventilatoare.

Un exemplu remarcabil de pareidolie a avut loc în 1877, când observatorii care foloseau telescoape pentru a vedea suprafața planetei Marte au crezut că au văzut niște vagi linii drepte, care apoi au fost interpretate de unii ca fiind canale. Se credea că aceste canale ar fi fost create de ființe raționale. Acest lucru a creat senzație. În următorii ani, au fost dezvoltate și aplicate mai bune tehnici fotografice și telescoape mai puternice, care au condus la noi imagini în care liniile acelea vagi au dispărut, iar teoria canalelor a fost dată ca un exemplu de pareidolie.

Etimologie
Cuvântul derivă din cuvintele grecești para (παρά, "pe lângă, alături, în loc de") - în acest context înseamnă: alternativă) și substantivul eidōlon (εϊδόν "imagine, contur, formă" - diminutivul eidosului ).

Explicații

Pareidolia poate determina pe oameni să interpreteze imagini aleatorii, sau modele de lumină și umbre, ca fețe umane. Un studiu privind magnetoencefalografia din 2009 a constatat că obiectele percepute ca fețe evocă o activare timpurie (165 ms ) a zonei fusiforme a feței într-un timp și într-o locație similară cu cea evocată de fețe, în timp ce alte obiecte obișnuite nu provoacă o astfel de activare. Această activare este similară cu timpul ușor mai rapid (130 ms), care este văzut pentru imaginile fețelor reale. Autorii sugerează că percepția feței evocată de obiectele asemănătoare feței este un proces relativ timpuriu, și nu un fenomen de reinterpretare cognitivă târzie. În 2011, un studiu privind imagistica prin rezonanță magnetică funcțională (fMRI) a arătat că prezentarea repetată a unor forme vizuale noi care au fost interpretate ca semnificative au condus la scăderea răspunsurilor fMRI pentru obiecte reale. Aceste rezultate indică faptul că interpretarea stimulilor ambigui depinde de procese similare cu cele obținute de obiectele cunoscute.

Aceste studii ne ajută să ne explicăm de ce oamenii identifică câteva cercuri și o linie ca o "față" atât de repede și fără ezitare. Procesele cognitive sunt activate de obiectul "asemănător cu chipul", care avertizează observatorul atât asupra stării emoționale, cât și asupra identității subiectului, chiar înainte ca mintea conștientă să înceapă să proceseze sau chiar să primească informația. O "figură cu băț", în ciuda simplității sale, poate transmite informații despre starea de spirit și poate fi trasă pentru a indica emoții precum fericirea sau mânia. Această capacitate robustă și subtilă este presupusă a fi rezultatul milioanelor de ani de selecție naturală care favorizează persoanele care sunt cel mai capabile să identifice repede situația mentală, de exemplu, oameni cu expresii amenințătoare, oferind astfel individului posibilitatea de a fugi sau de a ataca în mod preemptiv. Cu alte cuvinte, prelucrarea acestor informații la nivel subcortical - prin urmare subconștient - înainte ca aceasta să fie transmisă restului creierului, procesarea detaliată accelerează judecarea și luarea deciziilor atunci când este necesară o reacție rapidă.   Această abilitate, deși este extrem de specializată, pentru prelucrarea și recunoașterea emoțiilor umane, funcționează, de asemenea, pentru a determina comportamentul faunei sălbatice.

Pareidolia poate fi considerată o subcategorie a lui Apopheniei.

Mimetoliți
Stâncile pot să imite forme recunoscute prin procesele aleatoare de formare, intemperii și eroziune. Cel mai adesea, scala de dimensiune a rocii este mai mare decât obiectul care seamănă, cum ar fi un profil de stâncă asemănător unei fețe umane. Oamenii bine intenționați, cu un interes nou în fosile, ajung să culeagă pietricele care seamănă cu oase, cranii, cochilii de broască țestoasă, ouă de dinozaur etc., atât în dimensiune, cât și în formă.

La sfârșitul anilor 1970 și începutul anilor 1980, cercetătorul japonez Chonosuke Okamura a publicat o serie de rapoarte intitulate Raportul original al Laboratorului Fosilic Okamura, în care a descris mici incluziuni în calcar șlefuit din perioada Siluriană (425 mya ) ca fiind rămășițele fosile conservate de oameni mici, de gorile, de câini, de dragoni, de dinozauri și de alte organisme, toate de numai câțiva milimetri lungime, ceea ce l-a făcut să exclame: "Nu au existat schimbări în corpurile oamenilor încă din perioada siluriană ... cu excepția unei creșteri a staturii de la 3,5 mm la 1700 mm."    Cercetarea lui Okamura i-a adus un premiu Ig Nobel (o parodie a Premiului Nobel) în domeniul biodiversității în 1996.

Teste proiective
Testul Rorschach inkblot (petele de cerneală Rorschach) utilizează pareidolia în încercarea de a obține o perspectivă asupra stării mentale a unei persoane. Rorschach-ul este un test proiectiv, deoarece el provoacă în mod intenționat gândurile sau sentimentele respondenților care sunt "proiectate" pe imaginile ambigue formate de petele de cerneală.

Artă

În carnetele sale, Leonardo da Vinci a scris despre pareidolie ca fiind un "dispozitiv" pentru pictori: "Dacă vă uitați la orice pereți văzuți cu diverse pete sau cu un amestec de diferite tipuri de pietre, dacă sunteți pe cale să inventați o scenă, veți fi capabili să vedeți în ea o asemănare cu diferite peisaje împodobite cu munți, râuri, stânci, copaci, câmpii, văi largi și diverse grupuri de dealuri. Veți putea, de asemenea, să vedeți lupte și figuri variate în mișcare rapidă, expresii ciudate de fețe și costume neobișnuite și un număr infinit de lucruri pe care le puteți apoi reduce la forme separate și bine concepute. "

Arhitectură
Două edificii din secolul al XIII-lea din Turcia expun utilizarea arhitecturală a umbrelor sculpturilor de piatră la intrare. Picturile figurative sunt evitate în Islam, dar sunt permise teselări și imagini caligrafice, astfel încât siluetele proiectate "accidental" ale teselărilor de piatră sculptate au devenit o evadare creativă.

 Moscheea Alaaddin, Niğde, Turcia ( 1223 ) cu ale sale "mukarnas", unde umbrele ornamentului tridimensional cu zidărie de piatră din jurul intrării formează în chiaroscuro conturul feței unei femei, cu o coroană și un păr lung care apare la un anumit moment, în anumite zile ale anului.
 Marea Moschee și Spitalul Divriği din Sivas, Turcia ( 1229 ) prezintă umbrele ornamentelor tridimensionale ale ambelor intrări ale moschei, pentru a arunca o umbra uriașă a unui om care se roagă, care se schimbă în timp ce soarele se mișcă, ca și cum ar ilustra scopul construcției. Un alt detaliu este diferența în impresiile îmbrăcăminții celor două umbre de bărbați care indică două stiluri diferite, eventual pentru a spune cine urmează să intre prin care ușă.

Pareidolia și aparițiile miraculoase
Au fost multe cazuri de percepție a imaginilor și temelor religioase, în special a fețelor unor figuri religioase, în fenomene obișnuite. Multe implică imagini ale lui Isus ,ale Fecioarei Maria, cuvântul Allah, sau alte fenomene religioase: în septembrie 2007, în Singapore, de exemplu, un calus pe un copac semăna cu o maimuță, ceea ce i-a făcut pe credincioși să plătească omagiu "Zeului maimuță" ( Sun Wukong sau Hanuman ) în fenomenul copacilor maimuță .

Publicitatea în jurul vizionărilor de figuri religioase și alte imagini surprinzătoare în obiecte obișnuite a dat naștere unei piețe pentru astfel de articole și licitații online precum eBay. Un exemplu cunoscut a fost un sandwich gratinat cu brânză cu fața Fecioarei Maria.

Viziuni pe computer

Pareidolia apare și în viziunea calculatorului  în special în programele de recunoaștere a imaginilor, care pot detecta eronat trăsături umane acolo unde ele nu există.. În cazul unei rețele neuronale artificiale, caracteristicile de nivel superior corespund unor funcții mai ușor de recunoscut, iar îmbunătățirea acestor caracteristici scoate la iveală ceea ce vede computerul. Acestea reflectă setul de antrenamente pe care rețeaua le-a "văzut" anterior.

Imagini șocante pot fi produse în acest mod, în special de software-ul DeepDream, care detectează în mod fals și apoi exagerează caracteristici, cum ar fi ochi și fețe, în orice imagine.

Vorbire
În 1971, Konstantīns Raudive a scris " Breakthrough" , detaliind ceea ce credea el a fi descoperirea fenomenelor vocale electronice (EVP).  EVP a fost descrisă ca pareidolie auditivă.   Acuzațiile de backmasking în muzica populară, în care un ascultător pretinde că un mesaj a fost înregistrat de-a-ndoaselea într-o piesă muzicală, au fost, de asemenea, descrise ca pareidolie auditivă.   În 1995, psihologul Diana Deutsch a inventat un algoritm de producere a cuvintelor și expresiilor fantomă cu sunetele provenite de la două difuzoare stereo, unul la stânga ascultătorului și celălalt la dreapta. Fiecare difuzor produce o expresie constând din două cuvinte sau silabe. Aceeași secvență este prezentată în mod repetat prin ambele difuzoare; totuși, acestea sunt compensate în timp, astfel încât atunci când primul sunet (cuvânt sau silabă) vine de la difuzorul din stânga, cel de-al doilea sunet vine de la difuzorul din dreapta și invers. După o ascultare de câteva clipe, brusc țâșnesc cuvinte și expresii fantomă, acestea parând să reflecte adesea ceea ce se află în mintea ascultătorului și se transformă perceptiv în diferite cuvinte și fraze, pe măsură ce secvența continuă.

Fenomene asemănătoare
O persoană umbră (cunoscută și ca imaginea umbră, ființa umbră sau masă neagră) este adesea atribuită pareidoliei. Este vorba de perceperea unui pătrat de umbră ca o figură vie, umanoidă, interpretată în special de cei care cred în paranormal sau supranatural ca prezența unui spirit sau a unei alte entități.

Pareidolia este, de asemenea, ceea ce unii sceptici cred că îi determină pe oameni să creadă că au văzut fantome .

Exemple notabile

Referințe

Legături externe

 Skepdic.com Skeptic's Dictionar de definire a pareidoliei
 Articol în The New York Times , 13 februarie 2007, despre știința cognitivă a recunoașterii feței
Percepție
Iluzii optice
Biasuri cognitive

Pareidolie


السيد يوسف السيد هاشم السيد أحمد الرفاعي ، من مواليد 1932. من علماء الدين البارزين في الكويت ، شغل منصب وزير البريد والبرق والهاتف (وزارة الموصلات آنذاك) عام 1964 ثم عين وزيرا للدولة لشؤون مجلس الوزراء ورئيسا للمجلس البلدي ورئيسا لمجلس التخطيط من 1965 إلى 1970 وذلك بجانب استمراره كعضو منتخب في مجلس الأمة الكويتي من عام 1963 إلى عام 1974 ، إضافة إلى نشاطه في مجال الدعوة الإسلامية ، وهو والد كل من السيد يعقوب السيد يوسف الرفاعي المدير العام لمعهد الدراسات المصرفية والمدير العام السابق للهيئة العامة للتعليم التطبيقي والتدريب ، وكذلك والد المستشار محمد الرفاعي.

مؤهلات وخبرات
تخرج من كلية الآداب قسم التاريخ بجامعة الكويت عام 1970. بدأ حياته الوظيفية بإدارة الجوازات والإقامة والسفر عام 1949 ثم أصبح رئيس إدارة الإقامة والسفر.
كان له دور بارز في الإعلام الإسلامي سواء في التلفزيون أو الإذاعة أو الصحف المحلية ومشاركات في الندوات العامة والمؤتمرات الإسلامية العالمية، وشغل منصب عضو المكتب التنفيذي لمؤتمر العالم الإسلامي بكراتشي، ثم أصبح نائب رئيس المؤتمر حتى نهاية 1992.
أسس معهدا دينيا شرعيا لتدريس العلوم العربية والشرعية بجانب العلوم الأخرى على منهج المعاهد الأزهرية اسمه (معهد الإيمان الشرعي) بمنطقة (المنقف) بدولة الكويت يضم المراحل الثلاث: الابتدائية – المتوسطة – الثانوية. كما أسس (الاتحاد العالمي الإسلامي للدعوة والإعلام) مع عدد من الشخصيات الإسلامية ومركزه (لاهور – باكستان) وأسس (الجمعية الكويتية لمساعدة مسلمي بنجلاديش) 1980، والتي قامت بإنشاء عدة مشاريع دينية من مساجد ومدارس ومستشفيات في بنغلاديش، ولا تزال مستمرة في أعمالها الخيرية، وأسس مجلة (البلاغ) وهي أول مجلة إسلامية أسبوعية سياسية في الكويت والجزيرة والخليج العربي ولا تزال تصدر حتى اليوم لخدمة الدين الحنيف، وأسند رئاسة تحريرها لصديقه الأستاذ عبد الرحمن الولايتي الذي أصبح مالكا لها فيما بعد وكذلك أسس (جريدة السياسة) اليومية حاليا وكانت أسبوعية قبل ذلك.
ترأس لجنة (الأقليات المسلمة) في مؤتمر العالم الإسلامي في باكستان. من أبرز إنجازاته أثناء فترة عضويته في مجلس الأمة، قيادة إخوانه النواب لإصدار قانون (منع الخمر) في الكويت ، والوقوف في وجه الاختلاط داخل الجامعة والمدارس ومقاومة كل ما يمس الإسلام والمسلمين.

كتبه
 الصوفية والتصوف في ضوء الكتاب والسنة
 خواطر في السياسة والمجتمع
 أدلة أهل السنة والجماعة المسمى (الرد المحكم المنيع)
 سيرة وترجمة الإمام السيد أحمد الرفاعي مؤسس الطريقة الرفاعية - مؤلف مع الشيخ السيد مصطفى الرفاعي الندوي
 نصيحة لإخواننا علماء نجد

مشاركته في انتخابات مجلس الأمة
 شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1963 في الدائرة الأولى وحصل على 734 صوت وحصل على المركز الخامس وفاز بالانتخابات
 شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1967 في الدائرة الأولى وحصل على المركز الأول بـ1226 صوت وفاز بالانتخابات
 شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1971 في الدائرة الأولى وحصل على المركز الثاني بـ881 صوت وفاز بالانتخابات
 شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1975 في الدائرة السادسة وحصل على المركز الثامن بـ512 صوت وخسر بالانتخابات
 شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1981 في الدائرة الخامسة، وحصل على المركز الثامن بـ101 صوت وخسر بالانتخابات.

وفاته
توفي في عام 2018 بعد صراع طويل مع المرض.

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي للشيخ يوسف الرفاعي

مقالات ذات صلة
 محمد عبد الغفار الشريف
 محمد علوي المالكي
 أحمد كفتارو
 محمد سعيد رمضان البوطي
 محمد متولي الشعراوي
 عمر بن حفيظ
 علي الجفري
 عبد الله فدعق
 محمد صلاح الدين المستاوي

مواليد 1932
وزراء مواصلات كويتيون
وزراء شؤون مجلس الوزراء كويتيون
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1963
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1967
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1971
علماء دين سنة كويتيون
صوفيون كويتيون
أشاعرة
كتاب كويتيون
مذهبيون
علماء مسلمون في القرن 14 هـ
علماء مسلمون في القرن 15 هـ
كتاب بالعربية في القرن 20
كتاب بالعربية في القرن 21

يوسف الرفاعي


Rheinische Merkur, Almanya'nın Bonn kentinde yayımlanan haftalık dergi. Muhafazakâr görüşleri savunan dergi, içeriğinde Hıristiyanlık değerlerini öne çıkarmaktadır. Genel yayın yönetmenliği 1994'ten bu yana Michael Rutz tarafından yürütülen derginin tirajı ortalama 80.000'dir. Editör sayısı 25'i bulmakta, ayrıca diğer bölümlerde 35 kadrolu çalışan görev yapmaktadır.

Dış bağlantılar
 Rheinischer Merkur Online

Haftalık dergiler
Almanca dergiler
Almanya dergileri

Rheinischer Merkur


Acanthoscyphus, monotipski biljni rod s vrstom Acanthoscyphus parishii, koja raste kao kalifornijski endem na suhim i stjenovitim planinskim tlima na gorju Transverse i obližnjeim padinama kalifornijskog primorskog gorja.

Pripada porodici dvornikovki, jednogodišnja je biljka koja naraste maksimalno 60 cm. Postoje 3 ili 4 podvrste
 Acanthoscyphus parishii var. abramsii (E. A. McGregor) Reveal
 Acanthoscyphus parishii var. cienegensis (Ertter) Reveal
 Acanthoscyphus parishii var. goodmaniana (Ertter) Reveal
 Acanthoscyphus parishii var. parishii

Sinonimi
 Eriogonum abramsii subsp. acanthoscyphus S.Stokes
 Oxytheca parishii Parry

Izvori

Eriogonoideae
Flora Kalifornije

Acanthoscyphus


Abraham B. Yoffe (în ; ), care a devenit cunoscut mai târziu cu pseudonimul A.B. Yoffe (în ), a fost un jurnalist, scriitor, editor și critic literar israelian, născut într-o familie evreiască din Basarabia (care făcea parte pe atunci din România). În timpul vieții sale a publicat cronici literare și cărți de critică literară în presa din Israel.

Biografie

Avraham Binyamin Yoffe s-a născut în orașul Bălți din Basarabia. Tatăl său, inginerul Yerahmiel Yoffe (Rahmil Izrailevici Ioffe) a fost un lider local al sionismului revizionist, și în anii 1930 unul din fruntașii comunitătii evreilor din Bălți, iar mama sa, Haia Rahel (Haia - Ruchel Isaakovna, născută tot Ioffe, 1901-1980), era fiica unei familii de oameni de afaceri, tatăl ei fiind proprietarul unei fabrici de drojdie la Slobozia.

A emigrat în Palestina aflată sub mandat britanic în 1940 și a studiat la Liceul Real din Haifa, iar mai târziu la Universitatea Ebraică din Ierusalim. A făcut parte din Hagana și a servit în Armata Israeliană. A scris critică literară și de film mai întâi în limba română (1939-1940) și apoi în limba ebraică din 1943, colaborând la presa scrisă și la radio. A lucrat ca redactor la săptămânalul armatei, Bamahane, între 1948 și 1953. La începutul anilor 1950 a fost unul dintre fondatorii "Clubului de cultură progresistă" Tzavta, împreună cu Avraham Shlonsky. Prima sa carte, Poezie și realitate, a fost publicată în 1951. A scris cronici literare ale cărților publicate în limba ebraică, dar și în alte limbi, mai ales franceză, realizând comparații între ele, dar a publicat și cronică de film.

În 1950 a început să lucreze la cotidianul socialist Al Hamishmar și a fost redactor al suplimentului literar al ziarului, Hadaf lesifrut (Pagina de literatură), până în anul 1984. În această calitate i-a încurajat pe scriitorii aflați la început de carieră și a promovat temele literare pe care le-a preferat. Predecesorii săi au fost Avraham Shlonsky și Lea Goldberg. În anii 1951–1952 a realizat o emisiune radiofonică despre literatura franceză la BBC. Mai târziu, în anii 1954-1965, a lucrat la postul de radio Vocea Israelului. Între anii 1977 și 1982 a reprezentat Israelul la organizația PEN International.

Ca membru al Partidului Unit al Muncitorilor (Mapam) și-a început cariera recenzând cărți scrise în stilul realist-socialist și a fost apropiat de scriitori cu convingeri de stânga precum Avraham Shlonsky și Lea Goldberg. A publicat cărți despre viața și opera lor, bazate pe cunoașterea personală și pe activitățile comune, combinând memoriile proprii cu cercetarea operelor literare ca spectator implicat. Aceste cărți contribuie în mod fundamental la înțelegerea unei perioade și a atmosferei literare de la începuturile existenței statului Israel.

A obținut mai multe premii: premiul Fichman, premiul Talfir, premiul Bernstein, premiul Societății Autorilor, Compozitorilor și Editorilor de Muzică din Israel (ACUM), Premiul prim-ministrului pentru literatură ebraică (1996) și Premiul pentru traducere al Ministerului Educației (2000).

Yoffe a decedat pe 21 iunie 2008, în urma unei boli pulmonare. A fost căsătorit cu Yehudit Ojberlander (născută în 1930 la Rzeszów) cu care a avut doi copii.

Scrierile sale
Yoffe a fost apropiat de generația de scriitori din vremea Războiului de Independență. Critica sa a însoțit literatura ebraică de-a lungul secolelor, de la scriitori ai mișcării culturale Haskalah ca Avraham Uri Kovner și Avraham Paperna, la scriitorii de la finele perioadei Haskalei si a începutului renașterii naționale, ca David Frishman, Micha Josef Berdyczewski și Yosef Haim Brenner, și până la scriitorii generației sale ca Avraham Shlonsky, Lea Goldberg, Nathan Alterman, Yaakov Horovitz și Rafael Eliaz.

În centrul cărților sale se află conflictul între nou și vechi ca parte a unei dinamici cunoscute sub numele de reînnoire și continuitate. În paralel cu analiza critică a literaturii israeliene, el a studiat contribuția scriitorilor evrei la literatura română, scriind, singur sau în colaborare, antologiile Scriitori evrei de limba română (1972) și Pe pășuni străine: Scriitori evrei din România, 1880-1940 (1996).

Premii și onoruri
1974 - Premiul Fichman
Premiul Talfir
Premiul Bernstein
Premiul Asociației  Autorilor, Compozitorilor și Editorilor de Muzică din Israel - AKUM
1996 - Premiul primului ministru Levi Eshkol pentru creație
2000 - Premiul pentru traducere al Ministerului Educației

Cărți
 Poezie și realitate, publicată de biblioteca muncitorilor (1951)
 Charlie Chaplin, viața și opera (1953)
 Dialog francez (1958)
 Povești din lumea literară (1960)
 A. Shlonsky - poetul și timpul său (1966)
 Hemingway (1966)
 Molière (1971)
 Balzac (1971)
 Paralele literare moderne (1974)
 Nou versus vechi (1975)
 Pecete personală (1984)
 Întâlniri cu Lea Goldberg (1984)
 Lea Goldberg - portret și creație (1994)

A colaborat la elaborarea mai multor dicționare și antologii (listă parțială):
 Colecție de articole scrise de Shlonsky (1960),
 Anuarul jurnaliștilor (1960-1963),
 Balanța (1973-1970),
 Arta spectacolului în Israel (1965),
 Marcel Iancu / album de ilustrații (inclusiv introducerea), 1982.
 Antologia literaturii de după Independență (1989).

A mai scris prefețe ale edițiilor publicate din scrierile unor autori precum Menachem Mendel Faitelson, Yaakov Fichman, Shlomo Tzemach și Shlomo Tanai. A tradus în ebraică piese de teatru scrise de Alexandru Mirodan și Mihail Sebastian. A publicat traducerea romanului Femei al lui Mihail Sebastian în anul 1946, când avea vârsta de doar 22 de ani.

Note

Legături externe
 Lexiconul literaturii ebraice moderne, Nurit Govrin - art.A.B.Yaffe Univ.Ohio
 Catalogul Bibliotecii Naționale a Israelului, רשימת הפרסומים של א.ב. יפה

Nașteri în 1924
Decese în 2008
Scriitori israelieni
Scriitori de limbă ebraică
Traducători din limba română
Evrei din Basarabia

A.B. Yoffe


Suzuki DM50 "Samurai" er en 30 knallert, produceret til det danske market, grundet ændringer i lovgivningen. Den blev produceret i årene 1983-1997.. - Kilde: Jens Jessens bog Datidens knallerter - nutidens kult.

Historie
Da den nye knallertlovgivning om en max. vægt på 60kg, max 2 gear og mange andre nye krav kom til i 1977, lancerede
Suzuki en ny knallert til det danske marked. Det var Suzuki DM50 Samurai
der så dagens lys dengang. DM står for Danmarks-marked og den er kun lanceret i Danmark.

Knallerten kunne fås i følgene farver:

 Rød (Blå stafferinger)
 Sort (Blå stafferinger)
 Sølvgrå (Sorte stafferinger)
 Rød metallic (Sølv stafferinger)
 Blå Metallic (Blå stafferinger)

Opbygning
Suzuki Dm50 samurai er opbygget som en lille motorcykel med en forholdsvis stor benzintank. Den har mange tekniske detaljer såsom blinklys, langt og kort lys, stoplys, speedometer, kilometertæller og horn. Selve motoren er på 2 gear og cylinderen er på 49 cm³. Som standard har den 2,7 hestekræfter og kan køre 30-35 km/t, dette varierer dog meget i forhold til tuning, slid og vedligeholdelse.

Tuning
Det er meget svært at tune en Suzuki DM50 Samurai, men nogle af metoderne kan være at fjerne plomben, der sidder i studsen, at skifte luftfilter, skifte til en større dyse og skifte fortandhjulet fra 11 tænder (hvilket er standard) til 12 eller 13 tænder, hvilket dog kun kan gøres ved at skære i motorblokken.

Knallerter

Suzuki dm50 "samurai"


Fúlvia Maria de Barros Mott Rosemberg (1942 - 12 de setembro de 2014) foi uma professora e psicóloga brasileira conhecida por seus trabalhos sobre educação infantil e ações afirmativas. Era professora da Pontifícia Universidade Católica de São Paulo e pesquisadora da Fundação Carlos Chagas.

Psicólogos do Brasil
Professores da Pontifícia Universidade Católica de São Paulo

Fúlvia Rosemberg


Gallipoli se poate referi la:
 Gallipoli - denumirea medievală a orașului Gelibolu din Turcia
  - o peninsulă din zona europeană a Turciei
 Gallipoli, Apulia - un oraș din Italia
 Gallipoli Calcio - un club de fotbal din Italia care evoluează în Serie B

Vezi și
 Bătălia de la Gallipoli (1312)
 Campania Gallipoli
 Căderea Gallipoliului

Gallipoli (dezambiguizare)


MAXScript este un limbaj de scripting încorporat pentru pachetul de modelare tridimensional Autodesk 3ds Max, conceput pentru a automatiza sarcinile de rutină, pentru a optimiza utilizarea funcționalităților existente, a crea noi instrumente de editare și interfața cu utilizatorul. Prin API-ul de script vă permite să controlați și să modificați obiectele scenei tridimensionale: geometrie, texturi, animație și multe altele. Este posibil de creat diverse pluginuri și utilitare pentru a accelera executarea anumitor sarcini. Uneltele Autodesk 3ds Max utilizează MAXScript într-o varietate de funcții, inclusiv utilități originale și elemente de interfață.

Publicul țintă și ușurința de utilizare
Limba este destinată unei game largi de utilizatori - de la modele la directori tehnici și programatori. Acesta oferă o sintaxă destul de liberă mai asemănătoare cu limba BASIC decât cu C++ sau shell-ul de comandă UNIX (cum este cazul scenariului Maya MEL). Structura internă are multe în comun cu limba LISP și se bazează pe expresii. O nouă funcție personalizată creată cu MAXScript este ușor integrată în 3ds Max și poate fi utilizată ca orice alt instrument implicit încorporat. Limba este concepută pentru un utilizator obișnuit și, așa cum a fost concepută de către creatori, să o folosească, nu este nevoie să aveți o vastă experiență de programare în niciuna dintre limbile de programare comune.

Sintaxă

Comentarii
Comentariile sunt marcate cu "-" (liniuță dublă) la începutul unei linii. Comentariile bloc sunt evidențiate folosind o sintaxă asemănătoare C:
-- comentariul dvs. obișnuit
/* comentariul tău bloc */

Sensibilitatea variabilelor și variabilele de șir
Limba nu este sensibilă la minuscule. Singura excepție este o comparație a variabilelor șir. Se oferă, de asemenea, un tip special de variabile de nume care sunt sensibile la minuscule și sunt de obicei folosite ca tip enumerat pentru trecerea la funcții în loc de șiruri de caractere. Pentru a declara o astfel de variabilă, utilizați simbolul #. Există, de asemenea, o funcție MatchPattern încorporată, care vă permite să comparați șiruri de caractere cu și fără sensibilitate la caz:
 "HELLO" == "hello"
  -->false
  "HELLO" as name == "hello" as name --convertește la tip name
  -->true
  #HELLO == #hello  --# declară o variabilă de tip name
  -->true
  matchPattern "HELLO" pattern:"hello"
  -->true
  matchPattern "HELLO" pattern:"hello" ignorecase:false
  -->false

Instrucțiuni
Instrucțiunile nu trebuie să se încheie cu un punct și virgulă (;). Acest lucru trebuie făcut numai atunci când sunt pe aceeași linie:
      a = 10
      print a
      --înregistrarea este similară cu cea de mai jos:
      a = 10;
      print a;
      --care este similar cu a merge mai jos:
      a = 10; print a;

Declarație variabilă
Variabilele nu necesită o declarație de tip explicită sau o alocare de valori. Variabilele neinițializate returnează întotdeauna valoarea specială nedefinită, care este echivalentă cu NULL. Tipul unei variabile depinde de valoarea pe care o stochează și se poate modifica dinamic:
      a = 10 -- tipul de variabilă a este un număr întreg
      a = "b" -- tipul de variabilă a devenit un șir

Organizarea codurilor
Parantezele sunt folosite pentru a desemna blocuri de cod și spațiile de nume.

Matrice
Matricele sunt notate folosind sintaxa # () și nu sunt strict membri ai tipului - una și aceeași matrice poate să conțină elemente de orice tip, inclusiv alte matrice.Indexarea matricei începe de la un (1).

Rețele de biți
Parantezele curbate sunt utilizate numai ca parte a declarării unui bitmap (bitArray) după cum urmează: #{}. Rețelele de biți sunt liste comprimate care conțin numai steaguri (false sau adevărate) și sunt utilizate pentru a stoca starea elementelor selectate, cum ar fi punctele de vârf sau triunghiurile unui obiect tridimensional.

Acces prin index
Parantezele sunt utilizate pentru accesarea indexată sau numită a unor părți ale obiectelor sau elementelor matrice:
       aBox = box() -- creați un cub
       --> $Box:Box01 @ [0.000000,0.000000,0.000000]
       aBox[3] -- avem cea de-a treia piesă de animație
       --> SubAnim:Transform
       aBox[#Transform] --obținem aceeași pistă de animație utilizând numele de acces
       --> SubAnim:Transform
       aBox[3][1] -- primim primul element din piesa de transformare
       --> SubAnim:Position
       aBox[3][1][2] --obținem cel de-al doilea element din poziția pe pistă
       --> SubAnim:Y_Position
       someArray = #(1,2,5,6,"Hello") -- declarăm o matrice
       --> #(1,2,5,6,"Hello")
       someArray[4] --primim al 4-lea element
       --> 6
       someArray[5] --primim al 5-lea element
       --> "Hello"
       someArray[6] --primim elementul 6 - nu există
       --> undefined

Accesul la obiecte de scenă
Nodurile scenă (obiecte de scenă) pot fi accesate folosind prefixul $ la începutul numelui. De exemplu, $Box01 returnează un obiect denumit Box01. Aceeași sintaxă poate fi utilizată pentru a accesa mai multe obiecte cu nume similare folosind *. De exemplu, $Box* returnează o listă a tuturor obiectelor ale căror nume încep cu Box, cum ar fi "Box01", "Box02", "Boxer" și așa mai departe.

Accesul la proprietățile obiectului
Proprietățile sunt accesate utilizând un punct la sfârșitul unei variabile, prin analogie cu alte limbi cunoscute (Object.Property Name) sau prin apelurile către funcțiile GetProperty/SetProperty. Pentru a obține o listă cu proprietățile disponibile, utilizați metoda showProperties (sau o înregistrare mai scurtă). Se spune, pentru a obține proprietățile unui obiect Box01, este nevoie de procedat în felul următor:
      showProperties $Box01
      --sau înregistrare mai scurtă:
      show $Box01
      -- pentru a obține o listă cu toate proprietățile ca nume:
      theProperties = getPropNames $Box01

Legături externe
 https://web.archive.org/web/20090902011002/http://wiki.cgsociety.org/index.php/MAXScript
 https://web.archive.org/web/20110926095642/http://www.kxcad.net/autodesk/Autodesk%5FMAXScript%5FReference%5F9/
 Autodesk 3ds Max 9 MAXScript essentials (2007), Focal Press, ISBN 9780240809328
 Roger Cusson, Pia Maffei, 3ds max 7 fundamentals and beyond courseware manual, Focal Press (2005), ISBN 9780240807393

Limbaje de scripting

MaxScript


Raion de Okhtyrka () é um raion da Ucrânia localizado no Oblast de Sumy. Tem a cidade de Okhtyrka como centro administrativo, sendo que possuía uma população estimada em  habitantes no começo de 2022.

Após uma grande reorganização dos raions feita no ano de 2020, o distrito de Okhtyrka passou a ter uma área de  e incorporou a si dois antigos raions: Trostianets e Velyka Pysarivka.

Ligações externas

Okhtyrka

Raion de Okhtyrka


نيستور فيرناندو موسليرا ميكول ، الشهير باسم فيرناندو موسليرا ، مواليد 16 يونيو 1986 في بوينس آيرس، لاعب كرة قدم من الأوروغواي، يلعب حالياً لصالح نادي غلطة سراي في الدوري التركي الممتاز منذ 2011 في مركز حارس مرمى. وسبق أن لعب لنادي لاتسيو الإيطالي.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أوروغوايانيون من أصل إيطالي
حراس مرمى كرة قدم سجلوا أهداف
رياضيون أوروغويانيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون أوروغويانيون مغتربون في تركيا
رياضيون من بوينس آيرس
رياضيون من مونتفيدو
لاعبو الدوري الأوروغواياني الممتاز
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو غلطة سراي
لاعبو كأس العالم 2010
لاعبو كأس العالم 2014
لاعبو كأس العالم 2018
لاعبو كأس العالم 2022
لاعبو كأس القارات 2013
لاعبو كرة قدم أوروغوايانيون مغتربون
لاعبو كرة قدم أوروغويانيون
لاعبو كرة قدم فازوا بكوبا أمريكا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم من بوينس آيرس
لاعبو كرة قدم من مونتفيدو
لاعبو كوبا أمريكا 2011
لاعبو كوبا أمريكا 2015
لاعبو كوبا أمريكا 2019
لاعبو كوبا أمريكا 2021
لاعبو كوبا أمريكا المئوية
لاعبو لاتسيو
لاعبو منتخب أوروغواي لكرة القدم
لاعبو مونتيفيديو واندررز
لاعبو ناسيونال مونتيفيديو
مواليد 1986
مواليد في بوينس آيرس
نادي الفيفا المئوي

فيرناندو موسليرا


زهوفتي فودي (Жовті Води) هي مدينة في مقاطعة دنيبروبيتروفسكا في أوكرانيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 48954 نسمة.

مراجع

جوفتي فودي
مدن أوكرانيا
مدن مقاطعة دنيبروبتروفسك
مدن ذات أهمية إقليمية في أوكرانيا
مدن وبلدات بنيت في حقبة الإمبراطورية الروسية
مدن وبلدات في أوكرانيا شيدت إبان الإمبراطورية الروسية
مدن تعدين ومناطق في أوكرانيا

جوفتي فودي


Burnham ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite, südöstlich des Kraters Albategnius und nordöstlich von Vogel.
Der Kraterwall ist unterbrochen und besteht aus zwei unregelmäßig geformten Teilen. Das Innere ist uneben.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem US-amerikanischen Astronomen Sherburne Wesley Burnham offiziell benannt.

Weblinks

 Burnham auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Burnham (Mondkrater)


Un helicóptero de transporte militar es aquel que se utiliza para transportar tropas o cargas. Los más capaces pueden llegar a transportar artillería o vehículos acorazados. Son herramientas eficaces para abastecer de munición a las tropas cuando otros medios de transporte no son fáciles de usar: es el caso del combate en la selva. Su principal defecto es ser vulnerables al fuego antiaéreo, especialmente a los misiles superficie-aire. Los sistemas de defensa aérea portátiles son la principal amenaza por su abundancia, facilidad de uso y dificultad de detección.

Clasificación de los helicópteros militares

Helicópteros de transporte ligero

Este tipo de helicóptero se usa para el transporte de tropas. Se suele usar el acrónimo inglés LTH (Light Transport Helicopter). Suelen estar equipados con armamento ligero como ametralladoras. Ejemplos son el Bell UH-1 y el Eurocopter EC155.

Helicópteros de transporte medio

Se suele usar el acrónimo inglés MTH (Medium Transport Helicopter). Son capaces de transportar pequeños vehículos militares dentro o fuera de sí. Ejemplos son el Boeing CH-47 Chinook, el Mil Mi-4 y el NH-90.

Helicópteros de transporte pesado

Se suele usar el acrónimo inglés HLH (Heavy Lift Helicopter). Son capaces de llevar hasta ochenta soldados o vehículos acorazados. Ejemplos son el Mil Mi-6 , Mil Mi-26 y el Sikorsky CH-53E Super Stallion.

Funciones de los helicópteros de transporte

Asalto aéreo

Un asalto aéreo o aeromóvil (también denominado caballería aeromóvil) es el movimiento de fuerzas armadas en helicóptero o avión para combatir y destruir fuerzas enemigas o para capturar y mantener posiciones claves. Además del entrenamiento regular de infantería, estas fuerzas son entrenadas en rapel y transporte aéreo, y su equipo es modificado a veces para permitir que se transporte mejor. Debido a las restricciones de carga de estas aeronaves, las tropas de asalto aéreo son generalmente infantería ligera.

Véase también
 Helicóptero militar
 Helicóptero utilitario
 Helicóptero de ataque
 Aviación militar

Bibliografía

The transportation library. Adele Richardson. Captsone Press (2000) ISBN=978-073680608-4.

Some design problems of the large helicopters. G. S. Hislop. The New Scientist.

Referencias

Helicópteros militares

Helicóptero de transporte militar


ටෝනාඩෝ කුණාටුවක් යනු විශාල කුණාටු වලාකුලක පහල මායිමේ සිට භූමිය දෙසට ගිලා බසින, එමෙන්ම වේගයෙන් කැරකෙන සුළං සහිත, ඇඹරෙන පුනීලයක් බඳු සුළං ප්‍රවාහයකි.

ටෝනාඩෝ යන්න මගින් පහත දෑ ද අදහස් විය හැකිය:

ස්ථාන
Tornado, West Virginia, ඇමෙරිකාවේ පිහිටි ස්ථානයක්

ජනයා
 Tornado Alicia Black, ටෙනිස් ක්‍රීඩකයෙක්

කලා සහ විනෝදාස්වාදය

චරිත
 Tornado (horse), sometimes spelled Toronado, Zorro ගේ අශ්වයා

චිත්‍රපට
 Tornado: The Last Blood, 1983 ඉතාලි යුධ චිත්‍රපටයක්
 Tornado!, 1996 රූපවාහිනී චිත්‍රපටයක්

ක්‍රීඩා
 Tornado (1993 video game), වීඩියෝ ක්‍රීඩාවක්

සාහිත්‍යය
 Tornado (novel), 1996 දී Betsy Byars විසින් රචිත ළමා පොතක්

සංගීතය

ගීත
 "Tornado" (song), Little Big Town, 2012

රූපවාහිනී
 "Tornado", Buick Rendezvous සඳහා වන වෙළෙඳ දැන්වීමක්

හමුදා
 9A52-4 Tornado, රුසියානු බහු රොකට් විදිනයක්

ප්‍රවාහනය

ගුවන්
 Titan Tornado, සැහැල්ලු ගුවන් යානය
 Wright R-2160 Tornado, ගුවන් යානා එන්ජිම

නාවික

මහා මාර්ග
 Tornado (car company), පැරණි බ්‍රිතාන්‍ය රථවාහන නිෂ්පාදකයෙක්

ආශ්‍රිත
Toronado (disambiguation)
Tournado (disambiguation)
Tournedo

ටෝනාඩෝ (බහුරුත්හරණය)


Emmy Ödülleri, Amerikan televizyon yapımlarına verilen ödüldür. Peabody Ödülleri'ne benzer; fakat ondan farklı olarak daha fazla eğlence odaklıdır. Emmy ödülleri film sektöründeki Akademi Ödülleri, tiyatrodaki Tony Ödülleri ve müzik sektöründeki Grammy Ödülleri'ne karşılık gelmektedir.

Emmy Ödülleri birbiriyle bağlantılı fakat birbirlerinden tamamen ayrı üç kuruluş tarafından takdim edilir: Her birisi Emmy Ödülleri seramonilerinin belirli bir bölümünün yönetiminden sorumludur.

 Academy of Television Arts and Sciences (Televizyon Sanat ve Bilimleri Akademisi) spor dışındaki ulusal altın saatler eğlence programlarını;
 National Academy of Television Arts and Sciences (Ulusal Televizyon Sanat ve Bilimleri Akademisi) belgesel programlar ile spor, haber ve gündüz programlarını;
 International Academy of Television Arts and Sciences (Uluslararası Televizyon Sanat ve Bilimleri Akademisi) ise Birleşik Devletler dışında üretilmiş programları ödül almak üzere belirler.

Emmy Ödülleri arasında en iyi bilineni Primetime Emmy Ödülleri'dir. (bunlardan bazıları; "Yaratıcı Sanatsal Emmy Ödülleri" ve "Gündüz Programı Emmy Ödülleri" olarak sınıflandırılır.)

Tarihçe
Los Angeles merkezli Academy of Television Arts & Sciences (ATAS), görüntü oluşturma ve halkla ilişkiler fırsatının bir parçası olarak Emmy Ödülleri'ni kurdu.

İlk Emmy Ödülü 25 Ocak 1949 tarihinde Hollywood Athletic Club isimli programa verilmiştir. "Emmy" adı, eski televizyon kameralarındaki kamera tüpü için kullanılan "immy" lâkabının feminenleştirilmiş biçimiydi. Shirley Dinsdale ilk Emmy Ödül Töreni'nde ilk Emmy Ödülü'nü alma ayrıcalığına sahip olan ilk kişi oldu.

1950'lerde ATAS organizasyonu, ülke genelinde yaptığı televizyon yayınlarıyla, ülke çapında bir olaya dönüştürdü. Doğu Kıyısı'nda üyelerine hizmet eden ve Emmy Ödülleri'ne danışmanlıkta yardım eden kardeş organizasyon National Academy of Television Arts and Sciences (NATAS), New York'ta kuruldu. NATAS aynı zamanda ABD'nin küçük bölgelerine uzanan ve her birinin yerel programcılık sektörü için kendi Emmy ödülleri şovunu düzenleyen bölgesel bölümler kurdu. ATAS hâlen Los Angeles bölgesinde, bölgesel programları ödüllendiren ayrı bir bölgesel tören düzenlemeye devam etmektedir.

Orijinal olarak ABD ulusal yayınıyla her yıl gösterimleri ödüllendiren sadece bir Emmy Ödül töreni düzenlenmekteydi. Bu 1974'te sadece gündüz programı kuşağına özel olarak Daytime Emmy Ödülleri ilk kez ayrı bir ödül gösterisi olarak düzelendiğinde değişti. Diğer alanlardaki özel Emmy Ödülleri törenleri onları takip etti. 1970'lerin başında Amerika dışındaki yapımları ödüllendiren Uluslararası Emmy Ödülleri yapılmaya başlandı. Bu sırada tüm bu ayrı kategorilerdeki ve değişik alanlardaki Emmy kazananlar, ATAS'ın resmî kayıtlarında Primetime Emmy Ödülleri ile birlikte listelenmektedir.

1977'de tüm anlaşmazlıkların neticesinde, ATAS ve NATAS aralarındaki bağı ayrımak konusunda anlaştılar. Fakat aynı zamanda da Emmy heykelciği ile ticari markasının mülkiyetinin paylaşılması ve her birinin ödül şovlarının yönetiminin bir kısmından sorumlu olamaları konusunda da anlaşmaya vardılar.

2023 yılındaki 75. Emmy Ödülleri, Hollywood'daki senarist ve oyuncu grevleri nedeniyle 2024'e ertelendi. Ödüller, 1951'den beri ilk defa bir yılı es geçmiş oldu. Koronavirüs pandemisi sırasında ödüller dijital ortamda sahiplerini bulmuştu.

Emmy heykelciği
Elinde bir atom tutan kanatlı kadın heykelcikleri Emmy Ödülleri'nin ortaya çıkışının ardından televizyon akademilerinin televizyon bilim ve sanatını desteklemek ve yüceltmek hedefini simgelemeye başladı. Heykelcikteki kanatlar sanatın ilham perisini, atom ise bilimin elektronunu temsil etmektedir. Heykelcik televizyon mühendisi Louis McManus tarafından karısını model alarak dizayn edilmiştir.

Emmy Ödül heykelcikleri El Dorado, Kansas'ta bulunan El Dorado Correctional Facility adındaki özel şirket tarafından maksimum güvenlik önlemleriyle hazırlanmaktadır.

Ayrıca bakınız
 Primetime Emmy Ödülleri

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Primetime Emmy Ödülleri
 Resmî Kural ve Prosedürler internetten indirilebilir PDF kitapçığı
 Uluslararası Emmy Ödülleri
 Gündüz (Programları) Emmy Ödülleri
 National Academy of Television Arts & Sciences bölümleri
 Boston / New England
 Chicago / Midwest
 Cleveland
 Heartland
 Lone Star
 Los Angeles
 Michigan
 Mid-America
 Mid-Atlantic
 Nashville / Midsouth
 National Capital/Chesapeake Bay
 New York
 North California
 Northwest
 Ohio Valley
 Pacific Southwest
 Rocky Mountain Southwest
 Southeast  (Mississippi, Alabama, Georgia, South Carolina)
 Suncoast
 Upper Midwest
 TVWeek.com'dan 2006 Emmy Central
 Basında yer alan Emmy Ödülleri  on DigitalHit.com
 Online Emmy Ödülleri Emmy haberleri, adayları ve kazananları.
 Emmy Ödülleri üzerine Portekiz'deki haberler  gerçek zamanlı haber ve aday listesi
 Emmy Awards  Internet Movie Database'de Emmy Ödülleri

1949'da Amerika Birleşik Devletleri'nde kurulan oluşumlar

Emmy Ödülleri


{{Ficha de competición deportiva
|nombre           = Aircel Chennai Open 2011
|deporte          = Tenis
|recinto          =
|ubicación        =
|fecha            = 2 – 8 de enero
|edición          = 17º
|individual masculino =  Milos Raonic
|dobles masculino =  Leander Paes /  Janko Tipsarevic}}

El Aircel Chennai Open (Torneo de Chennai) es un evento de tenis de la serie 250, se disputó en Chennai, India en el SDAT Tennis Stadium desde el 2 hasta el 8 de enero.

 Campeones

 Individuales masculinos:  Milos Raonic derrota a  Janko Tipsarevic por 6-7(4-7), 7-6(7-4), 7-6(7-4).

 Dobles masculinos:  Leander Paes /  Janko Tipsarevic''' derrotan a  Jonathan Erlich /  Andy Ram por 6-4, 6-4.

Puntos y premios

El torneo se realiza con una inversión de 450,000 dólares, de los cuales, 398,250 son entregados a los tenistas de la siguiente forma:

 Singles

 Dobles

Véase también
 Torneos ATP en 2012
 Aircel Chennai Open

Enlaces externos
 Página oficial
 ATP Tennis

Torneo de Chennai 2012

Torneo de Chennai 2012


William Lee Knous (February 2, 1889 – December 12, 1959) was an American attorney serving as Chief Justice of the Colorado Supreme Court, the 31st Governor of Colorado and a United States district judge of the United States District Court for the District of Colorado.

The National Governors Association states that he is the only person "to have occupied the highest seat in the legislative, judicial, and executive branches of government" in Colorado.

Early life and education
Born on February 2, 1889, in Ouray, Colorado, he was the son of John F. Knous of Pennsylvania Dutch descent. His mother, Julia Bain, was of Irish and Scottish ancestry. Both parents descended from men who fought in the Revolutionary War. In the early 1870s, John Knous moved from Iowa to Colorado, where he worked as a wagon boss and freighter that hauled supplies for the mining industry in Leadville. In Ouray, he drove a stagecoach between Ouray and Silverton. He also mined and prospected before becoming the town marshal and undersheriff.

As a boy, William Knous began a lifelong interest in fishing and hunting. He graduated from Ouray High School, where he was the class valedictorian. He began working in the mines because it paid well. He played semi-pro baseball and entered local boxing matches, from which he earned money for college. Knous received a Bachelor of Law degree with honors in 1911 from the University of Colorado Law School. He was admitted to the bar in Colorado in 1911.

Career

Knous entered private practice first in Ouray from 1911 to 1916, when he had fewer clients due to an economic downturn in the mining industry. He was a deputy district attorney for Ouray County, Colorado from 1913 to 1918, except a portion of one year from 1916 to 1917 when he wrote for legal publications in Rochester, New York. Realizing his preference to live in the Rocky Mountains, he returned to Colorado. He then worked with the Moynihan-Hughes-Knous law firm in Montrose, where he became a mining and irrigation legal expert. He was the Mayor of Montrose, Colorado from 1926 to 1930. He was a member of the Colorado House of Representatives from 1928 to 1930. A western conservative, he was interested in issues faced by cattle ranchers and water rights. While in Montrose, he was the Chamber of Commerce president and city attorney.

He was in private practice in Denver, Colorado to 1937. He was a member of the Colorado Senate from 1930 to 1936, serving as President pro Tem from 1935 to 1936. He was a justice of the Colorado Supreme Court from 1937 to 1947, serving as chief justice from 1946 to 1947. He helped solve a major oil workers' strike and other national issues when he served on the national War Labor Board during World War II.

He was the 31st Governor of Colorado from 1947 to 1950. Under his administration, a bill was enacted to combat specific diseases and public health units were established. Support was increased for workmen's compensation and schools. The state system of accounts and controls was improved, and the general fund for the state increased to a significant surplus.

Knous was nominated by President Harry S. Truman on March 1, 1950 to a seat on the United States District Court for the District of Colorado vacated by Judge John Foster Symes. He was confirmed by the United States Senate on April 4, 1950, and received his commission on April 7, 1950. He served as Chief Judge from 1954 to 1959. His service terminated on December 12, 1959, due to his death.

Personal life
He eloped with Elsie Marie Grabow, a friend of his sister and a teacher, in 1916. They had three sons, all of whom fought in World War II.

 Robert Knous was a state senator and lieutenant governor of Colorado
 Merle Knous was a state district judge
 William Knous was a district attorney in Montrose

He died of a heart attack on December 12, 1959 and was buried at Fairmount Cemetery.

References

External links
 "The History of William Lee Knous" (video)
 Knous, William Lee, 1889-1959, Harry S. Truman Library

1889 births
1959 deaths
Democratic Party governors of Colorado
Mayors of places in Colorado
Justices of the Colorado Supreme Court
Democratic Party Colorado state senators
Democratic Party members of the Colorado House of Representatives
Judges of the United States District Court for the District of Colorado
United States district court judges appointed by Harry S. Truman
20th-century American judges
20th-century American lawyers
University of Colorado Law School alumni
Colorado lawyers
People from Ouray, Colorado
People from Montrose, Colorado
Chief Justices of the Colorado Supreme Court
Burials at Fairmount Cemetery (Denver, Colorado)

William Lee Knous


UEFA Cup finalen 1982 var to fodboldkampe som skulle finde vinderen af UEFA Cup 1981-82. De blev spillet den 5. og 19. maj 1982 imellem svenske IFK Göteborg og vesttyske Hamburger SV.

Kampene var kulminationen på den 11. sæson i Europas næststørste klubturnering for hold arrangeret af UEFA siden etableringen af UEFA Cup i 1971. For Göteborg var det første gang de var repræsenteret i en europæisk finale. Det var tyskernes første finale i UEFA Cuppen. I 1980 tabte Hamburg Mesterholdenes Europa Cup finale, og i 1978 vandt de finalen i UEFA Pokalvindernes Turnering, samt tabte i 1968.

Göteborg vandt samlet 4-0, efter at de i den første kamp hjemme på Ullevi havde vundet 1-0. 14 dage efter på Volksparkstadion i Hamborg fik Hamburger SV ikke mange chancer, og svenskerne vandt returkampen med 3-0.

Den danske spiller Lars Bastrup fik fuld spilletid i begge kampe for Hamburger SV.

Kampene

1. kamp

2. kamp

Se også
 Mesterholdenes Europa Cup finale 1982

Eksterne henvisninger
UEFA Cup 1981-82 på UEFAs hjemmeside

1982
Fodbold i 1982
IFK Göteborg
Hamburger SV
Sport i Hamborg
Sport i Göteborg

UEFA Cup finalen 1982


36037 Linenschmidt este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
36037 Linenschmidt este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Nacogdoches de W. D. Bruton și C. F. Stewart. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,06 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 11,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 36001-37000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

36037 Linenschmidt


Bei der Anschlagsserie in Paris 1995 handelt es sich um eine Serie von mindestens acht Anschlägen in Zügen der Pariser Métro und RER der islamistischen Terrorgruppe GIA. Bei den insgesamt drei Bomben-Explosionen starben acht Menschen, 200 weitere wurden verletzt.

Hergang
 1. Anschlag in Paris: Am 25. Juli 1995 explodierte in einem Zug der RER-Linie B im Bahnhof Saint-Michel - Notre-Dame im Zentrum von Paris eine mit Splittern gefüllte Gasflasche. Acht Menschen wurden getötet und mehr als hundert verletzt, einige von ihnen lebensgefährlich. Zu den Anschlägen bekennt sich die algerische bewaffnete islamische Gruppe GIA.
 Im August 1995 wurden dann unter anderem eine Bombe im Hochgeschwindigkeitszug TGV zwischen Paris und Lyon und ein weiterer Sprengkörper vor einer jüdischen Schule im Lyoner Vorort Villeurbanne entschärft.
 2. Anschlag in Paris am 17. August 1995: Bombenanschlag nahe dem Triumphbogen, 16 Verletzte.
 3. Anschlag in Paris am 3. September 1995: Anschlag auf einen Markt im 11. Arrondissement, 3 Verletzte.
 Am 7. September 1995 verübte die GIA ein Attentat auf eine jüdische Schule bei Lyon.
 4. Anschlag in Paris: Am 6. Oktober 1995 detonierte ein Sprengsatz nahe der Metrostation Maison Blanche. 18 Menschen wurden verletzt.
 Die Fingerabdrücke von Khaled Kelkal wurden auf einem Klebeband auf der Bombe im TGV gefunden. Am 29. September 1995 wurde Kelkal, Mitglied der GIA, in einem Waldstück bei Maison-Blanche, in der Nähe von Lyon, von Beamten der Gendarmerie nationale gestellt. Kelkal leistete bewaffneten Widerstand und wurde erschossen.
 5. Anschlag in Paris: Am 17. Oktober 1995 explodierte in der RER-Schnellbahn in Paris zwischen den Stationen Orsay und Saint-Michel eine Bombe. 30 Fahrgäste werden verletzt.

Folgen
Am Tag nach dem Bombenanschlag im Hochgeschwindigkeitszug TGV im August 1995 sank die Zahl der Passagiere um etwa 30 Prozent.

Innenminister Jean-Louis Debré setzte einen Notstandsplan nach dem Attentat am 7. September. Dabei wurden 20.000 Polizisten, 2.500 Soldaten und 9.000 Zöllner an Flughäfen, Bahnhöfen, Grenzen, Elektrizitätswerken und Museen zusätzlich zur Überwachung eingesetzt. In Paris wurden rund 7.000 Abfalleimer zugeschraubt oder entfernt.

2006 wurde der Algerier Rachid Ramda in Frankreich wegen der Unterstützung der terroristischen Anschläge zu zehn Jahren Haft verurteilt.

Mögliche Zusammenhänge zu weiteren Anschlägen
Am 31. Oktober 1995, 14 Tage nach dem 3. Anschlag in Paris, wurde eine Kleingruppe militanter Islamisten im nordfranzösischen Lille verhaftet, die nach Polizeiangaben bei den Vorbereitungen für ein Bombenattentat auf einen Wochenmarkt ertappt wurde.

Ein weiteres Attentat im Dezember 1996
Dieses Attentat wurde am 3. Dezember 1996 verübt. Bereits vor Abfahrt eines Zuges der RER-Linie B im Bahnhof Roissy-Charles-de-Gaulle war eine, in einem blauen Sack verborgene, 14 kg schwere Gasflasche im Zug deponiert worden. Diese explodierte später im Bahnhof Port-Royal. 4 Personen wurden getötet; 170 Personen wurden verletzt. Es wird vermutet, dass das Attentat ebenfalls von der GIA durchgeführt wurde.

Einzelnachweise

1995
Frankreich
Terroristischer Sprengstoffanschlag
Pariser Geschichte (20. Jahrhundert)
Métro Paris
Réseau express régional d'Île-de-France
5. Arrondissement (Paris)
7. Arrondissement (Paris)

Anschlagsserie in Frankreich 1995


Torna a Surriento ('Komm zurück nach Sorrent') ist ein bekanntes neapolitanisches Lied (Canzone napoletana). Es entstand in Zusammenarbeit des Komponisten Ernesto De Curtis (1875–1937) und des Textdichters Giambattista De Curtis (1860–1926). Obwohl bereits 1894 geschrieben, wurde das Lied erst ab 1905 durch die Festspiele von Piedigrotta bekannt.

Zuvor war es im Jahre 1902 anlässlich eines kurzen Besuchs des amtierenden Premierministers Giuseppe Zanardelli im Hotel Imperial Tramontano in Sorrent erklungen. Es sollte den hohen Gast zur Rückkehr nach Sorrent und zur Unterstützung der Stadt bewegen.

Das Lied wurde von vielen bekannten Sängern interpretiert, u. a. von Beniamino Gigli, José Carreras, Plácido Domingo, Luciano Pavarotti, Mario Lanza, Franco Corelli, Giuseppe Di Stefano, Dean Martin und Andrea Bocelli. Die populäre Melodie wurde rund 60 Jahre später von Doc Pomus und Mort Shuman für Elvis Presley in dem Lied Surrender verarbeitet.

Text

Weblinks
 Liedtext
 Liedtext (deutsch)

Volkslied
Musik (Neapel)

Torna a Surriento


This is a list of rivers in the U.S. state of West Virginia.

List of West Virginia rivers includes streams formally designated as rivers.  There are also smaller streams (i.e., branches, creeks, drains, forks, licks, runs, etc.) in the state.  Exclusive of major tributaries, there are about 46 named rivers in West Virginia.  Though relatively few in number, rivers have traditionally provided easy avenues of transportation through the rough terrain of the Mountain State, first by Native Americans and later by European settlers.  Even today, the larger rivers transport large volumes of commercial goods, while the smaller ones provide recreational opportunities such as canoeing, fishing, swimming, and white-water rafting.

By tributary

Ohio River
Monongahela River
Tygart Valley River
Files Creek
Leading Creek
Middle Fork River
Buckhannon River
Left Fork Buckhannon River
Right Fork Buckhannon River
French Creek
Sandy Creek
Three Fork Creek
West Fork River
Skin Creek
Hughes Fork
Stonecoal Creek
Kincheloe Creek
Hackers Creek
Elk Creek
Simpson Creek
Ann Run stream
Tenmile Creek
Little Tenmile Creek
Bingamon Creek
Booths Creek
Buffalo Creek
Pyles Fork
Paw Paw Creek
Panther Lick Run
Deckers Creek
Cheat River
Shavers Fork
Black Fork
Dry Fork
Gandy Creek
Red Creek
Laurel Fork
Glady Fork
Otter Creek
Blackwater River
Little Blackwater River
Beaver Creek
North Fork Blackwater River
Horseshoe Run
Saltlick Creek
Muddy Creek
Big Sandy Creek
Little Sandy Creek (Big Sandy Creek tributary), in Pennsylvania and West Virginia
Little Sandy Creek (West Virginia)
Dunkard Creek
Youghiogheny River
Muchmores Run
Tomlinson Run
Whiteoak Run
North Fork Tomlinson Run
Mercer Run
South Fork Tomlinson Run
Deep Gut Run
Hardin Run
Langfitt Run
Holbert Run
Kings Creek
Turkeyfoot Run
North Fork Kings Creek
Lawrence Run
Lick Run
Harmon Creek
Sappingtons Run
Alexanders Run
Mechling Run
Cross Creek
Bosley Run
Ebenezer Run
North Potrock Run
Potrock Run
Scott Run
Parmar Run
Buffalo Creek
Painters Run
Greens Run
Titt Run
Pierce Run
Kimlin Run
Grog Run
Mingo Run
Hukill Run
Hogtan Run
Stotts Run
Logan Run
Castleman Run
Longs Run
Cascade Run
Camp Run
Sugarcamp Run
Short Creek
Girty Run
Newlands Run
Waddles Run
North Fork Short Creek
Glenns Run
Wheeling Creek
Long Run
Enlow Fork
Dunkard Fork
Little Wheeling Creek
Boggs Run
Grave Creek
Fish Creek
Pennsylvania Fork Fish Creek
West Virginia Fork Fish Creek
Long Drain
Harker Run
Maggoty Run
Fishing Creek
North Fork Fishing Creek
South Fork Fishing Creek
Arches Fork
Piney Fork
Little Fishing Creek
Middle Island Creek
Buckeye Creek
Meathouse Fork
Indian Fork
Toms Fork
Arnold Creek
McElroy Creek
Flint Run
Indian Creek
Point Pleasant Creek
Elk Fork
Sancho Creek
Sugar Creek
Bills Creek
McKim Creek
Little Kanawha River
Right Fork Little Kanawha River
Saltlick Creek
Sand Fork
Leading Creek
Fink Creek
Cove Creek
Cedar Creek
Steer Creek
Left Fork Steer Creek
Right Fork Steer Creek
West Fork Little Kanawha River
Henry Fork
Spring Creek
Reedy Creek
Hughes River
North Fork Hughes River
Bonds Creek
South Fork Hughes River
Middle Fork
Spruce Creek
Indian Creek (South Fork Hughes River tributary)
Slate Creek
Walker Creek
Tygart Creek
Worthington Creek
Lee Creek
Pond Creek
Sandy Creek
Left Fork Sandy Creek
Right Fork Sandy Creek
Mill Creek
Little Mill Creek
Frozencamp Creek
Elk Fork
Tug Fork (Mill Creek tributary)
Kanawha River
New River
East River
Indian Creek
Bluestone River
Little Bluestone River
Brush Creek
Greenbrier River
East Fork Greenbrier River
Little River (East Fork Greenbrier River tributary)
West Fork Greenbrier River
Little River (West Fork Greenbrier River tributary)
Leatherbark Run
Deer Creek
Sitlington Creek
Knapp Creek
Spring Creek
Anthony Creek
Howard Creek
Second Creek
Muddy Creek
Glade Creek
Piney Creek
Beaver Creek
Crab Orchard Creek
Bonnett's Run
Gauley River
Williams River
Cranberry River
North Fork Cranberry River
South Fork Cranberry River
Cherry River
North Fork Cherry River
South Fork Cherry River
Laurel Creek
Big Beaver Creek
Muddlety Creek
Hominy Creek
Meadow River
Big Clear Creek
Anglins Creek
Twentymile Creek
Loop Creek
Armstrong Creek
Smithers Creek
Paint Creek
Kellys Creek
Cabin Creek
Witcher Creek
Lens Creek
Campbells Creek
Elk River
Baltimore Run
Back Fork Elk River
Sugar Creek
Laurel Creek
Holly River
Left Fork Holly River
Right Fork Holly River
Desert Fork
Grassy Creek
Birch River
Little Birch River
Buffalo Creek
Big Sandy Creek
Blue Creek
Little Sandy Creek
Twomile Creek
Davis Creek
Coal River
Big Coal River
Clear Fork
Marsh Fork
Laurel Creek
Little Coal River
Spruce Fork
Spruce Laurel Fork
Pond Fork
Pocatalico River
First Creek
Tupper Creek
Derrick Creek
Frog Creek
Heizer Creek
Hurricane Creek
Eighteenmile Creek (Kanawha River tributary)
Thirteenmile Creek
Sixteenmile Creek
Eighteenmile Creek (Ohio River tributary)
Guyandotte River
Winding Gulf
Slab Fork
Barkers Creek
Pinnacle Creek
Indian Creek
Clear Fork
Laurel Fork
Little Huff Creek
Huff Creek
Buffalo Creek
Island Creek
Copperas Mine Fork
Mud River
Big Creek
Sycamore Creek
Trace Creek
Big Twomile Creek
Trace Fork
Joe's Creek
Hayzlett Fork
Twelvepole Creek
East Fork Twelvepole Creek
West Fork Twelvepole Creek
Beech Fork
Big Sandy River
Tug Fork
Elkhorn Creek
Dry Fork
Panther Creek
Fourpole Creek
Pigeon Creek
Rockhouse Fork

Chesapeake Bay

James River (VA)
Jackson River (VA)
Potts Creek
Cowpasture River (VA)
Bullpasture River
Potomac River
South Branch Potomac River
North Fork South Branch Potomac River
Laurel Fork
Big Run (North Fork South Branch Potomac River tributary)
Mill Creek (North Fork South Branch Potomac River tributary)
Seneca Creek
Lunice Creek
South Fork South Branch Potomac River
Little Fork
Kettle Creek
Mill Run
Mill Creek (South Branch Potomac River tributary)
Big Run (South Branch Potomac River tributary)
Buffalo Creek
North Branch Potomac River
Stony River
Abram Creek
New Creek
Limestone Run
Patterson Creek
Mill Creek (Patterson Creek tributary)
Dans Run
Green Spring Run
Little Cacapon River
North Fork Little Cacapon River
South Fork Little Cacapon River
Cacapon River
Lost River
Trout Run
Capon Springs Run
Mill Branch
Dillons Run
Edwards Run
North River
Grassy Lick Run
Tearcoat Creek
Bearwallow Creek
Sir Johns Run
Warm Spring Run
Sleepy Creek
Meadow Branch
Cherry Run
Back Creek
Tilhance Creek
Opequon Creek
Mill Creek
Middle Creek
Tuscarora Creek
Shenandoah River

Alphabetically
Abram Creek
Alum Creek (Coal River tributary)
Alum Creek (Tug Fork tributary)
Anthony Creek
Armstrong Creek
Arnold Creek
Back Creek
Back Fork Elk River
Baltimore Run
Barkers Creek
Bearwallow Creek
Beaver Creek (Blackwater River tributary)
Beaver Creek (Piney Creek tributary)
Beech Fork
Big Beaver Creek (Gauley River tributary)
Big Clear Creek
Big Coal River
Big Run (North Fork South Branch Potomac River tributary)
Big Run (South Branch Potomac River tributary)
Big Sandy Creek (Cheat River tributary)
Big Sandy Creek (Elk River tributary)
Big Sandy River
Bingamon Creek
Birch River
Black Fork
Blackwater River
Blue Creek
Bluestone River
Bonds Creek
Bonnett's Run
Booths Creek
Buckeye Creek
Buckhannon River
Buffalo Creek (Elk River tributary, West Virginia)
Buffalo Creek (Guyandotte River tributary)
Buffalo Creek (Monongahela River tributary)
Buffalo Creek (Ohio River tributary)
Buffalo Creek (South Branch Potomac River tributary)
Cabin Creek
Cacapon River
Campbells Creek
Capon Springs Run
Cedar Creek
Cheat River
Cherry River
Cherry Run
Clear Fork (Big Coal River tributary)
Clear Fork (Guyandotte River tributary)
Coal River
Copperas Mine Fork
Cove Creek
Crab Orchard Creek
Cranberry River
Cross Creek
Dans Run
Davis Creek
Deckers Creek
Deer Creek
Desert Fork
Dillons Run
Dry Fork (Cheat River tributary)
Dry Fork (Tug Fork tributary)
Dunkard Creek
Dunkard Fork
East Fork Greenbrier River
East Fork Twelvepole Creek
East River
Edwards Run
Eighteenmile Creek (Kanawha River tributary)
Eighteenmile Creek (Ohio River tributary)
Elk Creek
Elk Fork (Mill Creek tributary)
Elk Fork (Point Pleasant Creek tributary)
Elk River
Elkhorn Creek
Enlow Fork
Files Creek
Fink Creek
First Creek
Fish Creek
Fishing Creek
Flint Run
Fourpole Creek
French Creek
Frog Creek
Frozencamp Creek
Gandy Creek
Gauley River
Glade Creek
Glady Fork
Grassy Creek
Grassy Lick Run
Grave Creek
Green Spring Run
Greenbrier River
Guyandotte River
Hackers Creek
Harker Run
Heizer Creek
Henry Fork
Holly River
Hominy Creek
Horseshoe Run
Howard Creek
Huff Creek
Hughes Fork
Hughes River
Hurricane Creek
Indian Creek (Guyandotte River tributary)
Indian Creek (Middle Island Creek tributary)
Indian Creek (New River tributary)
Indian Creek (South Fork Hughes River tributary)
Indian Fork
Island Creek
Kanawha River
Kellys Creek
Kettle Creek
Kincheloe Creek
Kings Creek
Knapp Creek
Laurel Creek (Big Coal River tributary)
Laurel Creek (Cherry River tributary)
Laurel Creek (Elk River tributary)
Laurel Fork (Cheat River tributary)
Laurel Fork (Clear Fork Guyandotte River tributary)
Laurel Fork (North Fork South Branch Potomac River tributary)
Leading Creek (Little Kanawha River tributary)
Leading Creek (Tygart Valley River tributary)
Leatherbark Run
Lee Creek
Left Fork Buckhannon River
Left Fork Holly River
Left Fork Sandy Creek
Left Fork Steer Creek
Lens Creek
Limestone Run
Little Birch River
Little Blackwater River
Little Bluestone River
Little Cacapon River
Little Coal River
Little Fishing Creek
Little Fork
Little Huff Creek
Little Kanawha River
Little Mill Creek
Little River (East Fork Greenbrier River tributary)
Little River (West Fork Greenbrier River tributary)
Little Sandy Creek (Big Sandy Creek tributary), in Pennsylvania and West Virginia
Little Sandy Creek (Elk River tributary)
Little Sandy Creek (West Virginia), tributary of Big Sandy Creek entirely in West Virginia
Little Tenmile Creek
Little Wheeling Creek
Long Drain
Loop Creek
Lost River
Lunice Creek
Marsh Fork
McElroy Creek
McKim Creek
Meadow Branch
Meadow River
Meathouse Fork
Middle Creek
Middle Fork (South Fork Hughes River tributary)
Middle Fork River, Tygart Valley River tributary
Middle Island Creek
Mill Branch
Mill Creek (North Fork South Branch Potomac River tributary)
Mill Creek (Opequon Creek tributary)
Mill Creek (Patterson Creek tributary)
Mill Creek (South Branch Potomac River tributary)
Mill Creek (western West Virginia)
Mill Run
Monongahela River
Mud River
Muddlety Creek
Muddy Creek (Cheat River tributary)
Muddy Creek (Greenbrier River tributary)
Negro Run (West Virginia)
New Creek
New River
North Branch Potomac River
North Fork Blackwater River
North Fork Cherry River
North Fork Cranberry River
North Fork Fishing Creek
North Fork Hughes River
North Fork Little Cacapon River
North Fork Short Creek
North Fork South Branch Potomac River
North River
Ohio River
Opequon Creek
Otter Creek
Paint Creek
Panther Creek
Panther Lick Run
Patterson Creek
Paw Paw Creek
Pennsylvania Fork Fish Creek
Pigeon Creek
Piney Creek
Piney Fork
Pinnacle Creek
Pocatalico River
Point Pleasant Creek
Pond Creek
Pond Fork
Potomac River
Potts Creek
Pyles Fork
Red Creek
Reedy Creek
Right Fork Buckhannon River
Right Fork Holly River
Right Fork Little Kanawha River
Right Fork Sandy Creek
Right Fork Steer Creek
Rockhouse Fork
Saltlick Creek (Cheat River tributary)
Saltlick Creek (Little Kanawha River tributary)
Sancho Creek
Sand Fork
Sandy Creek (Ohio River tributary)
Sandy Creek (Tygart Valley River tributary)
Second Creek
Seneca Creek
Shavers Fork
Shenandoah River
Short Creek
Simpson Creek
Sir Johns Run
Sitlington Creek
Sixteenmile Creek
Skin Creek
Slab Fork
Sleepy Creek
Smithers Creek
South Branch Potomac River
South Fork Cherry River
South Fork Cranberry River
South Fork Fishing Creek
South Fork Hughes River
South Fork Little Cacapon River
South Fork South Branch Potomac River
Spring Creek (Greenbrier River tributary)
Spring Creek (Little Kanawha River tributary)
Spruce Creek
Spruce Fork
Spruce Laurel Fork
Steer Creek
Stonecoal Creek
Stony River
Sugar Creek (Back Fork Elk River tributary)
Sugar Creek (Middle Island Creek tributary)
Tearcoat Creek
Tenmile Creek
Thirteenmile Creek
Three Fork Creek
Tilhance Creek
Toms Fork
Trace Fork
Trout Run
Tug Fork, tributary of Big Sandy River
Tug Fork (Mill Creek tributary)
Tupper Creek
Tuscarora Creek
Twelvepole Creek
Twentymile Creek
Twomile Creek
Tygart Creek
Tygart Valley River
Walker Creek
Warm Spring Run
West Fork Greenbrier River
West Fork Little Kanawha River
West Fork River
West Fork Twelvepole Creek
West Virginia Fork Fish Creek
Wheeling Creek
Williams River
Winding Gulf
Witcher Creek
Worthington Creek
Youghiogheny River
Zebs Creek

See also

List of rivers in the United States
Teays River
List of islands in West Virginia (with islands in rivers)

External links

Current stream flow conditions in West Virginia
Bluestone National Scenic River
Friends of the Cheat
New River Gorge National River
West Virginia Rivers Coalition

West Virginia rivers

Rivers, List of West Virginia

List of rivers of West Virginia


Diriyah (), formerly romanized as Dereyeh and Dariyya, is a town in Saudi Arabia located on the north-western outskirts of the Saudi capital, Riyadh. Diriyah was the original home of the Saudi royal family, and served as the capital of the Emirate of Diriyah under the first Saudi dynasty from 1727 to 1818. Today, the town is the seat of the Diriyah Governorate, which also includes the villages of Uyayna, Jubayla, and Al-Ammariyyah, among others, and is part of Ar Riyad Province.

The Turaif district, the first capital of Saudis, in Diriyah was declared a UNESCO World Heritage Site in 2010. The layout of the city itself can be easily studied in the National Museum of Saudi Arabia with the help of a large-scale detailed model of the city on display there. Diriyah also hosts the Diriyah ePrix race for the Formula E championship.

Location
The ruins of the old city of Diriyah lay on either side of the narrow valley known as Wadi Hanifa, which continues southwards through Riyadh and beyond. Consisting almost entirely of mud-brick structures, the ruins are divided into three districts, Ghussaibah, Al-Mulaybeed, and Turaif set on top of hills overlooking the valley. Of the three, Turaif is the highest, and its bottom is easily accessible to tourists by foot. Part of the city wall, running along the edges of the wadi and also made of mud bricks, are still extant along with some short observation towers.

The modern city is built at a lower altitude at the foot of the hill upon which Turaif is located. To the north of the town, inside the valley, are a number of gardens, palm groves, and small farms and estates. A dam known as Al-Ilb lies further north.

History

During Muhammad's era

During the Islamic Prophet Muhammad's era the expedition of Muhammad ibn Maslamah took place here in Muharram, July 627 CE/6AH.

A platoon of thirty Muslims under the leadership of Muhammad bin Maslamah was despatched on a military mission. It headed for the habitation of the Qurata, a sept of the Bakr clan of the Banu Kilab. The Muslims attacked that sept and dispersed them in all directions. The Muslims captured war booty and returned with the chief of the tribe of Banu Hanifa, called Thumamah Bin Uthal al-Hanafi.

The event is also mentioned by the Muslim scholar Ibn Sa'd in his book about Muhammad's military campaigns. he wrote about the expedition:

Post 1400
Although the location is sometimes identified with an ancient settlement mentioned by Yaqut and Al-Hamadani known as "Ghabra", the history of Diriyah proper dates back to the 15th century. According to the chroniclers of Nejd, the city was founded in 1446–47 by Mani' Al-Muraydi (), an ancestor of the Saudi royal family. Mani and his clan had come from the area of Al-Qatif in eastern Arabia, upon the invitation of Ibn Dir' (), who was then the ruler of a group of settlements that now make up Riyadh. Ibn Dir' is said to have been a relative of Mani' Al-Mraydi, and Mani's clan is believed to have left the area of Wadi Hanifa at some unknown date and were merely returning to their country of origin.

Initially, Mani' and his clan, known as the Mrudah, settled in Ghusaybah () and Al-Mulaybeed (). The entire settlement was named Al-Dir'iyah, after Mani's benefactor Ibn Dir'. Later on, the district of Turaif () was settled. Many families from other towns or from the Bedouin tribes of the nearby desert eventually settled in the area and by the 18th century Diriyah had become a well-known town in Nejd.

At that time, Muhammad ibn Saud emerged from a struggle within the ruling family of Al-Diriyah, the Al Miqrin (, sons of Miqrin, a descendant of Mani'), and became the emir, or ruler, of Al-Diriyah. In 1744, Ibn Saud took in a religious scholar named Muhammad ibn Abd al-Wahhab, who hailed from the town of Al-Uyaynah, lying on the same wadi some 30 miles upstream. Ibn Saud agreed to implement al-Wahhabi religious views, and what later became known as the First Saudi State, with its capital at Diriyah, was born. Within the next several decades, Ibn Saud and his immediate descendants managed to subjugate all of Nejd, as well as the eastern and western regions of Arabia, and sent raids into Iraq. Diriyah quickly swelled in size and increased in wealth, becoming the largest town in Nejd and a major city in Arabia by the standards of the time. However, the Saudis' conquest of the holy cities of Mecca and Medina drew the ire of the Ottoman Empire, the major Islamic power at the time, which led to the Ottoman-Saudi War of 1811–1818 and an invasion of Arabia by the Ottoman Empire and Egyptian forces. They brought the Saudi state to an end in 1818, with Diriyah capitulating after a nearly-year-long siege. The leader of the invading force, Ibrahim Pasha, ordered the destruction of Diriyah. However, when a member of the local nobility tried to revive the Wahhabi state in Diriyah, Ibrahim ordered his troops to destroy the town even further and set whatever was left of it on fire. When the Saudis revived their fortunes in 1824 and again in 1902, they made their capital further south in Riyadh, which has remained their capital ever since.

The Ottoman Empire viewed the Arab challenge with alarm, especially after the loss of Mecca and Medina, and the removal of the Ottoman emperor's name from Friday prayers. An Egyptian army under Ibrahim Pasha was sent to recover lost territory. In 1818 the army entered Diriyah and after a six-month siege penetrated the defences on the Turaif, totally destroyed the houses and cut down every tree in the palm groves. The Egyptians were estimated to have lost 10,000 men in the siege, and the Saudi forces 1,800.

The town's original inhabitants left Diriyah after 1818, with the bulk of them moving to Riyadh. In The Kingdom (first published in 1981), British author Robert Lacey observed that the Al Saud had "left the shell of their old capital behind them, an enduring reminder of the frontiers of the possible" and compared the old Diriyah to "a sand-blown Pompeii". However, the area was resettled in the late 20th century, mostly by former nomads (Bedouin), and a new city was founded by the Saudi government in the late 1970s. This new city of Diriyah grew in size and is now a small but modern town and the seat of its own governorate. The ruins remain a tourist attraction and are subject to a slow restoration project on the part of the Saudi government.

Renovations and development plans

Saudi Arabia has formed the Diriyah Gate Development Authority (DGDA) to oversee the preservation and development of the historic site. Despite Wahhabi destruction of many Islamic, cultural, and historical sites associated with the early history of Islam and the first generation of Muslims (Muhammad's family and his companions), the Saudi government undertook a large scale renovation of Muhammad ibn Abd al-Wahhab's domain, turning it into a major tourist attraction. In 2018, Jerry Inzerillo, previously the CEO of Forbes Travel Guide, to lead the new authority; Inzerillo has said that Diriyah will soon be known as "the Beverly Hills of Riyadh."

Among the rebuilt structures are the Bath and guest house, the Qasr Nasr, the Saad bin Saud Palace (finished by the early 90s), the Burj Faysal (a wall tower renovated in the 80s), major sections of the wall surrounding Turaif, and sections of the outer walls and some watchtowers surrounding the wadi. Outside of the Turaif district, on the opposite side of the wadi Hanifa, the region of the mosque of Muhammad ibn Abd al-Wahhab has been completely remodeled, leaving only some of the more recent original structures standing to the north of the complex build on the site of the historic mosque.

The "Turaif District Development Plan" aims to turn the district into a major national, cultural and touristic center. Before turning the complete site into a modern open-air museum documentation and necessary investigations, including excavations especially in places that may need to be remodelled, are planned in three major phases. These will include sites such as:
 Al-Imam Mohammad bin Saud Mosque and Salwa Palace.
 Ibraheem Ibn Saud Palace and Fahad Ibn Saud Palace.
 Farhan Ibn Saud Palace, Torki Ibn Saud Palace, and Qoo'a Al-Sharia'a (eastern court of Salwa Palace)
Once finished, there will be a new visitors center as well as a documentation center. Four new museums are planned for the district.
 A museum of war and defense (as this was the site of a major siege in Saudi Arabia).
 A museum of horses.
 A museum of social life.
 A museum of commerce and finance.
Additionally, a Turaif traditional market will add to the open-air museum experience.

The Saudi government undertook a large scale renovation of Muhammad ibn Abd al-Wahhab's domain, turning it into a major tourist attraction.

Main historic sites

The old city's historic structures include:

Salwa Palace (قصر سلوى). It was the residence and first home of the Saʿūdī Amirs and Imāms during the First Saudi State. It is considered the largest palace on the site, rising four stories high. It is composed of five main parts built at different consecutive periods of time. It was probably finished by Saud ibn Abdul Aziz ibn Muhammad ibn Saud, who was Imam from 1803 to 1814. It is now a museum.
Sa'd bin Saʿūd Palace popularly known as the Palace of Saad (قصر سعد بن سعود). One of the largest palaces on the site, it is famous for its courtyard, which was used as a stable. The palace was restored in the late 1980s and is several stories high. Sa'd ibn Sā'ud was the son of Imām Abd Allāh bin Saʿūd āl Sāʿūd (d. 1819) and played a prominent role in the battle for the city in 1818.

The Guest House and At-Turaif Bath House a traditional building consisting of a number of small courtyards surrounded by rooms. The Bath House is famous for its different architectural styles and shows how the building was waterproofed by using different plasters. Both the Guest and Bath Houses were supplied with water from a well in the wadi.
Imām Muḥammad bin Saʿūd Mosque, a mosque built first during the reign of Imām Mohammad bin Saud (1687–1765), perhaps replacing an earlier structure. Imām Abd al ʿAzīz bin Muḥammad Āl Saʿūd was assassinated here while leading Asr Salat in November 1803. The building fell into ruins afer the invasion of 1818 and the disappearance of the first Saudi state; only part of the structure on eastern side survived to the 1970s and is still preserved. A small mosque was built on the south-west corner of the site some time in the first half of 20th century. Subsequently the location was excavated to reveal the large hypostyle mosque of the 18th century. The modern mosque was replaced with a traditional building as part of the development under the UNESCO heritage programme.

Al-Bujairi (البجيري), one of the districts of the city, directly adjacent to Qasr Salwa on the opposite side of the wadi. It was the religious centre of the historical settlement, surrounded by palm trees. The chief building was mosque of the Shaykh Muḥammad bin ʿAbd al-Wahāb (محمد بن عبد الوهاب), now rebuilt and set in the al-Bujairi Heritage Park. Shaykh Mohammad ibn Abdulwahab used to give lessons about his reformed movement of Islam in this mosque. It became a centre for religious education. Students used to travel to it from all parts of the Arabian Peninsula.
Ghasiba (غصيبة), a walled historic site and on the edge of Wadi Hanifah, is to the north of old Dir'iyyah and is thought to date back to the 17th century CE.

Other notable buildings
Qasr al-'Ujā (قصر العوجا) is a large Saudi royal palace erected adjacent to the old city on the south bank of Wadi Hanifa.
The mosque of al-Zawiharah (مسجد الظويهرة) is located in the al-Bujairi Heritage Park and is an old traditional building, restored and reopened in 2014. It is notable for the underground chamber or khālwa, a feature encountered in the older mosques in the Najd region.
The mosque of al-Sarikhah (مسجد السريحة) is a modern building made in the traditional central Arabian style. It is located on the west side of the al-Bujairi Heritage Park.
The mosque of Nakhil al-'Dhibah (مسجد نخيل العذيبة) is located a short distance to the west of the old city, in the farm of Sultan Bin Salman. It is built in the traditional central Arabian style.

Museums
A number of the palaces in the old city have been restored and are used as museums.
Museum of Bygone Days (متحف السنين الماضية) is located north of al-Bujairi and houses a collection reflecting everyday life in central Arabia in the early and middle twentieth century.

Public facilities and centres
Al-Maarefa University (جامعة المعرفة), is an educational institution to the north of the old city in Al Khalidiyah suburb of Riyadh.

Mosim Park, Football ground in the Nakheel area. It is home to football team Mosim FC, who are called The Pride of Dir'iyah. Mosim Park was erected in 2007 after Mosim FC moved there from their old ground downtown of Riyadh.
Diriyah Arena opened in 2019 is a sporting venue with a capacity of 15,000 seats.

Climate
In Diriyah the summers are long, sweltering, and arid, the winters are cool and dry. Diriyah has a hot desert climate (Köppen climate classification BWh).

See also

Diriyah ePrix
List of battles of Muhammad
List of cities and towns in Saudi Arabia

References

External links

 Photo gallery on Archive.org

1446 establishments in Asia
1440s in the Middle East
Populated places established in the 1440s
Populated places in Riyadh Province
Geography of Riyadh
World Heritage Sites in Saudi Arabia
Tourist attractions in Riyadh
Razed cities
Ottoman Arabia
History of Nejd
Arabic architecture

Diriyah


Three submarines of the United States Navy have been named USS Silversides, for the silversides, a small fish marked with a silvery stripe along each side of its body.

  was a  that served during World War II. Now a museum ship in Muskegon, Michigan
  was a , served during the Cold War.
 , a planned

United States Navy ship names

USS Silversides


Koji Nakao (født 8. september 1981) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Consadole Sapporo og Yokohama FC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Koji Nakao


An Alopecurus himalaicus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker. An Alopecurus himalaicus in nahilalakip ha genus nga Alopecurus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Alopecurus

Alopecurus himalaicus


Aceasta este lista primarilor sectoarelor capitalei aleși după 1989, ordonată după sectoare și cronologic.

Istoric
Prin Legea Municipiului București din 1 martie 1926, intrată în vigoare în 1927,  Bucureștiul a fost împărțit în patru sectoare: Galben, Negru, Albastru și Verde, fiecare având primarul și consiliul său, și 13 comune suburbane (foste așezări rurale), respectiv Băneasa, Colentina, Fundeni, Pantelimon, Principele Nicolae, Dudești-Cioplea, Popești-Leordeni, Șerban- Vodă, Militari, Roșu, Regele Mihai, Grivița și Lupeasca.

După 23 august 1944, Bucureștiul a fost împărțit în trei sectoare, diferențiate prin culori (sectorul I -Galben, sectorul II – Negru, sectorul III - Albastru). Instaurarea unui nou regim politic în 1947 a adus și schimbări în organizarea administrativă a orașelor. În 1950, prin legea dată de Marea Adunare Națională a Republicii Populare Române, teritoriul țării a suferit o nouă împărțire teritorial – administrativă: regiuni, raioane, orașe și comune. Municipiul București a fost structurat în opt raioane și anume: I. V. Stalin, 1 Mai, 23 August, 16 Februarie, Tudor Vladimirescu, Nicolae Bălcescu, V. I. Lenin, Grivița Roșie.

În 1968, cele opt raioane în care era împărțit Bucureștiul redeveneau sectoare, Municipiul București cuprinzând atunci opt sectoare, 12 comune suburbane și 23 de sate. Apoi, în 1979, cele 8 sectoare ale Capitalei s-au redus la 6, cele care există și în prezent.

Din 1938 până după Revoluția Română din 1989 nu au fost alegeri libere în România, primele alegeri locale libere având loc după mai bine de jumătate de secol, în februarie 1992, în zilele de 9 (primul tur de scrutin) și 23 februarie (al doilea tur de scrutin). Alegerile s-au desfășurat în baza Legii nr. 70 privind alegerile locale, promulgată de Parlamentul României la 26 noiembrie 1991 și publicată în Monitorul Oficial nr. 239 din 28 noiembrie 1991.

Sectorul 1

Sectorul 2

Sectorul 3

Sectorul 4

Sectorul 5

Sectorul 6

Note

Vezi și
 Lista primarilor Bucureștiului
 Lista prefecților Bucureștiului

București
Primari
Lista

Lista primarilor sectoarelor bucureștene aleși după 1989


Le 814 Naval Air Squadron ou 814 NAS, surnommé les Flying Tigers, est un escadron de la Royal Navy Fleet Air Arm. Il est actuellement équipé de l'hélicoptère de guerre anti-sous-marine HM2 Merlin et est basé à la Royal Naval Air Station Culdrose (RNAS Culdrose) en Cornouailles. L'escadron a été formé en décembre 1938 et a été dissout et reformé plusieurs fois.

Mission
En plus de son rôle de lutte anti-sous-marine, l'escadron a des capacités dans les opérations de lutte contre la piraterie, la livraison de l'aide humanitaire, l'évacuation sanitaire, le transport de fret sous-suspendu de transport moyen (jusqu'à 3,8 tonnes), la recherche et sauvetage, la lutte contre la drogue et les opérations de patrouille maritime et de sécurité. L'hélicoptère peut être armé de torpilles BAE Systems Sting Ray, de grenade anti-sous-marine Mark 11 et d'une mitrailleuse Browning M2.

L'escadron compte plus de 200 personnes qui lui sont affectées et est le plus grand escadron de la Merlin Fleet Air Arm jamais créé.

Histoire

Origine

Le 814 Naval Air Squadron a été créé en décembre 1938 en tant qu'escadron de bombardier-torpilleur de reconnaissance équipé de six Fairey Swordfish Mk I.

Initialement embarqué sur le porte-avions  en janvier 1939, il est transféré sur le  au début de la Seconde Guerre mondiale. Celui-ci a mis le cap sur l'Afrique de l'Ouest où l'escadron a aidé à rechercher le croiseur allemand Admiral Graf Spee. Il a également participé à la bataille de Dakar, endommageant le cuirassé du Régime de Vichy Richelieu le 8 juillet 1940.[4] De violents tirs antiaériens ont signifié que l'escadron n'a réussi qu'un seul coup, mais le cuirassé a été hors de combat pendant plus d'un an en conséquence. Pour sa participation à la bataille de l'Atlantique en 1940, l'escadron a reçu son seul honneur de bataille.

Océan Indien  et Extrême-Orient

Le HMS Hermes et l'escadron se sont rendus dans l'océan Indien en décembre 1940 pour fournir un soutien aux forces terrestres de la Somalie britannique en Afrique de l'Est, au cours de laquelle cinq navires marchands ennemis ont été capturés. En mai 1941, l'escadron a fourni un soutien à la Royal Air Force (RAF) en Irak et a ensuite assuré la protection des convois dans l'océan Indien. En avril 1942, alors que l'escadron était à terre, le HMS Hermes fut coulé par des avions japonais au large de Ceylan alors qu'il transitait entre Trincomalee et les Maldives. Le 814 NAS a ensuite été dissout en décembre 1942 à Ceylan.

L'escadron s'est reformé au  dans le Cheshire en juillet 1944, désormais équipé du Fairey Barracuda Mk II, un bombardier-torpilleur en piqué. Il s'est embarqué sur le  en mars 1945 et s'est dirigé vers l'Extrême-Orient pour des patrouilles, bien qu'il n'ait vu aucune action pour le reste de la guerre.

Guerre froide

Dans les années d'après-guerre, l'escadron était équipé du Fairey Firefly , du Grumman TBF Avenger et du Fairey Gannet dans le rôle de guerre anti-sous-marin à bord du HMS Vengeance (R71) , recevant le  pour son haut niveau d'efficacité opérationnelle en 1951.

En 1960, l'escadron a continué dans le rôle e lutte anti-sous-marine et a été équipé de son premier hélicoptère, le Westland Whirlwind HAS.7, remplacé plus tard par le Westland Wessex HAS.1. Le Wessex HAS.3 a été introduit en 1967, fournissant à l'escadron son premier hélicoptère équipé d'un radar. Pendant ce temps, l'escadron est embarqué sur le  et le  pour patrouiller à l'est de Suez. En 1968, il reçoit de nouveau reçu le Boyd Trophy, à cette occasion pour avoir atteint un haut niveau d'efficacité opérationnelle en mer avec le Wessex HAS.3. L'escadron a été désarmé pour la deuxième fois en juillet 1970.

Sea King
L'escadron s'est reformé au RNAS Prestwick (HMS Gannet) dans l'Aryshire en mars 1973, équipé de quatre hélicoptères Westland Sea King HAS.1. Il a entrepris des missions avec le  et le , aidant à l'évacuation des citoyens britanniques lors de l'invasion turque de Chypre en 1974. Le Sea King HAS.2 a été introduit en 1977, faisant de l'escadron le premier de la Royal Navy à exploiter un hélicoptère avec un équipement de sonar passif. Le 814 NAS a déménagé de Prestwick à la Royal Naval Air Station Culdrose le  et y est resté depuis. À la fin de 1976, l'effectif de l'unité était passé à neuf hélicoptères.

L'escadron est devenu membre à part entière de l'Association des Tigres de l'OTAN en 1979, une organisation ayant pour but de promouvoir la solidarité entre les forces aériennes de l'OTAN.
Au moment de la guerre des Malouines en avril 1982, le Sea King HAS.5 amélioré était entré en service dans l'escadron et en août 1982, il embarqua sur le  pour les patrouilles de l'Atlantique Sud. Le 814 NAS s'est rééquipé en 1990 du Sea King HAS.6 opérant à partir du porte-avions  pendant la guerre du Golfe en 1991 et plus tard pendant la Guerre de Bosnie-Herzégovine et la Guerre du Kosovo. En décembre 2000, l'unité a été mise hors service pour la troisième fois.

L'escadron a été reformé en octobre 2001 au RNAS Culdrose, désormais équipé de l'AgustaWestland Merlin HM1, remplaçant le Sea King de guerre anti-sous-marine de la Fleet Air Arm. Il est conçu pour être déployé à bord de navires ou à opérer à partir du rivage dans une variété de rôles maritimes.

Les Merlin de l'escadron ont vu le service opérationnel à bord du HMS Illustrious , pendant la guerre d'Irak (opération Telic) et dans la région plus large du golfe Persique. En mai 2012, il a de nouveau participé à l'Exercice Joint Warrior au large des côtes écossaises avec le HMS Illustrious.

Les Jeux olympiques d'été de 2012 à Londres ont vu l'escadron se déployer sur le RNAS Yeovilton dans le Somerset pour effectuer des opérations de sécurité maritime. Le transporteur amphibie  agissait comme unité de commandement de la police pour la régate de Voile aux Jeux olympiques d'été de 2012 qui se déroulait dans la baie de Weymouth. Le 814 NAS a participé à l'exercice Dynamic Manta 16 en Méditerranée. Basée à la base aérienne de Sigonella en Sicile, l'unité a travaillé aux côtés de huit autres pays de l'OTAN lors du grand exercice de guerre anti-sous-marine. L'escadron est revenu pour l'exercice 2017, lorsqu'il était à nouveau basé à Sigonella et l'exercice 2018, lorsqu'il était basé à la Station aéronavale de Fontanarossa, également en Sicile.

Les aéronefs et le personnel du 829 Naval Air Squadron, également basé au RNAS Culdrose, ont fusionné avec le 814 Naval Air Squadron en mars 2018, créant ainsi le plus grand escadron de la Merlin Fleet Air Arm.

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Fleet Air Arm
 Histoire de la Royal Navy

Unité ou formation militaire créée en 1938
Escadron aéronaval de la Royal Navy

814 Naval Air Squadron