The Open Canada Cup was an annual knock-out cup competition in Canadian Soccer. The competition was first held during the 1998 season as the CPSL League Cup. It was organized by the Canadian Soccer League (formerly the Canadian Professional Soccer League) originally as a League Cup for CSL member clubs. After operating the competition for several seasons as an exclusive tournament the league's ownership decided in 2003 to grant accessibility to all Canadian professional and amateur clubs. The decision was influenced by the lack of initiative by the Canadian Soccer Association in providing a potential candidate for the CONCACAF Champions' Cup.

Further reforms consisted of title sponsorship with the Government of Canada and the inclusion of a financial reward for the overall champion.  Subsequently, the tournament managed to attract several notable amateurs, and professional clubs with credentials from the USL First Division, Canadian National Challenge Cup, Ligue de Soccer Elite Quebec, and the Ontario Cup. In 2007, the competition reached its zenith as it expanded westward to include clubs from British Columbia with the inclusion of the champion of the British Columbia Provincial Soccer Championship. In 2008, the prize money was increased, but after the creation of the Canadian Championship, the competition was disbanded. Since the establishment of the Canadian Championship, CSL teams have not participated in the tournament which determines the Canadian entry into the CONCACAF Champions League.

Throughout the history of the tournament Canadian Soccer League teams have dominated the competition except for Ottawa St. Anthony Italia in the 2006 season. Toronto Olympians were the most successful club with 3 titles. David Gee is the most successful head coach in the history of the competition, having won three titles as head coach of Toronto Olympians.

Competition format
Originally the format of the competition was organized into a group stage with the two top teams advancing to the semifinals, and a final match to decide the champion in September. The arrangement of teams for the group stages was determined by the geographical locations of the clubs to accommodate the travel distances. In 2002, the format was revised with the introduction of a qualifying round with a home and away two-game series followed by a quarterfinal, semifinal, and championship final round. While the hosting club was granted a wildcard privilege. When the tournament transitioned into an open cup competition the first round consisted of amateur league clubs. CSL and later USL clubs entered play into the second round.

When the competition expanded westward British Columbia teams held separate qualifying matches through the British Columbia Provincial Soccer Championship. where the champion received a bye into the semifinals. Traditionally the schedule of the tournament revolved around the summer holiday long weekends. The opening round was played around Victoria Day the second round during Canada Day, and the quarterfinals on the Civic Holiday weekend. While the tournament would conclude during the Labour Day long weekend. The matches were generally decided on a one-legged tie that lasted 90 minutes plus any additional stoppage time. Drawn matches went directly to extra time, and if necessary to a penalty shootout.

History
Historically attempts at organizing a national open cup competition between professional and amateur clubs in Canadian soccer was a concept largely ignored by the national and provincial associations. One such exception is the Challenge Trophy, which continuously operates at a national level but solely for amateur clubs. A tournament was formed by the CSL's predecessor league the National Soccer League (NSL) in the 1986 season known as the NSL Canada Cup which crowned a national league cup champion with the Pacific Rim Soccer League of British Columbia, and the Quebec National Soccer League as participants. The NSL also promoted the NSL Canadian Championship to provide a national champion and a Canadian representative to the CONCACAF Champions' Cup. Proposals were suggested in 1996 by the USL A-League by presenting a trophy to its Canadian franchises to establish a Canadian open cup competition, but the idea failed to materialize.

In 1998, the Canadian National Soccer League and the Ontario Soccer Association collaborated to form the Canadian Professional Soccer League (CPSL) an attempt to form a national league. Initially, the CPSL ran a league cup known as the CPSL League Cup but was restricted to member clubs. Shortly after the tournament attracted sponsorship deals from Primus Canada, and in 2001 received a title sponsor from Oz Optics Ltd. In the initial years, the league cup was dominated by the Toronto Olympians, which later was assumed by the heavily invested Ottawa Wizards.

In 2002, the competition received financial aid from the Canadian government in the form of a federal grant with intentions to promote the tournament across the country. As a result, the league began to take the initiative of providing a potential candidate for the CONCACAF Champions' Cup as the Canadian Soccer Association and other provincial governing bodies neglected in organizing an open cup tournament. The previous time a Canadian club competed in the Champions' Cup was in the 1976 CONCACAF Champions' Cup represented by Toronto Italia of the National Soccer League. In 2003, the CPSL opened their league cup to all Canadian professional and amateur clubs with the intent of providing the potential Canadian candidate to the continental tournament. The competition was renamed the Open Canada Cup with the government of Canada as the initial title sponsor, and the inclusion of a $10,000 reward for the champion.

As the restrictions on eligibility were lifted for the 2003 Open Canada Cup the tournament managed to entice clubs from the Ontario Soccer League, Ottawa Carleton Soccer League, Western Ontario Soccer League, and the Ligue de Soccer Elite Quebec to participate. The competition was won by London City in a penalty shootout against the Metro Lions played at Cove Road Stadium, London, Ontario. Despite the CPSL's successful attempt at organizing an open cup tournament, the competition was not without controversy. The controversy stemmed from a dispute involving Ottawa Wizards with the CPSL's board of directors over the hosting rights for the finals. After failing to confirm their participation in the later rounds of the tournament the league removed Ottawa from the competition, and in return, Ottawa threatened to obtain an injunction. The dispute eventually reached the Superior Court of Justice which ruled in favor of the CPSL decision and allowed the tournament to proceed without the participation of Ottawa.

The tournament continued to expand, and in 2004 attracted a record amount of 24 participants throughout Ontario. It would grow to include clubs with Challenge Cup, and Ontario Cup honors. Meanwhile, the on-field performance was dominated by the Windsor Border Stars with consecutive championships from 2004 to 2005. In 2006, the competition reached a new milestone as it managed to draw the attention of the Toronto Lynx of the USL First Division, the country's top-tier league. The 2006 edition made headlines as Ottawa St. Anthony Italia became the first amateur club to claim the championship after defeating the Toronto Lynx in the finals. The tournament reached its apex in 2007 as it broaden to include professional and amateur teams from British Columbia, Ontario, and Quebec. Trois-Rivières Attak became the first Quebec champion in 2007 after defeating Columbus Clan F.C.

In 2008, the CSL increased the prize money to $25,000 with the top amateur club receiving $10,000, but shortly after the creation of the Canadian Championship the competition was disbanded.

Finals

Performance by Club

References

Canada
Soccer cup competitions in Canada
Canadian Soccer League (1998–present)
1998 establishments in Canada
2007 disestablishments in Canada
Recurring sporting events established in 1998
Recurring sporting events disestablished in 2007

Open Canada Cup


برج الحوت الجنوبي ؛ وتدعى باللاتينية: Piscis Austrinus.

هي من كوكبات النصف الجنوبي للكرة الأرضية.ويتوضّح رؤيته بدءً من شهر تموز وحتى شهر أيلول.

من نجوم برج الحوت الجنوبي: ألفا الحوت الجنوبي ( نجم فم الحوت).

المصادر الخارجية
 موقع الكون

مراجع

الكوكبات الجنوبية
الكوكبات المدرجة من قبل بطليموس
كوكبات
كوكبة الحوت الجنوبي

الحوت الجنوبي (كوكبة)


Etapa a treia a calificărilor confederației OFC pentru Campionatul Mondial de Fotbal 2018 au început pe 7 noiembrie 2016.

Format
Un total de șase echipe au avansat din Cupa Oceaniei pe Națiuni 2016 și au fost trase la sorți în două grupe a câte  trei echipe. Câștigătoarea fiecărui grupe se va califica în marea finală, în care se va afla calificata din play-off-ul intre-confederații.

Echipe calificate

Faza grupelor

Grupa A

Grupa B

Finala
Câștigătorul va avansa în play-off-ul intre-confederații. Meciurile vor avea loc pe 1 septembrie 2017-turul și 5 septembrie 2017-returul.
<onlyinclude>
Echipe calificate

Notă: Ordinea meciurilor va fi decisă
|}

Marcatori
 A fost marcate 41 goluri în 14 meciuri.

4 goluri
 Chris Wood

3 goluri
 Marco Rojas
 Ryan Thomas
 Henry Fa'arodo

2 goluri

 Mone Wawowe
 Patrick Aisa
 Raymond Gunemba
 Micah Lea'alafa
 Sylvain Graglia
 Tauhiti Keck

1 gol

 Roy Krishna
 Epeli Saukuru
 Saula Waqa
 Emile Ounei
 Richard Sele
 Kosta Barbarouses
 Myer Bevan
 Michael McGlinchey
 Nigel Dabinyaba
 Michael Foster
 Jerry Donga
 Atkin Kaua
 Emmanuel Poila
 Benjamin Totori
 Teaonui Tehau

1 autogol
 Haddis Gagame (Jucând contra Noii Zeelande)

Note

Referințe

Lincuri externe

Qualifiers – Oceania: Round 3 , FIFA.com
2018 WCQ Stage 3, oceaniafootball.com

Campionatul Mondial de Fotbal 2018

Calificările pentru Campionatul Mondial de Fotbal 2018 (OFC)


Alice este un personaj fictiv și protagonist al romanului pentru copii Alice în Țara Minunilor (1865) al lui Lewis Carroll și al continuării acestuia, Alice în Țara Oglinzilor (1871). O fetiță de la mijlocul epocii victoriene, Alice este atrasă fără voia ei într-o aventură subterană, după ce a căzut accidental printr-o gaură de iepure în Țara Minunilor; în continuarea romanului, ea pășește printr-o oglindă într-o lume alternativă.

Personajul își are originea în poveștile spuse de Carroll pentru a le distra pe surorile Liddell în timp ce vâslea canotaj pe râul Isis cu prietenul lui, Robinson Duckworth, și în plimbările ulterioare cu barca. Deși ea își împarte numele cu Alice Liddell, cercetătorii literari nu s-au pus de acord în ceea ce privește asemănările ei cu Alice Liddell. Caracterizată de Carroll ca "iubitoare și blândă", "politicoasă față de toți", "de încredere" și "foarte curioasă", Alice a fost considerată în mod diferit ca fiind inteligentă, cu bune maniere și sceptică față de autorități, deși unii comentatori au găsit mai multe aspecte negative în personalitatea ei. Aspectul ei s-a schimbat din Alice's Adventures Under Ground, primul proiect al cărții Alice în Țara Minunilor, ca urmare a ilustrațiilor realizate de caricaturistul politic John Tenniel în cele două cărți cu Alice.

Alice a fost considerată a fi un simbol cultural. Ea a fost descrisă ca o abatere față de obișnuitul copil protagonist al secolului al XIX-lea, iar succesul celor două cărți despre Alice au inspirat numeroase continuări, parodii și imitații, având protagoniști cu un temperament similar cu cel al lui  Alice. Ea a fost interpretată în diverse abordări critice și a apărut în numeroase adaptări artistice, inclusiv influentul film al lui Walt Disney (1951). Fascinația ei continuă a fost atribuită capacității ei de a se reimagina permanent.

Personajul

Alice este un personaj copil care trăiește la mijlocul epocii Victoriene. În cartea Alice în Țara Minunilor (1865), a cărei acțiune are loc pe 4 mai, se personajul este presupus că are vârsta de șapte ani; Alice spune că are vârsta de șapte ani și jumătate în continuare, care are loc pe 4 noiembrie. În textul celor două cărți cu Alice, autorul Lewis Carroll a făcut adesea remarci cu privire la aspectul fizic al protagonistei sale. Detalii privind viața ei ficțională pot fi descoperite din textul celor două cărți. Acasă, ea are o soră mai mare, o pisică de companie pe nume Dina, o dădacă în vârstă și o guvernantă, care îi ține lecții începând de la nouă dimineața. În plus, ea afirmă la un moment dat că a urmat cursurile unei școli de zi. Alice a fost caracterizată diferit ca aparținând clasei superioare, clasei de mijloc sau unei părți a burgheziei.

Atunci când a scris despre personalitatea ei în "Alice on the Stage" (aprilie 1887), Carroll a descris-o ca "iubitoare și blândă", "politicoasă față de toți", "de încredere" și "extrem de curioasă și cu bucuria nerăbdătoare față de Viață, care vine numai în orele fericite ale copilăriei, atunci când totul este nou și drept și atunci când Păcatul și Durerea sunt doar nume - cuvinte goale care nu înseamnă nimic!" Criticii o caracterizează ca "inocentă", "plină de imaginație", introspectivă, , în general cu bune maniere, critică față de autorități și inteligentă. Alții văd trăsături mai puțin pozitive în personalitatea lui Alice, scriind că ea manifestă frecvent răutate în conversațiile ei cu animalele din Țara Minunilor, se comportă violent cu personajul Bill Șopârla, lovindu-l cu piciorul, și reflectă o educație socială defectuoasă prin lipsa ei de sensibilitate și răspunsurile nepoliticoase. Potrivit lui Donald Rackin, "În ciuda prejudecăților ei cu privire la clasa socială și la timp, a lacrimilor ei abjecte, speriate și copilărești, a pedanteriei și ignoranței ei autosuficiente, a ipocriziei ei uneori flagrante, a neputinței și confuziei ei generale și a disponibilității ei, mai degrabă lașe, de a abandona lupta la sfârșitul celor două aventuri—[....] mulți cititori continuă să o considere pe Alice ca o întruchipare mitică a controlului, perseverenței, curajului și bunului simț matur".

Măsura în care personajul Alice poate fi identificat cu Alice Liddell este controversat. Unii critici identifică personajul cu Liddell sau scriu că el a inspirat personajul. Alții susțin că Lewis Carroll ar fi afirmat că protagonistul său și Alice Liddell sunt diferite. Potrivit lui Carroll, personajul său nu s-a inspirat după niciun copil real, ci era în întregime fictiv.

Dezvoltarea personajului

Alice a apărut pentru prima dată în primul proiect al Alice's Adventures in Wonderland realizat de Carroll, Alice's Adventures Under Ground. Under Ground își avea originea în poveștile spuse surorilor Liddell în timpul după-amiezei zilei de 4 iulie 1862 în timp ce se plimba cu barca pe râul Isis cu prietenul lui, Robinson Duckworth, și în excursiile ulterioare cu barca. La cererea fetiței Alice Liddell, în vârstă de zece ani, Carroll a scris povestea Alice's Adventures Under Ground, pe care a finalizat-o în februarie 1864. Under Ground conține treizeci și șapte de ilustrații, iar Alice este reprezentată în douăzeci și șapte dintre ele. Deoarece desenele lui Alice conțin o mică asemănare fizică cu Alice Liddell, al cărei prenume îl poartă, s-a sugerat că sora mai mică a lui Alice, Edith, ar fi fost modelul lui. El o portretizează pe proragonistă ca purtând o tunică, în contrast cu rochiile pe care le-ar fi purtat surorile Liddell. Ilustrațiile sale au fost influențate de picturile artiștilor prerafaeliți Dante Gabriel Rossetti și Arthur Hughes, la a cărui pictură Girl with the Liliacs (1863) a făcut aluzie într-un desen din Under Ground. El i-a dat manuscrisul poveștii Alice's Adventures Under Ground lui Alice Liddell în noiembrie 1864.

John Tenniel a ilustrat Alice în Țara Minunilor (1865), pentru o sumă de 138 £, ceea ce reprezenta aproximativ un sfert din cât a câștigat Carroll în acel an. Tenniel era deja un ilustrator de succes, bine-cunoscut care lucra pentru revista satirică Punch, când Carroll l-a angajat ca ilustrator în aprilie 1864. În contrast, Carroll nu avea nici o faimă literară în acea vreme. Tenniel și-a inspirat probabil majoritatea ilustrațiilor din cele din Under Ground și Carroll i-a supravegheat atent creația; printre sugestiile sale a fost că Alice trebuia să aibă părul lung și deschis la culoare. Hainele lui Alice sunt tipice pentru o fată aparținând clasei de mijloc de la mijlocul epocii victoriene. Șorțulețul ei, un detaliu creat de Tenniel și acum asociat cu personajul, "sugerează o anumită pregătire pentru acțiune și lipsă de ceremonie". Reprezentarea lui Alice de către Tenniel își are originea într-un personaj asemănător din punct de vedere fizic, care a apărut în cel puțin opt desene în Punch, într-o perioadă de patru ani, care a început în 1860. Într-un desen din 1860, acest personaj a purtat haine asociate acum cu Alice: "fustă lungă, ciorapi de culoare pală, pantofi cu talpă plată și o bentiță peste părul ei desfăcut". În desene, personajul a apărut ca un arhetip de fată plăcută din clasele de mijloc; ea a fost descrisă ca fiind asemănătoare cu Alice: "o pacifistă și neintervenționistă, răbdătoare și politicoasă, care răspundea ușor la agresiunea celorlalți".

Suma cerută de Tenniel pentru ilustrarea continuării Alice în Țara Oglinzilor (1871) a crescut la 290 £, pe care Carroll i-a plătit din nou din propriul buzunar. Tenniel a schimbat ușor vestimentația lui Alice în continuare, făcând-o să poarte ciorapi cu dungi orizontale în loc de ciorapi simpli și să aibă un șorțuleț mai frumos ornat. Inițial, Alice purtat o "fustă cu buline susținută de crinolină" ca regină similară cu cea a Reginei Albe și a Reginei Roșii; modelul a fost respins de Carroll. Îmbrăcămintea ei ca regină și în vagonul de tren este o rochie în stil polonaise cu o turnură, care era la modă la momentul respectiv. Îmbrăcămintea purtată de personajele din "Prima mea predică" (1863) a pictorului prerafaelit John Millais și din "Tovarăși de drum" (1862) a pictorului victorian Augustus Leopold Egg au anumite elemente în comun cu îmbrăcămintea lui Alice din vagonul de tren. Carroll și-a exprimat nemulțumirea față de refuzul lui Tenniel de a utiliza un model pentru ilustrațiile lui Alice, scriind că acest lucru a făcut ca picioarele și capul ei să fie disproporționate.

În februarie 1881, Carroll și-a contactat editorul cu privire la posibilitatea creării The Nursery "Alice", o ediție simplificată a cărții Alice în Țara Minunilor, cu ilustrații lărgite și colorate. Tenniel a colorat douăzeci de ilustrații din Alice în Țara Minunilor, în plus față de revizuirea unor aspecte ale acestora; Alice este reprezentată ca blondă, iar rochia ei este galbenă, cu ciorapi albaștri. Rochia ei a devenit cutată cu o fundă la spate și ea purta o fundă în păr. Edmund Evans a tipărit ilustrațiile în culori prin cromoxilografie, un proces ce folosea blocuri de lemn pentru a produce imprimate color.

Apariții
Petrecute vara, aventurile din Alice în Țara Minunilor încep cu Alice aflată pe malul apei, împreună cu sora ei mai mare. Ea cade printr-o gaură de iepure în Țara Minunilor, după ce l-a urmărit pe Iepurele Alb. După ce întâlnește mai multe personaje și își schimbă dimensiunea de mai multe ori, ea se află în cele din urmă ca martor la procesul Valetului de Cupă. Regele și Regina de Cupă îi poruncesc să părăsească sala de judecată, dar Alice se ceartă cu ei, susținând în cele din urmă că personajele nu sunt decât un pachet de cărți de joc. În timp ce personajele se adună în jurul ei, Alice se trezește pe malul râului și își dă seama că totul a fost doar un vis.

Petrecute toamna, aventurile din Alice în Țara Oglinzilor încep cu Alice aflată în casă, jucându-se cu puii pisicii ei, Dina. Printr-o oglindă, ea călătorește în lumea alternativă aflată în spatele oglinzii, în care piesele de șah sunt însuflețite. Întâlnește diferite personaje, apoi devine în cele din urmă regină și participă la serbarea de încoronare a ei, deși începe să crească haotic. După c o apucă și o scutură pe Regina Roșie, Alice se trezește înapoi în interiorul casei, ținând în mâini unul dintre pisoi. Romanul se încheie cu speculațiile lui Alice dacă acesta a fost visul ei sau al Regelui Roșu.

Impact cultural

Alice a fost recunoscută ca un simbol cultural. Cărțile cu Alice au continuat să se tipărească, iar prima carte este disponibilă într-o sută de limbi. Alice în Țara Minunilor a continuat să-și mențină popularitatea, rămânând în topul sondajelor referitoare la cărțile pentru copii. Alice a fost inclusă, potrivit unui sondaj britanic din 2015, în top 20 al personajelor preferate din literatura pentru copii. De asemenea, ea își împrumută numele unui stil de prindere a părului care este reprezentat în ilustrațiile lui Tenniel. Popularitatea continuă a celor două cărți cu Alice a determinat numeroase adaptări, reimaginări, continuări literare și diverse produse comerciale. Influența celor două cărți despre Alice în domeniul literar a început încă de la jumătatea epocii victoriene, cu mai multe romane care au adoptat acest stil, au acționat ca parodii ale problemelor politice contemporane sau au preluat elemente din cărțile cu Alice; ele conțineau unul sau mai mulți protagoniști cu trăsături similare cu cele ale lui Alice ("politicos, articulat și asertiv"), indiferent de sex.

Alice în Țara Minunilor și Alice în Țara Oglinzilor au avut parte de un succes critic și comercial în timpul vieții lui Carroll; mai mult de 150.000 de exemplare din Alice în Țara Minunilor și 100.000 de exemplare din Alice în Țara Oglinzilor au fost tipărite până în 1898. Cititorilor victorieni le-au plăcut, în general, cărțile despre Alice ca un divertisment ușurel, care a omis morala rigidă pe care alte cărți pentru copii au inclus-o frecvent. În analiza primei cărți cu Alice, The Spectator a descris-o pe Alice ca "o fetiță fermecătoare, [...] cu un stil delicios de conversație", în timp ce The Publisher's Circular a lăudat-o ca "un copil simplu și iubitor". Mai mulți comentatori au evidențiat ilustrațiile lui Tenniel adăugate cărții, iar The Literary Churchman a remarcat că reprezentarea lui Alice de către Tenniel a oferit "o fermecătoare ușurare pentru toate aparițiile grotești care o înconjoară". Personajul Alice a fost evidențiat de criticii literari de mai târziu ca fiind anormal sau o abatere de la protagoniștii copii tipici de la mijlocul secolului al XIX-lea. Richard Kelly vede personajul ca o reprezentare de către Carroll a unui protagonist diferit prin transformarea figurii orfanului din epoca victoriană. Potrivit lui Kelly, Alice trebuie să se bazeze pe ea în Țara Minunilor departe de familia ei, dar povestea socială și morală a orfanului este înlocuită cu lupta intelectuală a lui Alice de a-și menține simțul identității împotriva locuitorilor Țării Minunilor. Alison Lurie susține că Alice sfidează concepțiile sexiste de la mijlocul epocii victoriene al fetei idealizate: Alice nu are un temperament în conformitate cu acest ideal și provoacă personajele adulte din Țara Minunilor.

Din anii 1930 și până în anii 1940, cărțile au intrat în atenția criticilor literari psihanalitici. Freudienii credeau că evenimentele din Alice în Țara Minunilor reflectă personalitatea și dorințele autorului, pentru că poveștile pe care s-au bazat au fost spuse în mod spontan. În 1933, Anthony Goldschmidt a introdus "ideea modernă a comportamentului sexual deviant reprimat al lui Carroll", presupunând că Alice a servit ca reprezentare a lui Carroll în roman; este posibil însă ca lucrarea influentă a lui Goldschmidt să fi fost menită a fi o farsă. Oricum, analiza freudiană a fost găsit în cărți simboluri ale "metaforelor freudiene clasice": "o gaură de iepure vaginală și o Alice falică, o baltă amniotică de lacrimi, figura mamei isterice și a tatălui impotent, amenințări cu decapitarea [castrarea], schimbări de identități".

Descris ca fiind "singurul mare rival al lui Tenniel", Walt Disney a creat o reprezentare influentă a lui Alice în adaptarea cinematografică din 1951, care a ajutat la remodelarea imaginii lui Alice din cultura pop. Deși Alice a fost anterior descrisă ca o blondă într-o rochie albastră într-o ediție americană neautorizată a celor două cărți despre Alice publicate de Thomas Crowell (1893), posibil pentru prima dată, reprezentarea lui Disney a fost cea mai influentă în întărirea imaginii populare a lui Alice. Versiunea lui Alice realizată de Disney își are baza vizuală în desenele lui Mary Blair și în ilustrațiile lui Tenniel. Deși filmul nu a avut succes la timpul prezentării sale originale, el a devenit popular mai târziuîn rândul studenților de colegiu, care au interpretat filmul ca o poveste creată prin utilizarea drogurilor. În 1974, Alice în Țara Minunilor a fost relansat în Statele Unite ale Americii, cu reclame care s-au bazat pe această asociere. Asocierea poveștii cu utilizarea drogurilor persistă ca o interpretare "neoficială", în ciuda statutului filmului de divertisment de familie.

În secolul al XXI-lea, atracția continuă exercitată de Alice a fost atribuită capacității ei de a fi reimaginată în mod continuu. În Men in Wonderland, Catherine Robson scrie că "în toate formele asociate ale ei — în lumea subterană și prin oglindă, textuale și vizuale, desenate și fotografiate, ca bruneta lui Carroll sau blonda lui Tenniel sau domnișoara lui Disney, ca reala Alice Liddell [...] Alice este simbolul cultural final, disponibil pentru orice și fiecare formă de manipulare, și la fel de omniprezent azi ca în epoca primei sale apariții". Robert Douglass-Milteer statutul cultural al lui Alice cu "ceva mai mult ca un mit modern", sugerând că însușirea ei de a acționa ca o pânză goală pentru "speranțele și temerile abstracte" permite atribuirea mai multor "înțelesuri" personajului. Zoe Jacques și Eugene Giddens sugerează că personajul ocupă un statut în cultura pop în care "Alice într-o rochie albastră este la fel de omniprezentă precum Hamlet ținând în mână un craniu", ceea ce creează "situația ciudată în care publicul o "cunoaște" pe Alice, fără să fi citit nici Alice în Țara Minunilor, nici Alice în Țara Oglinzilor." Ei susțin că acest lucru permite o libertate de creație în adaptările ulterioare, în care fidelitatea față de texte poate fi trecută cu vederea.

În Japonia, Alice are o influență semnificativă asupra culturii pop. Operele de artă ale lui Tenniel și adaptarea cinematografică realizată de Disney au fost considerate ca factori ce au favorizat receptarea pozitivă continuă a celor două romane. În cultura tinerilor din Japonia, ea a fost adoptată ca "o figură rebelă în același mod cu cel al personajelor hippie din cultura britanică și americană din anii 1960". Ea a fost, de asemenea, o sursă de inspirație pentru moda japoneză, în special pentru moda Lolita. Popularitatea ei a fost atribuită ideii că ea se potrivește cu idealul shōjo, un mod japonez de înțelegere a adolescenței, care este "dulce și nevinovată în exterior și considerabil de autonomă în interior".

Alți ilustratori

Cele două cărți despre Alice sunt frecvent reilustrate. La expirarea dreptului de autor asupra cărții Alice în Țara Minunilor în 1907 au apărut alte opt ediții ilustrate, inclusiv una realizată într-un stil Art Nouveau de Arthur Rackham. Printre ilustratorii celorlalte ediții publicate în 1907 se numără Charles Robinson, Alice Ross, W.H. Walker, Thomas Maybank și Millicent Sowerby. Alți ilustratori notabile sunt Blanche McManus (1896); Peter Newell (1901), care a folosit desenul monocrom; Mabel Lucie Atwell (1910); Harry Flater (1926); și Willy Pogany (1929), care a reprezentat povestea într-un stil Art Deco.

Ilustratorii notabili ai poveștii începând din anii 1930 sunt Edgar Thurstan (1931), cu aluziile sale vizuale la crahul de pe Wall Street din 1929; D.R. Sexton (1933) și J. Morton Sale (1933), ambii reprezentând o Alice mai mare; Mervyn Peake (1954); Ralph Steadman (1967), pentru care a primit premiul memorial Francis Williams în 1972; Salvador Dali (1969), care a imaginat povestea într-un stil suprarealist; și Peter Blake cu desene în acuarelă (1970). Prin 1972, erau nouăzeci de ilustratori ai cărții Alice în Țara Minunilor și douăzeci și unu ai cărții Alice în Țara Oglinzilor. Printre ilustratorii notabili ai lui Alice din anii 1980, 1990 și începutul anilor 2000 sunt Barry Moser (1982); Greg Hildebrandt (1990); David Frankland (1996); Lisbeth Zwerger (1999), care a folosit acuarele în adaptarea ei grafică; Helen Oxenbury (1999), care a câștigat două premii, premiul Kurt Maschler în 1999 și medalia Kate Greenaway în anul 2000, pentru creația ei; și DeLoss McGraw (2001), cu ilustrații abstracte.

Note

Citări

Bibliografie

Legături externe

Britanici fictivi
Englezi fictivi
Alice în Țara Minunilor

Alice (Alice în Țara Minunilor)


The Szkarpawa (, ) is a distributary river in the Vistula delta of northern Poland. It branches off the Vistula near Drewnica and flows eastward to the Vistula Lagoon at Osłonka. In the past it was known as Wisła Elbląska (English translation: Elbląg Vistula)

0Szkarpawa
Rivers of Poland
Rivers of Pomeranian Voivodeship

Szkarpawa


نادي شباب أطلس خنيفرة هو ناد كرة قدم مغربي للرجال. تأسس النادي سنة 1943 على يد معمرين فرنسيين كانوا يقيمون في المدينة أثناء عهد الحماية. النادي المعروف اختصارا C.A.K هو نادٍ رياضي من مدينة خنيفرة وممارس بالقسم الأول - الدوري المغربي الاحترافي. كان يحمل اسم الاتحاد الزياني لكرة القدم قبل أن يغيره إلى شباب أطلس خنيفرة سنة 1945 اعتزازا بجبال الأطلس التي تتواجد بها مدينة خنيفرة. يخوض الفريق مبارياته داخل الميدان في الملعب البلدي بخنيفرة الذي تم افتتاحه سنة 1942 أي سنة قبل إنشاء النادي .

ويعد الفريق من اقدم النوادي المغربية .

وصلات خارجية
  موقع البطولة كوم المختص بأخبار الدوري المغربي.
  موقع جريدة المنتخب المغربية المتخصصة في أخبار الرياضة المغربية
  الموقع الرسمي للقناة الرياضية المغربية

أندية رياضية في المغرب
أندية كرة قدم أسست في 1943
أندية كرة قدم في المغرب
تأسيسات سنة 1943 في المغرب
جهة بني ملال خنيفرة

نادي شباب أطلس خنيفرة


كلاوس بوخه Klaus Poche (ولد في 18 نوفمبر 1927 في هاله – ومات في 9 يناير 2007 في كولونيا) هو أديب وسيناريست ورسام كتب ألماني.

حياته

كان أبوه موظفا، وقد التحق بالمدرسة الشعبية والثانوية في هاله. واشترك كجندي في الجيش الألماني في الحرب العالمية الثانية ووقع في الأسر لدى القوات الألمانية في عام 1945. وبعد إطلاقه عمل في عدة مهن فعمل ممرضا ومصمم ديكور وسائق شاحنة ومعلم رسم. ثم عمل محررا بين عامي 1950 و 1954 في صحيفتي Nachtexpress و BZ am Abend البرلينيتين. تفرغ للكتابة الحرة في برلين الشرقية في ابتداء من عام 1954.

كتب كلاوس بوخ القصص القصيرة والتحقيقات الصحفية والروايات، وكان بجانب ذلك رساما للكتب. ومنذ الستينات ازداد عمل بوخه في كتابة السنياريو في السينما والتلفزيون ويحتل مساحة واسعة ضمن إنتاجه، حيث يركز على وصف الحياة اليومية وصراعاتها. وبتناوله لتلك الموضوعات فقد وضع نفسه في خلاف مع السياسة الثقافية في ألمانيا الشرقية، وازدادت تلك الهوة اتساعا في عام 1976 حين وقع مع كتاب آخرين على وثيقة احتجاج ضد نزع الجنسية من فولف بيرمان.

وفي عام 1978 انصب النقد على تمثيلية «المجتمع المغلق» Geschlossene Gesellschaft، والتي عهد إلى بوخه كتابة السيناريو لها. وفيها يتناول مشاكل إحدى الزيجات. ولم يجد بوخه ناشرا في ألمانيا الشرقية لروايته التي تحمل ملامح من سيرته الذاتية «ضيق في التنفس» Atemnot، وفيها يتناول موضوع الرقابة في ألمانيا الشرقية. واستطاع الكاتب أن ينشره في الغرب.

وكان بوخه من بين الموقعين على رسالة مفتوحة إلى إريش هونيكر، وفي تلك الرسالة يعبر الكتاب ومن بينهم شتيفان هايم عن مدى قلقهم حيال التوجه الصارم الذي تنتهجه السياسة الثقافية في ألمانيا الشرقية. وتم فصل بوخه في يونيو 1979 من اتحاد الكتاب في ألمانيا الشرقية. وفي تهاية عام 1979 حصل على إذن بالسفر إلى ألمانيا الغربية. وعمل بوخه في السنوات التالية كاتب سيناريو، وأقام في النهاية في بولهايم القريبة من كولونيا.

كان بوخه عضوا في الأكاديمية الألمانية للفنون التشكيلية وفي مركز القلم لجمهورية ألمانا الاتحادية. وقد تزوج من هيلجا بوخه التي كانت تعمل مشرفة فنية في أعمال السينما والتلفزيون.

كتب تحت أسماء مستعارة هي نيكولاس لينرت وجيورج نيكولاس.

من أعماله

 حين يضع ماركيزٌ خططا 1965 (تحت اسم نيكولاس لينرت)
 القطار لايتوقف في حجرة الانتظار 1965
 ضيق في التنفس 1978

روابط خارجية

مراجع

كتاب وكاتبات ألمان
مواليد 1927
مواليد في هاله (سكسونيا-أنهالت)
وفيات 2007
وفيات في كولونيا

كلاوس بوخه


Baron Redesdale, of Redesdale in the County of Northumberland, is a title that has been created twice in the Peerage of the United Kingdom. It was firstly created in 1802 for the lawyer and politician Sir John Mitford (later Freeman-Mitford). The title was created anew in 1902 for the former's cousin Algernon Bertram Mitford.

History

The Mitford family is an aristocratic English family, with origins in medieval Northumberland where they held Mitford Castle. Sir John Mitford was Speaker of the House of Commons between 1801 and 1802 and Lord Chancellor of Ireland between 1802 and 1806. His only son, the second Baron, served as Chairman of Committees in the House of Lords from 1851 to 1886. In 1877, he was created Earl of Redesdale, in the County of Northumberland, in the Peerage of the United Kingdom. Lord Redesdale never married, and on his death in 1886 both titles became extinct. The Earl bequeathed his substantial estates to his first cousin twice removed, the diplomat, politician and writer Sir Algernon Bertram Mitford, the great-grandson of historian William Mitford, who was the elder brother of the first Baron Redesdale.

The Redesdale title was revived when Algernon Freeman-Mitford was raised to the peerage as Baron Redesdale, of Redesdale in the County of Northumberland, on 15 July 1902. He was succeeded by his second but eldest surviving son, David Freeman-Mitford, 2nd Baron Redesdale, who is chiefly remembered as the father of the famous Mitford sisters. He was also a member of the Right Club, founded by Archibald Maule Ramsay. His only son, the Hon. Thomas Freeman-Mitford, was killed in action in Burma in 1945.

Lord Redesdale was therefore succeeded by his younger brother, the third Baron. He was High Sheriff of Oxfordshire in 1935. He died childless in 1962 when the title passed to his younger brother, the fourth Baron. He died in the following year, also childless, and was succeeded by his nephew, the fifth Baron. He was the son of the Hon. Ernest Rupert Bertram Ogilvy Freeman-Mitford, fifth son of the first Baron.

, the title is held by the fifth Baron's son, the sixth Baron, who succeeded in 1991. He is a Liberal Democrat member of the House of Lords, who in 2000 was created a life peer as Baron Mitford, of Redesdale in the County of Northumberland, to enable him to return to the House after the majority of hereditary peers lost their seats under the House of Lords Act 1999; he is the youngest person ever created a life peer.

Barons Redesdale, first creation (1802)
John Freeman-Mitford, 1st Baron Redesdale (1748–1830)
John Thomas Freeman-Mitford, 2nd Baron Redesdale (1805–1886; created Earl of Redesdale in 1877)

Earl of Redesdale (1877)
John Thomas Freeman-Mitford, 1st Earl of Redesdale (1805–1886)

Barons Redesdale, second creation (1902)
Algernon Bertram Freeman-Mitford, 1st Baron Redesdale (1837–1916)
David Bertram Ogilvy Freeman-Mitford, 2nd Baron Redesdale (1878–1958)
Bertram Thomas Carlyle Ogilvy Freeman-Mitford, 3rd Baron Redesdale (1880–1962)
John Power Bertram Ogilvy Freeman-Mitford, 4th Baron Redesdale (1885–1963)
Clement Napier Bertram Freeman-Mitford, 5th Baron Redesdale (1932–1991)
Rupert Bertram Mitford, 6th Baron Redesdale (b. 1967)

The heir apparent is the present holder's eldest son, the Hon. Bertram David Mitford (b. 2000).

Male-line family tree

See also
William Mitford
Mitford sisters

Notes

References

1802 establishments in the United Kingdom
1886 disestablishments in the United Kingdom
1902 establishments in the United Kingdom
Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Mitford family
Noble titles created in 1802
Extinct baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1902
Noble titles created for UK MPs
Peerages created for speakers of the House of Commons

Baron Redesdale


بلدية الكرز أو الكرس (بالإسبانية: Alcaraz) هي بلدية تقع في مقاطعة البسيط التابعة لمنطقة قشتالة والمنجى وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية الكرز 1.608 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

أعلام
 أوليفا سابوكو

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية الكرز

أماكن ذات اسم عربي الأصل في شبه الجزيرة الإيبيرية
أماكن مأهولة في البسيط
بلديات البسيط

الكرز (البسيط)


Bellshill Athletic Football Club is a Scottish football club based in the town of Bellshill, North Lanarkshire. It plays in the .

History
The history of the club can be traced back as far as 1897 when Bellshill Athletic were founded as a Juvenile club who played at Hawthorn Park. After two successful years as a Juvenile club, Athletic transferred to Junior level. The area had three other clubs at this time - Bellshill Thistle, Mossend Celtic and Mossend Brigade. On 6 August 1902 Bellshill merged with another local club, Clydesdale Wanderers, to form Bellshill & Clydesdale United. This new club only lasted for two seasons before folding, meanwhile a new Bellshill Athletic had been set-up in 1903 and this is the club that still exists today. In 1973, a Mossend pub named The Derby Inn became sponsors, after which the club became the first in Britain to have a sponsor displayed on their shirt.

The club's early years had it based at many homes. These included Orbiston Park, Douglas Park and Brigade park. The club's previous ground, Brandon Park, was officially opened in 1903 in a friendly against Blantyre Victoria in the month of August that year. On the club's centenary year, they were then based at a new location, New Brandon Park, in the Hattonrigg area of the town. However, due to legal matters with the owner, the club were forced to abandon the ground and, after a brief stint in Blantyre, were permitted to move temporarily to the local Sir Matt Busby Sports Complex. After this agreement expired, the club entered a groundsharing arrangement with Vale of Clyde at their Fullarton Park ground in Tollcross, Glasgow for the 2011–12 season. In 2015, the club moved back to Bellshill at Rockburn Park, while planning to move  to a new community facility at Bellshill Academy.

The largest crowd seen in the club's history was around about 10,000 people who witnessed a Scottish cup sixth round tie against St Roch's. The game ended in a victory for St Roch's.

Professional footballer Billy Moffatt started his playing career at Belshill Athletic.

Professional footballer Hughie Gallacher also started his playing career at Bellshill Athletic, before becoming the last person to captain Newcastle United to a top division title.

Bellshill have played at Junior level since 1899, with an exception of a short spell (1927–1931) during which they played in the Intermediate League. As Juniors they have played in four different leagues: The Lanarkshire League, The Scottish League, Central League and the present West Region. The club were to suffer relegation from the Stagecoach Super League Premier Division in season 2009–10.

References

External links
 Official club website
 New Facebook Page
 Twitter

Football clubs in Scotland
Football in North Lanarkshire
Scottish Junior Football Association clubs
Association football clubs established in 1897
1897 establishments in Scotland
Bellshill
West of Scotland Football League teams

Bellshill Athletic F.C.


Manfred Georg Rudolf von Brauchitsch (Hamburg, Drugo Njemačko Carstvo, 15. kolovoza 1905. - Schleiz, Njemačka, 5. veljače 2003.) je bio njemački vozač automobilističkih utrka.

Rođen u pruskoj dinastiji vojnih časnika u Hamburgu, Manfred se pridružio vojsci odmah nakon škole. U vrijeme kad je 1928. napustio vojsku, bio je narednik, a njegov stric, Walther von Brauchitsch, kasnije je postao jedan od vodećih nacističkih generala.

Utrkivati se počeo 1929. godine, a do 1932. privlačio je pažnju izvedbama u privatnom sportskom automobilu Mercedes SSKL, kupljenim od novčanih sredstvima jednog od svojih rođaka. Njegov prvi veći uspjeh u utrci bio je na stazi AVUS u blizini Berlina, gdje je pobijedio sunarodnjaka Rudolfa Caracciolu u Alfa Romeu. Uoči utrke Eifelrennen na Nürburgringu, Manfredov bolid Mercedes W25, težio je 751 kg. Pošto je Međunarodna automobilistička organizacija propisala najveću težinu bez guma i goriva od 750 kg, Manfred nije mogao nastupati na utrci. A onda su se on i trkaći menadžer Alfred Neubauer sjetili ostrugati svu boju, pa je dan kasnije bolid osvanuo u srebrnoj boji aluminija. Nakon što je von Brauchitsch slavio na utrci, rodio se nadimak Srebrne strijele.

Od 1935. do 1939. nastupao je u Europskom automobilističkom prvenstvu za Daimler-Benz. U prvoj sezoni osvojio je tri postolja na Velikim nagradama u Francuskoj, Belgiji i Španjolskoj, te sezonu završio na trećem mjestu konačnog poretka vozača. Nakon što 1936. nije imao puno uspjeha, Manfred je 1937. upisao prvu pobjedu na Velikoj nagradi Monaka. Iste sezone ostvario je još dva postolja u Njemačkoj na Nürburgringu i Švicarskoj na Bremgartenu, te osvojio titulu viceprvaka iza Rudolfa Caracciole. Sljedeće 1938. pobjeđuje na Velikoj nagradi Francuske i osvaja još dva postolja na Bremgartenu i Monzi, te još jednom sezonu završava kao viceprvak iza Caracciole. U posljednjoj sezoni 1939., koja je bila prekinuta zbog izbijanja Drugog svjetskog rata, von Brauchitsch je osvojio dva postolja na Velikoj nagradi Belgije i Velikoj nagradi Švicarske, a u trenutku prekida sezone, nalazio se na četvrtom mjestu u poretku vozača.

Tijekom rata služio je kao privatni tajnik generala, u njemačkoj motoriziranoj diviziji i kao savjetnik za tenkove u ministarstvu naoružanja Alberta Speera. Nakon toga nakratko se preselio u Argentinu, prije nego što se vratio u Zapadnu Njemačku, gdje je 1948. postao sportski predsjednik njemačke automobilističke organizacije (Automobilclub von Deutschland). Godine 1955. pobjegao je u Istočnu Njemačku kako bi izbjegao velike porezne dugove, a nakon ujedinjenja Njemačke 1989., prisustvovao je nekim funkcijama Mercedes-Benza, uključujući i dolazak u Veliku Britaniju radi pokretanja novog partnerstva momčadi McLaren i Mercedesa kao dobavljača motora u Formuli 1 1997.

Nakon smrti Hermanna Langa 1987., Manfred von Brauchitsch je ostao posljednji živući vozač predratnih Srebrnih strijela. Preminuo je u Gräfenwarthu, okrugu Schleiza 2003., u dobi od 97 godina.

Izvori

Vanjske poveznice
Manfred von Brauchitsch - Driver Database

Njemački automobilisti

Manfred von Brauchitsch


Conspiracy četvrti je studijski album danskog heavy metal sastava King Diamond i drugi dio povijesti koja je započela na albumu "Them". Diskografska kuća Roadrunner Records objavila ga je 21. kolovoza 1989. Posljednji je album na kojem se pojavio bubnjar Mikkey Dee koji je sastav napustio, ali je album snimilo kao dodatni glazbenik.

Pjesma "Cremation" pojavila se u video gri Brütal Legend.

Popis pjesama

Osoblje

King Diamond
 King Diamond – vokal
 Andy La Rocque – solo-gitara
 Pete Blakk – solo-gitara
 Hal Patino – bas-gitara
Dodatni glazbenici
 Mikkey Dee – bubnjevi
 K.K. Downing – solo-gitara (na pjesmi "Something Weird")

Ostalo osoblje
 Thomas Holm – naslovnica
 Torbjörn Jörgenson – naslovnica
 Alex Solca – fotografije (sastava, groblja)
 Russ Steffens – grafički dizajn (komiks)
 Roberto Falcao – klavijature, produkcija, inženjer zvuka, miks
 Chris Tsangarides – produkcija (gitarove solovima), miks
 Gina Immel – inženjer zvuka (asistent)

Izvori

Albumi Kinga Diamonda
Albumi iz 1989.

Conspiracy (album)


Rijnhaven est une station de la section commune à la ligne D et la ligne E du métro de Rotterdam. Elle est située à proximité du Rijnhaven, dans l'arrondissement de Feijenoord à Rotterdam au Pays-Bas.

Mise en service en 1968, elle est depuis 2009, desservie par les lignes D et E du métro.

Situation sur le réseau

Établie en aérien, la station Rijnhaven, est située sur la section commune à la ligne D et la ligne E du métro de Rotterdam. Entre la station, de la section (D+E) Wilhelminaplein, en direction du terminus nord de la ligne D Rotterdam-Centrale et en direction du terminus nord de la ligne E La Haye-Centrale ; et la station Maashaven, en direction du terminus sud de la ligne E Slinge et du terminus sud de la ligne D De Akkers.

Elle dispose des deux voies de la ligne, encadrées par deux quais latéraux.

Histoire
La station Rijnhaven est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation de la première section de ligne du métro, de Rotterdam-Centrale à Zuidplein. Elle doit son nom à un bassin du port de Rotterdam situé à proximité.

En décembre 2009, lors de la réorganisation et la nouvelle dénomination, des lignes du métro, elle devient une station de passage de la section commune à la ligne D et  la ligne E.

Services aux voyageurs

Accès et accueil
Elle dispose d'un accès au niveau du sol équipé d'escaliers et d'escaliers mécaniques, un ascenseur permet l'accessibilité des personnes à la mobilité réduite. Elle dispose notamment d'automates pour l'achat ou la recharge de titres de transport.

Desserte
Rijnhaven est desservie par les rames de la ligne D et de la ligne E

Intermodalité
La station est desservie par les bus de la ligne 77 et des bus de nuit BOB des lignes B7 et B11.

À proximité
 Rijnhaven (Rotterdam)

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Rotterdam
 Ligne D du métro de Rotterdam
 Ligne E du métro de Rotterdam
 Liste des stations du métro de Rotterdam
 Tramway de Rotterdam
 RET (entreprise)

Liens externes
 .
 .
 .
 .

Station de la ligne D du métro de Rotterdam
Station de la ligne E du métro de Rotterdam
Station de métro mise en service en 1968

Rijnhaven (métro de Rotterdam)


Noël Ott (Sattel, 15 de janeiro de 1996) é futebolista de areia suíço, eleito melhor jogador da Copa do Mundo de 2021, e sendo terceiro lugar. Atualmente joga pelo Falfala Kfar Qassem, clube de Israel

Sua primeira Copa do Mundo, na edição de 2015, foi o artilheiro com oito gols junto a Madjer e Alvares, conquistando a Bola de Bronze.

Após esse grande destaque, atuou em diversos clubes fora do Suíça como FC Barcelona, Catania, CSKA Moscou, Sporting, Levante entre outros.

Na edição do Mundial de 2017, entrou na seleção do campeonato e no de 2021 foi eleito o melhor jogador do torneio.

Vida pessoal
Ott formou-se bacharel em economia em 2013, e até 2017 trabalhava num escritório em Zurique, quando precisou a ter dedicação exclusiva a carreira de jogador de futebol de areia.

Jogadores de futebol de areia da Suíça
Economistas da Suíça

Noël Ott


Torben Johansen (født 5. april 1963) er en dansk guitarist og keyboardspiller, kendt fra indiepopgruppen Gangway.

Karriere
Torben Johansen var fra 1981-1984, og igen fra 2006, sanger og guitarist i post punk-gruppen Escape Artists fra Haderslev. Efter gruppens opløsning i 1984 flyttede Johansen til København og var lønnet musiker for Gangway, indtil han med indspilningen af Sitting in the Park i december 1985 blev fast medlem af gruppen. Efter Gangways opløsning i 1998 har Johansen arbejdet som A&R manager, produkt- og produktionschef m.m. hos først BMG og siden hos Sony Music. I 2012-2013 indehaver af mastering studiet Portent Mastering og fra 2013 af Copenhagen Mastering. Var i 2017 med til at gendanne Gangway.

Han har, som en del af Gangway, modtaget tre Grammyer i 1993 for årets danske gruppe, årets danske rockudgivelse ("Happy Ever After") og årets danske musikvideo ("Mountain Song").

Diskografi
For udgivelser med Gangway og Escape Artists, se Gangway og Escape Artists.

Medvirker på
 Kirsten & Søren – "3" (1986, EMI) – musiker
 Hadiza – Bestsellers (1994, CMC) – guitar
 Sunzet – Rizing (1998, Polydor) – guitar
 Martin Bigum – Overmorgen (1999, Epitone) – producer
 Morten Trust – Love Has Come Around EP (2003) – guitar
 Diverse Kunstnere – Wax Wars (Soulfuric) (Soulmagic, "Yah Yah (Original Mix)") (2005, ITH Records) – guitar
 Idiot Savant – Idiot Savant (2011, Brønshøj Sound Works) – guitar, bas, mastering
 Idiot Savant – Arytmi (2013, Brønshøj Sound Works) – guitar, bas, mastering

Referencer
 Iskov, Brian (2002): "FAQ på That's Gangway - Danmarks uofficielle Gangway-fanside". Web.archive.org. 2002. Hentet 05-03-2019.
 LinkedIn: "Torben Johansen på LinkedIn" . dk.linkedin.com. Hentet 05-03-2019.
 cphmastering.dk: "WHO IS på Copenhagen Mastering". cphmastering.dk. Hentet 05-03-2019.

Noter

Eksterne henvisninger
"Torben Johansen på Discogs.com". Hentet 05-03-2019.

Guitarister fra Danmark
Pianister fra Danmark
Musikere fra Danmark

Torben Johansen (musiker)


කුඩාපොළ ස්‌වාමීන් වහන්සේට විරුද්ධව යුද්ධාධිකරණයේදී නගන ලද චෝදනාව නම් උන්වහන්සේ මාතලේ කැරැල්ලට ආධාර දීමත්, පුරන් අප්පු රජු වශයෙන් පිළිගෙන ඔටුණු පැළඳවීමත්, වික්‌ටෝරියා අග රැජිනට විරුද්ධව කැරලි ගැසීමත්ය. මේ චෝදනාවලට වැරැදිකරු ලෙස පිළිගත් යුද්ධාධිකරණය විසින් කුඩාපොල ස්‌වාමීන් වහන්සේ වෙඩි තබා මරා දමන ලෙස නියම කළේය. ඒ නිසා වර්ෂ 1848 අගෝස්‌තු 26 වැනිදා බෝගම්බර වැව අසලට ගෙන ගොස් සිවුරු පිටින්ම ආගම් විරෝධී ලෙස වෙඩි තබා මරණ ලදී.ඉංග්‍රීසි පාලන කාලය තුළ ඉංග්‍රීසින්ගේ තුවක්කුවට එරෙහිව සිංහල රණ ගී ගැයුණු අවස්ථා දෙකකි. 1818 දී සහ 1848 දී එම කැරළි දෙක පැන නැංගේය. 1848 නිදහස් සටනේදී ඉංග්‍රීසි හමුදාව ගොංගාලේ ගොඩ බණ්ඩා සැඟවී සිටි තැන සෙවීමට යෑමේදී කඩහපොල හිමි ද අත්අඩංගුවට පත් විය. සිංහලයින්ගේ සටනට කඩහපොල හිමි දායක වූ බව සත්‍යයකි. එහෙත් කඩහපොල හිමි යුද්ධාධිකරණයෙන් වැරදිකරු කොට ඝාතනය කළේ නිසි පරිදි සාක්ෂි විමසීමකින්ද තොරවය. එවකට ලක් ආණ්ඩුකාර වූ ටොරින්ටන් සාමිවරයා අතින් කඩහපොල හිමිගේ මරණ දඬුවම ස්ථිර විය. 1848 අගෝස්තු 26 වැනිදා ඉංග්‍රීසින්ගේ නීත්‍යානුකූල වෙඩිපහරින් කඩහපොල හිමි ජීවිතක්ෂයට පත් විය. චීවරය පිටින්ම සිටි කඩහපොල හෙවත් කුඩාපොල හිමිගේ චීවරයට වෙඩි තැබීම එකල මහත් ආන්දෝලනයක් ඇතිකළ සිද්ධියක් විය.

ශ්‍රී ලාංකික භික්ෂූහූ
චරිත කතා

කුඩාපොළ හිමි


Bazilika u Potocima je starokršćanska bazilika. Njeni su ostatci danas u Potocima, kod grada Mostara.

Područje župe Potoci naseljeno je još u prapovijesti, a nastavilo se i u starorimsko doba. Naseljenost svjedoče ostatci prapovijesne i rimske keramike. Ranokršćanska bazilika sagrađena je u 5. ili 6. stoljeću.

Izvori

Kršćanski vjerski objekti u Bosni i Hercegovini
Katoličke crkve u Bosni i Hercegovini
Bazilike u Bosni i Hercegovini

Bazilika u Potocima


est un fondeur japonais, né le .

Biographie
Il court ses premières compétitions officielles lors de la saison 2014-2015, où il obtient une sélection pour les Championnats du monde junior à Almaty, arrivant notamment neuvième du skiathlon. En 2017, il remporte deux médailles aux Jeux asiatiques à Sapporo : l'or en relais et l'argent sur quinze kilomètres.

Il fait ses débuts en Coupe du monde en décembre 2017 à Davos. Deux ans plus tard, il inscrit ses premiers points pour le classement général avec une  place au skiathlon de Lillehammer, résultat qu'il améliore en janvier 2020 avec une  place au skiathlon d'Oberstdorf. Lors de la saison 2021-2022, il achève le Tour de ski à la  position, course dont il prend la huitième place de l'étape finale, la montée de l'Alpe Cermis (10 kilomètres en mass-start).

Il dispute les Championnats du monde 2019, à Seefeld, où il termine trois fois dans le top trente, dont au  rang lors du cinquante kilomètres libre. En 2019, le Japonais signe des performances significatives aux Championnats du monde des moins de 23 ans à Lahti, arrivant cinquième au trente kilomètres classique et à l'Universiade à Krasnoïarsk, avec une victoire sur le trente kilomètres.

Aux Championnats du monde 2021, à Oberstdorf, il passe la barrière du top vingt avec une  place au quinze kilomètres libre, tandis qu'il est neuvième avec le relais.

En 2022, il honore sa première sélection pour les Jeux olympiques à Pékin, se classant  du skiathlon,  du cinquante kilomètres et dixième du relais.

Palmarès

Jeux olympiques

Légende :
  : pas d'épreuve
 — : non disputée par Baba

Championnats du monde

Légende :
  : pas d'épreuve
 — : Baba n'a pas participé à l'épreuve

Coupe du monde
Meilleur classement général :  en 2020.
Meilleur résultat individuel : .

Classements en Coupe du monde

Universiades
Krasnoïarsk 2019 :
 Médaille d'or sur la mass-start .

Jeux asiatiques
Sapporo 2017 :
 Médaille d'or sur le relais.
 Médaille d'argent sur le quinze kilomètres libre.

Références

Liens externes

Fondeur japonais
Fondeur aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Naissance en juillet 1996

Naoto Baba


Crkva sv. Petra je rimokatolička crkva u mjestu Gotalovec, općini Budinščina, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Petra dominira na izdvojenom brežuljku, udaljenom od sela Gotalovec na krajnjem sjeveroistoku Krapinsko-zagorske županije. Prvi put se spominje 1639. g. kao dvorska kapela burga Gotalovec, u kojoj je vlastelinska obitelj Gothal imala svoju grobnicu. Sastoji se od tri osnovne cjeline: pravokutnog broda i kvadratnog svetišta na koje se nadovezuje nekadašnja poligonalna grobna kapela Gothala. Zadržala je gotički korpus lađe i svetišta i po svojoj je tipologiji longitudinalna građevina, nešto nižeg i užeg svetišta četvorinastog oblika koji vremenski pripada u 15. st. Povećanje gotičke kapele u današnju barokiziranu crkvu odvijalo se od 16./17. st. do sredine 18. st.

Zaštita
Pod oznakom Z-3514 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Crkva sv. Petra (Gotalovec)


Boletales, red gljiva stapčarki (Basidiomycota) koji ime dobiva po rodu vrganja (Boletus) i porodici vrganjevki (Boletaceae). Redu pripada 19 porodica s 2 059 vrsta. Uz jestive vrste neke su i otrovne, među kojima Ludara (Suillellus satanas) koja je nekad pripisivana rodu Boletus.
Borov vrganj (Boletus pinophilus) je gljiva iz reda stapčarki.

Porodice

 Boletaceae
 Boletinellaceae
 Calostomataceae
 Coniophoraceae
 Diplocystidiaceae
 Gasterellaceae
 Gastrosporiaceae
 Gomphidiaceae
 Gyroporaceae
 Hygrophoropsidaceae
 Jaapiaceae
 Paxillaceae
 Protogastraceae
 Rhizopogonaceae
 Sclerodermataceae
 Sclerogastraceae
 Serpulaceae
 Suillaceae
 Tapinellaceae
nesvrstani rodovi:
Genus Coniophoropsis
Genus Corditubera
Genus Corneromyces
Genus Marthanella
Genus Phaeoradulum

Izvori

Boletales

Boletales


Les éliminatoires du Championnat féminin de la CONCACAF 2022 déterminent les 6 équipes de la CONCACAF féminine qualifiées pour le Championnat féminin de la CONCACAF, qui se déroule au Mexique du  au .

Programme

Qualifiés d'office

Les 2 nations les mieux classées de la CONCACAF féminine sont directement qualifiées pour la phase finale :

Règlement

Le règlement est celui de la CONCACAF relatif à cette compétition, des éliminatoires à la phase finale :

 une victoire compte pour 3 points ;
 un match nul compte pour 1 point ;
 une défaite compte pour 0 point.

Le classement des équipes est établi grâce aux critères suivants :
 Plus grand nombre de points obtenus dans tous les matchs du groupe ;
 Meilleure différence de buts dans tous les matchs du groupe ;
 Plus grand nombre de buts marqués dans tous les matchs du groupe ;
 Plus grand nombre de points obtenus entre les équipes à égalité ;
 Meilleure différence de buts dans tous les matchs du groupe entre les équipes à égalité ;
 Plus grand nombre de buts marqués dans tous les matchs du groupe entre les équipes à égalité ;
 Classement du fair-play dans tous les matchs du groupe, en appliquant le barème suivant :
 Un carton jaune compte pour -1 point ;
 Un second carton jaune dans le même match pour une même joueuse compte pour -3 points ;
 Un carton rouge direct compte pour -4 points ;
 Tirage au sort.

Les sélections sont réparties en 6 groupes de 5. Seuls les premiers de chaque groupe se qualifient pour la phase finale.

Chapeau

Le tirage au sort a lieu le , à 15h00 (HE) à Miami, en Floride. Chaque groupe comprend un pays de chaque pot. Les pré-sélectionnés sont dans un groupe correspondant à leur classement CONCACAF (le Mexique dans le groupe A, le Costa-Rica dans le groupe B, etc.).

Non-participants : ,  Bonaire (hors FIFA),  (hors FIFA),  Guyane française (hors FIFA),  (hors FIFA),  Montserrat, ,  Saint-Martin (hors FIFA),  Sint Maarten (hors FIFA).

Groupes

 Tant que la compétition est en cours, seules les équipes en caractère gras sont réellement qualifiées et seules les équipes en italique sont réellement éliminées, pour les autres tout reste possible mathématiquement.

Contrairement à d'autres éliminatoires, il n'y a pas de Pays Hôte. Chaque sélection reçoit et se déplace à deux reprises, avec quelques rencontres sur terrains neutres, lesquels sont indiqués entre parenthèses.

Groupe A

|}

{{Feuille de match
| date =
| heure = 20h00 UTC-6
| équipe 1 = | équipe 2 =
| score =  9–0
| score mi-temps = 4–0
| buts 1 = Mayor Martínez Ondaan García Bernal Jaramillo Reyes Cervantes
| buts 2 =
| stade = Estadio Universitario, San Nicolás de los Garza
| affluence =
| arbitre =
| rapport =
}}

 Groupe B

|}

 Groupe C

|}

 Groupe D

|}

 Groupe E

|}

 Groupe F

|}

 Liste des qualifiés Non-qualifiés de l'édition 2018 :'''

Notes et références

Eliminatoires 2022
Football en février 2022
Football en avril 2022

Éliminatoires du Championnat féminin de la CONCACAF 2022


An Puya ctenorhyncha in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Puya ctenorhyncha in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Puya

Puya ctenorhyncha


La statue-menhir de Lubio, appelée aussi statue-menhir de la Ferrière, est une statue-menhir appartenant au groupe rouergat découverte à Murat-sur-Vèbre, dans le département du Tarn en France.

Description
Elle a été découverte en 1980 par M. Barthès lors d'un labour près de la ferme de La Ferrière. C'est un fragment d'une statue plus grande gravée sur une dalle de granite qui a été bouchardée sur ses deux faces. Il mesure  de hauteur sur  de largeur et  d'épaisseur.

Le décor est pratiquement complètement effacé, seule une ceinture est visible sur la face antérieure.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Tarn
 Liste des statues-menhirs de France

Liens externes

 Statue-menhir de Lubio (construit par photogrammétrie)

Lubio
Site mégalithique dans le Tarn

Statue-menhir de Lubio


المدارس الأمريكية للبحث الشرقي The American Schools of Oriental Research أنشئت في 1900 لدعم وتشجيع دراسة حضارات وشعوب الشرق الأدنى من أقدم العصور وحتى الحاضر، وهي ليست سياسية وبدون انتماء ديني.

مصادر

 King, Philip J. American Archaeology in the Mideast: A History of the American Schools of Oriental Research (1983).
 Clark, D.G. and V.H. Matthews 100 Years of American Archaeology in the Middle East: Proceedings of the American Schools of Oriental Research Centennial Celebration (2003).

مواقع خارجية
 American Schools of Oriental Research (ASOR)
 ASOR's affiliated overseas centers are members of CAORC
 ASOR also has a division in Canada, CASOR
 Near Eastern Archaeology Magazine

مجلس مراكز البحث الأمريكي الخارجي
 W. F. Albright Institute of Archaeological Research (AIAR) القدس, Israel
 American Center of Oriental Research (ACOR) عمان, Jordan
 Cyprus American Archaeological Research Institute (CAARI) نيقوسيا, Cyprus
 Baghdad and Damascus Committees

تأسيسات سنة 1900 في الدولة العثمانية
معاهد بحوث دولية
منظمات آثار
هيئات تعليمية أسست في 1900

المدارس الأمريكية للبحث الشرقي


Pia Maria Außerlechner, ou plus simplement Pia Maria, est une chanteuse autrichienne née le  dans le Land du Tyrol en Autriche.
Elle représente l'Autriche au Concours Eurovision de la chanson 2022, à Turin en Italie, aux côtés du DJ LUM!X, avec la chanson Halo.

Biographie
Pia Maria Außerlechner naît le  en Autriche, dans le Land du Tyrol. Elle travaille en tant que maquilleuse au Tiroler Landestheater d'Innsbruck. Elle compose ses propres textes de chansons depuis l'âge de seize ans.
Le , il est annoncé qu'elle avait été sélectionnée en interne par le télédiffuseur national autrichien ORF pour représenter le pays au Concours Eurovision de la chanson 2022, qui se tient à Turin en Italie. Elle y accompagne le DJ LUM!X en posant sa voix sur la chanson Halo.

À l'Eurovision
Pia Maria et Lumix participeront à la première demi-finale, le mardi  et seront les treizièmes (sur dix-sept participants) à monter sur scène.
À l'issue de la demi-finale, le duo totalise 42 points (6 points des jurys et 36 points du télévote). Terminant à la quinzième place, ils ne parviennent pas à se qualifier pour la finale du samedi .

Discographie

En tant qu'artiste invitée

Singles
 2022 − Halo (LUM!X feat. Pia Maria)

En tant qu'artiste principale
 2022 − I Know U Know
 2022 − White Noise

Notes et références

Naissance en mai 2003
Naissance au Tyrol
Chanteuse autrichienne
Participant au Concours Eurovision de la chanson 2022
Participant au Concours Eurovision de la chanson pour l'Autriche

Pia Maria


Bondarenko  es un jútor del raión de Séverskaya, en el krai de Krasnodar de Rusia. Está situado a orillas del río Ubin, afluente del Afips, de la cuenca del Kubán, 4 km al nordeste de Séverskaya y 28 km al suroeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 48 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Séverskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Бондаренко (хутор).
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Séverskaya del krai de Krasnodar

Bondarenko (Rusia)


Conrad McRae ya da tam adıyla Conrad Bastien McRae (11 Ocak 1971, New York - 10 Temmuz 2000, Irvine, California), Amerikalı basketbolcudur. Türkiye'de de forma giymiş ve beğeni kazanmıştır. 29 yaşında spor salonunda geçirdiği kalp krizi sonucu ölmüştür.

Kariyeri
Gençlik yıllarında sokak basketbolunun mabedi olarak bilinen Rucker Park'ta blokları ve smaçlarıyla ün edinmiştir.

Kolej
Üniversite eğitimini 1989-1993 yılları arasında Syracuse Üniversitesi'nde tamamladı. Syracuse gibi üst düzey bir takımda ilk senesine Leron Ellis gibi tecrübeli ve kaliteli bir basketbolcunun arkasında kalıp fazla kendini göstermese de ikinci sezonunda bu oyuncunun mezun olmasıyla birlikte oynama süresi ve istatistikleri de arttı. (30 dk, 12.3 sayı, 6.9 ribaund, 2.7 blok)

Bu performansı sonrasında yazın Amerikan Ulusal Genç Takımı'na çağrıldı. Elemelerde gösterdiği başarılı performans ile takımın elemelerde şampiyon olmasına ve Dünya Şampiyonası'na katılmasına büyük katkı yaptı.

Draft ve Avrupa
1993 NBA Seçmelerinde Washington Bullets tarafından NBA Draftı'nda 2. turda 38. sıradan seçildi. Ancak NBA'de oynamadan Türkiye Basketbol Ligi'nde Fenerbahçe'ye transfer oldu.

Bir sezon sonra, antrenman sırasında geçirdiği kalp spazmı neticesinde sözleşmesi feshedildi ve Türkiye'den ayrılarak Fransa'nın en önemli basketbol takımlarından biri olan Pau Orthez'e gitti. Kendisi gibi atletik oyunculardan kurulu bu takımda geçirdiği başarılı sezonun ardından Efes Pilsen'e transfer olarak ikinci Türkiye kariyerine başladı. Bu sezonda takım olarak Efes Pilsen ile hem Türkiye Ligi ve Koraç Kupası'nı kazandı. Efes Pilsen'in bu başarısında Petar Naumoski ile birlikte başroldeydi.

Conrad McRae, bu başarının ardından 1996-97 sezonunda Teamsystem Bologna'ya transfer oldu ancak o dönem en büyük bütçeli ve en iddialı takımlarından olan bu takımda aradığı ortamı bulamadı ve bir sezon sonra A1 Ethnikis takımı P.A.O.K. BC'ye gitti.

1998-99 sezonunda hemen hemen tüm Türk takımları büyük bütçeli ve derin ve yetenekli oyunculu kadro kurmuşlardı. Bunların başında ise Fenerbahçe geliyordu. McRae, bu ortamda eski takımı Fenerbahçe'ye geri dönmüştü.

Ölümü
McRae, 10 Temmuz 2000 günü Orlando Magic'in yaz kampı sırasında antrenmanda kalp krizi geçirerek hayatını kaybetti. Daha önce de kalp spazmı geçirmiş olmasına rağmen basketbol sevgisi yüzünden sporu bırakmayan McRae, basketbol salonunda hayatını tamamladı.

Dış bağlantılar
 Wonderful Highlights of Conrad McRae with Pau-Orthez in 1994/95
 TBLStat.net Oyuncu Profili

1971 doğumlular
Uzun forvet basketbolcular
Pivot basketbolcular
Fenerbahçe SK basketbolcuları
Anadolu Efes SK basketbolcuları
Kalp krizinden ölenler
Afrikalı Amerikalı erkek basketbolcular

Conrad McRae


Les Événements de Restigouche est un film documentaire réalisé en 1984 de la cinéaste Alanis Obomsawin qui rend compte, d'un point de vue contestataire, de deux rafles effectuées par la Sûreté du Québec en juin 1981 dans la réserve de Listuguj, appelée Restigouche à l'époque. Ce film dénonce les efforts du gouvernement québécois pour imposer de nouvelles restrictions aux pêcheurs de saumon micmacs. Les entrevues dans le film incluent l'ancien ministre des pêches, Lucien Lessard, qui avait ordonné les raids.

En plus du matériel documentaire et des interviews, le film comprend également un segment musical dans lequel found footage sur le cycle de vie du saumon est accompagné d'une chanson de Willie Dunn.

Impact
 cite ce film comme source d'inspiration : « Pour moi, ce documentaire a cristallisé l'idée que les films peuvent être une forme de contestation sociale... Tout a commencé là, avec ce film ».

Articles connexes
Guerre du saumon de la Côte-Nord

Références

Liens externes

Film québécois sorti en 1984
Film documentaire québécois
Film documentaire de l'Office national du film du Canada
Film documentaire des Premières Nations
Histoire micmaque
1981 au Québec
Histoire politique du Canada
Québec au XXe siècle
Juin 1981
Film documentaire sur les droits de l'homme
Film documentaire sur la police
Pêche au Canada
Film documentaire sur la pêche
Film documentaire sur la politique québécoise

Les Événements de Restigouche


محمد بن إبراهيم بن عبد الله الأنصاري الغرناطي المعروف بابن السراج هو طبيب ونباتي ولد سنة 654 هـ وتوفي سنة 720 هـ. عرف بعطفه على الفقراء من المرضى، ومعالجته إياهم مجاناً ومساعدته لهم، كما عرف بحسن المجالسة والدعابة. وذكر من آثاره كتاب في (النبات) وآخر في (فضائل غرناطة).

أطباء الأندلس
علماء نبات ذوو مختصرات اسمية

محمد بن السراج


Zračno bombardiranje Splita koje su provodile savezničke snage trajalo je od rujna 1943. do kraja lipnja 1944. pri čemu je nad Splitom i bližom okolicom bilo 1890 naleta, 640 uzbuna i 21 bombardiranje, od kojih je najrazornije i najsmrtonosnije bilo bombaridranje 3. lipnja 1944., u kojem je poginulo 227 osoba. Sveukupno je u bombardiranjima Splita i okolice život izgubilo preko 450 ljudi, a više tisuća ih je bilo ranjeno. Veći dio grada bio je uništen, pri čemu i gotovo svi kulturno-povijesni spomenici i građevine.

Savezničko bombardiranje bilo je najveće razaranje Splita u njegovoj 17-stoljetnoj povijesti. Unatoč čvrstim dokazima i zapisima, za zločin nitko nikada nije bio pravosudno gonjen niti je odgovarao.

Pozadina
Tijekom 1930-ih, pod vodstvom Hrvatske seljačke stranke, Split se gospodarski oporavio od posljedica Prvog svjetskog rata, posebno zahvaljujući gradonačelniku Ivi Tartaglii koji je uspio završiti izgradnju Ličke pruge. Unatoč vrlo nasilnoj talijanizaciji, Split se preko kulturnoumjetničkih društava, crkvenih zborova, športskih sokolskih i studentskih društava kulturno razvijao. Uoči rata, Split je postao dijelom kratkotrajne Banovine Hrvatske, u kojoj je bio sjedište Primorske banovine i imao upravu banske vlasti.

Munjevitim Travanjskim ratom, Sile Osovine uspostavljaju vlast na području negdašnje Kraljevine Jugoslavije. Dolazi do kratkotrajnog slavlja na splitskim ulicama, popraćenih isticanjem hrvatskih stjegova i pjevanjem domoljubnih pjesama, koje je bilo odraz zadovoljstva nakon 30-godišnje velikosrpske politike, u kojoj je bilo zatirano sve hrvatsko. No, nakon potpisivanja izdajničkih Rimskih ugovora, Hrvati su se osjećali izdanima, zbog čega je određen broj Splićana pribjegao hrvatskim partizanskim postrojbama, kojima je jedini cilj bila borba protiv talijanskih posezanja u Dalmaciji. Nisu ni na koji način bili povezani s komunistima ili velikosrpskim pokretom. U povodu dolaska Talijana u Split i uspostave NDH, neki istaknuti čelnici HSS-a i uopće rodoljubi napustili su Split, pa su u Splitu ostali samo poneki.

Poslije predaje Italije i petnaestodnevne partizanske uprave, Split su potkraj rujna 1943. zauzele njemačke jedinice i pripojile teritoriju Nezavisne Države Hrvatske. Samo dva dana nakon talijanske predaje, Ante Pavelić objavio je pripojenje krajeva predanih Rimskim ugovorima hrvatskoj državi. Dolaskom Nijemaca, dio se stanovništva povukao s partizanima u splitsko zaleđe, nekoliko dana prije početka bombardiranja. U zbjegu su preko Visa otplovili u El Shatt.

Bombardiranje 3. siječnja 1944.

Bombardiranje 3. lipnja 1944.
Ovo bombardiranje treba gledati u kontekstu desanta na Drvar (25. svibnja - 6. lipnja 1944.), gdje su njemačke snage pokušale zarobiti Tita. Da bi se olakšala situacija u Drvaru, Zajednički štab partizana i saveznika donosi odluku da se izvrši desant na Brač u kojoj će sudjelovati 26. dalmatinskom divizijom, jednom američka planinska satnija i engleski komandosi. Da bi se smanjila opasnost od napada njemačkih snaga na Brač, čime bi se ugrozile partizanske, američke i britanske snage, poslan je zahtjev prema Savezničkom štabu za Sredozemlje u Napulju da se bombardira splitska luka, jer bi napad zasigurno išao iz tog smjera. Tito vjerojatno nije direktno sudjelovao u planiranju bombardiranja jer je bio pod opsadom u okolici Drvara. Split je bio dobro pokriven protuzrakoplovnim topovima, te je, pored Rijeke, bio najbolje branjen grad na istočnom Jadranu pod njemačkom okupacijom. Obrana grada je raspolagala su s topovima od 88 mm, tada najboljim na svijetu, te 20-milimetarskim topovima. Zbog opasnosti da budu srušeni, teški američki bombarderi su bili prisiljeni ispuštati bombe s velike visine od čak 8.000 metara, što je značajno smanjilo njihovu preciznost, te povećalo kolateralne žrtve.

U subotnje jutro, malo poslije 10,00 sati, svega nekoliko sekundi nakon proglašenja uzbune, američki su zrakoplovi započeli bombardiranje. Prema zapisima Frane Barasa, koji je i sam preživio bombaridranja, toga je dana na gradskoj tržnici organiziran veliki pojloprivredni sajam, dok se kod katedrale trgovalo polovnom odjećom, obućom, rubeninom, kućnim potrepštinama i galanterijom. Već prvom naletu bombardiranja poginulo je gotovo stotinu ljudi samo na sajmu.

Na Split je toga dana palo više od 600 bombi na pravcu od Gradske luke, Firula, Pojišana i Poljičke ceste sve do Meja i visova Marjana. Rijetko koja ulica u povijesnoj jezgri nije bila razorena. U napadu je stradalo 227 Splićana i šest njemačkih vojnika, a zbog vrlo male preciznosti niti jedna zgrada vojne namjene nije bila pogođena. Tako je tvrđava Gripe, koja prevladava nad gradom i vrlo je uočljiva iz zraka, ostala netaknutom, baš kao i Hotel Ambasador i zgrada Jadranske Banke na rivi, u kojima su se nalazili njemački vojni stožeri.

U državnu je bolnicu primljeno 78 teže (umrlo pet) i 140 lakše ranjenih. Pošto je u drugom napadu oštećena i bolnica, uspostavljena je prihvatna postaja u Osnovnoj školi "Manuš", gdje se i odvija identifikacija stradalnika. Potpuno srušenih kuća bilo je 121, teže oštećenih 217 te 210 lakše oštećenih. Pukim slučajem ostala je pošteđena katedrala i zvonik Sv. Duje. Tri bombe povezane obručem mimoišle su ih za koji metar i porušile dvije susjedne zgrade Aglić i Mrkonjić na Peristilu.

Od 10,10 do 14,49 sati, izvršena su četiri bombardiranja. Prvi nalet imao je dva vala u razmaku od 23 minute. U oba slučaja napalo je po 12 zrakoplova dvomotoraca "bristol-blenheim" u pratnji 6 lovaca. Drugi nalet počeo je u 13,02, također u dva vala u razmaku od 21 minute. U njemu je sudjelovalo 60 četveromotoraca "liberatora" (21 + 21), a ostatak formacije odletio je istočno u pravcu Omiša. Taktika napada u prvom naletu bila je u ravnom, a u drugom u tzv. "tepih sistemu". S visine od preko 2500 metara spuštane su najprije manje rasprskavajuće bombe za "žive ciljeve" (50 do 100 kg), a zatim teške prodorne bombe (200 do 400 kg). Zbog razornosti bombardiranja, 3. lipnja 1944. proglašen je "splitskom crnom subotom".

Nakon bombardiranja, članovi Narodne zaštite pružali su prvu pomoć, skupljali ranjene i mrtve i otkopavali zatrpane pod ruševinama, prilikom čega su petorica pripadnika NZ-a i poginula: Miljenko Bilan, Ivan Brešan, Ivan Maslov, Babo Mrduljaš i Veljko Radeljak. Domobranske i ustaške postrojbe pomagale su prokrčivati ulice. Nijemci su unesrećene prevozili kamionima i uništavali neeksplodirane bombe. Na otkopavanju zatrpanih bilo je angažirano 200 do 800 civila. Zatrpani u kućnim skloništima uglavnom su otkopani još istog dana. Preostali leševi otkapani su sve do 8. lipnja. Nastali požari teško su se gasili, vatrogasci nisu imali ni dovoljno goriva ni vode. Posebne skupine zaštitara, domobrana, mornara, oružnika i redarstvenika vršili su noćni nadzor.

Odjeci
Neposredno poslije bombardiranja, splitski arhitekt i slikar ing. Niko Armanda, obilazio je i skicirao ruševine. Crteži ruševina danas se čuvaju u Muzeju grada Splita. Uz Armanda, nekoliko amaterskih fotografa ovjekovječilo je prizore stradanja. Istoga popodneva nakon bombardiranja, veliki broj građana napustio je Split bježeći na Marjan i u splitsko polje.

Dan nakon tog velikog razaranja bombardiranjem, 4. lipnja, splitski biskup dr. Kvirin Klement Bonefačić preko apostolskog nuncija u Beču javio je papi Piju XII. da su njemački i ustaški vojnici napustili grad, te ga je zamolio neka se zauzme da bi se Split proglasio otvorenim gradom. Dnevnik Novo Doba prenio je vijest Radio Londona, u kojoj je stajalo: Glavni stan savezničkih zračnih snaga u Italiji izvješćuje da su engleski lovački zrakoplovi i teški američki bombarderi napali koncentracije trupa, te lučka i željeznička postrojenja u Splitu i okolici (...) Napadaj je izvršen na zahtjev maršala Tita. Dnevnik je prenio vijest Radija Bari: Glavni stan savezničkih zračnih snaga na Sredozemlju objavljuje da su teški američki bombarderi i engleski lovački zrakoplovi pomažući Narodnooslobodilačkoj vojsci marašala Tita, bombardirali lučka postrojenja, te željezničku postaju, lokomotive i vlakove u Splitu. i objavio popis poginulih reportažu o razrušenom Splitu, reportera Ivana Katušića. Bivši splitski gradonačelnik Josip Smodlaka dao je izjave za više švicarskih novina.

U ilegalnom glasilu NOO Splita Glas Splita pisalo je: Savezničko bombardiranje Splita imalo je velike koristi za našu oslobodilačku borbu. Okupatorske bande zahvatila je divlja panika, tako da su navrat nanos bježali iz grada. Stvorena je strahovita zbrka u čitavom vojnom i administrativnom aparatu ustaške vlasti u gradu. (...) U jednom trenutku krahirao je sav napor ustaša da u gradu stvore prilike koje bi im konvenirale za nesmetano vršenje njihove protunarodne politike.

Poslije rata, za cijelo vrijeme postojanja socijalističke Jugoslavije, sve do 1990. godine, kritičko pisanje ili govorenje o ovim anglo-američkim razaranjima Splita i ostalih dalmatinskih gradova bila je nepoželjna tema. O ovoj se tabu temi malo govorilo i samo politički podobni jugokomunistički kadrovi smjeli su o tome govoriti.

Poveznice
 Savezničko bombardiranje Zadra

Izvori

Vanjske poveznice
 Ratna kronika Splita 1944.

Povijest Splita
Ratni zločini u Jugoslaviji u Drugom svjetskom ratu
Split

Savezničko bombardiranje Splita


An Cryptopus brachiatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Marie Henry Alfred Perrier de la Bâthie. An Cryptopus brachiatus in nahilalakip ha genus nga Cryptopus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptopus

Cryptopus brachiatus


Tom & Jerry som redningsmænd er en amerikansk tegnefilm fra 1992 om Tom & Jerry. Det er den eneste film, hvor Tom og Jerry taler. Filmen havde premiere i Danmark den 1. oktober 1993.

Danske stemmer
Preben Kristensen – Tom
Laus Høybye – Jerry
Esper Hagen – Buller
Henrik Koefoed – Frankie
Mille Hoffmeyer Lehfeldt – Robyn Sterling
Susanne Lundberg – Tante Sofie Figg
Nis Bank-Mikkelsen – Platmand
John Hahn-Petersen – Dr. Alf Godfred Æblekind
Lars Thiesgaard – Robyn's far, diverse roller
John Martinus – Kaptajn Kitter
Torben Zeller – Squawk
Torben Sekov – Politibetjenten, diverse roller

Eksterne henvisninger

Animationsfilm fra USA
Amerikanske film fra 1992
Engelsksprogede film

Tom & Jerry som redningsmænd


Dunjarica (mušmulica, mušmulja; lat. Cotoneaster) rod grmova i drveća iz porodice Rosaceae, dio je podtribusa Pyrinae. Prirodni areal roda je Euroazija i zapad Sjeverne Afrike.

Postoji preko 230 vrsta, od toga dvije rastu i u Hrvatskoj, to su pustenasta dunjarica (C. nebrodensis) i obična dunjarica (C. integerrimus)

Vrste

 Cotoneaster acuminatus Lindl.
 Cotoneaster acutifolius Turcz.
 Cotoneaster adpressus Bois
 Cotoneaster affinis Lindl.
 Cotoneaster aitchisonii C.K.Schneid.
 Cotoneaster alashanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster alatavicus Popov
 Cotoneaster albokermesinus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster allochrous Pojark.
 Cotoneaster altaicus G.Klotz ex J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster ambiguus Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster anatolii Teimurov & Taisumov
 Cotoneaster apiculatus Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster armenus Pojark.
 Cotoneaster assadii Khat.
 Cotoneaster ataensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster atrovinaceus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster atuntzensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster aurantiacus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster beimashanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster bis-ramianus G.Klotz
 Cotoneaster bradyi E.C.Nelson & J.Fryer
 Cotoneaster brickellii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster browiczii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster bullatus Bois
 Cotoneaster bumthangensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster burmanicus G.Klotz
 Cotoneaster buxifolius Wall. ex Lindl.
 Cotoneaster camilli-schneideri Pojark.
 Cotoneaster campanulatus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster capsicinus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster cardinalis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster chadwellii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster chengkangensis T.T.Yu
 Cotoneaster chingshuiensis Kun C.Chang & Chih C.Wang
 Cotoneaster chuanus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster chulingensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster chungtiensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster cinnabarinus Juz.
 Cotoneaster cinovskisii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster coadunatus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster convexus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster cooperi C.Marquand
 Cotoneaster cordifolius G.Klotz
 Cotoneaster coriaceus Franch.
 Cotoneaster × crispii Exell
 Cotoneaster cuspidatus C.Marquand ex J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster daliensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster dammeri C.K.Schneid.
 Cotoneaster decandrus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster declinatus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster delavayanus G.Klotz
 Cotoneaster delphinensis Chatenier
 Cotoneaster dielsianus E.Pritz.
 Cotoneaster divaricatus Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster drogochius J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster emeiensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster encavei J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster erratus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster esfandiarii Khat.
 Cotoneaster farreri G.Klotz
 Cotoneaster fastigiatus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster favargeri J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster flinckii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster floccosus (Rehder & E.H.Wilson) Flinck & B.Hylmö
 Cotoneaster floridus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster franchetii Bois
 Cotoneaster frigidus Wall. ex Lindl.
 Cotoneaster fruticosus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster ganghobaensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster genitianus Hurus.
 Cotoneaster glabratus Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster glaucophyllus Franch.
 Cotoneaster globosus (Hurus.) G.Klotz
 Cotoneaster goloskokovii Pojark.
 Cotoneaster gonggashanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster gracilis Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster granatensis Boiss.
 Cotoneaster hajastanicus Nersesian
 Cotoneaster harrovianus E.H.Wilson
 Cotoneaster hebephyllus Diels
 Cotoneaster hedegaardii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster hersianus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster hicksii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster hillieri J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster hissaricus Pojark.
 Cotoneaster horizontalis Decne.
 Cotoneaster huahongdongensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster hualiensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster hylanderi B.Hylmö & J.Fryer
 Cotoneaster hypocarpus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster ichangensis G.Klotz
 Cotoneaster ignavus E.L.Wolf
 Cotoneaster ignescens J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster ignotus G.Klotz
 Cotoneaster induratus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster inexspectatus G.Klotz
 Cotoneaster insculptus Diels
 Cotoneaster insignis Pojark.
 Cotoneaster integerrimus Medik.
 Cotoneaster integrifolius (Roxb.) G.Klotz
 Cotoneaster × intermedius (Lecoq & Lamotte) H.J.Coste
 Cotoneaster kangdingensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster karatavicus Pojark.
 Cotoneaster kaschkarovii Pojark.
 Cotoneaster kingdonii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster kitaibelii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster kotschyi (C.K.Schneid.) G.Klotz
 Cotoneaster krasnovii Pojark.
 Cotoneaster kuanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster lambertii G.Klotz
 Cotoneaster lancasteri J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster langei G.Klotz
 Cotoneaster latifolius J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster laxiflorus J.Jacq. ex Lindl.
 Cotoneaster leveillei J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster linearifolius (G.Klotz) G.Klotz
 Cotoneaster luristanicus G.Klotz
 Cotoneaster majoricensis L.Sáez & Rosselló
 Cotoneaster marquandii G.Klotz
 Cotoneaster marroninus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster mazandaranicus Niaki & Attar
 Cotoneaster megalocarpus Popov
 Cotoneaster meyeri Pojark.
 Cotoneaster microcarpus (Rehder & E.H.Wilson) Flinck & B.Hylmö
 Cotoneaster microphyllus Wall. ex Lindl.
 Cotoneaster milkedandaensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster miniatus (Rehder & E.H.Wilson) Flinck & B.Hylmö
 Cotoneaster mirabilis G.Klotz & Krugel
 Cotoneaster mongolicus Pojark.
 Cotoneaster morrisonensis Hayata
 Cotoneaster morulus Pojark.
 Cotoneaster moupinensis Franch.
 Cotoneaster multiflorus Bunge
 Cotoneaster nagaensis G.Klotz
 Cotoneaster naninitens J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster nantouensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster naoujanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster narynensis Tkatsch. ex J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster natmataungensis J.Fryer, B.Hylmö & E.C.Nelson
 Cotoneaster nebrodensis (Guss.) K.Koch
 Cotoneaster nedoluzhkoi Tzvelev
 Cotoneaster nefedovii Galushko
 Cotoneaster neoantoninae A.N.Vassiljeva
 Cotoneaster neopopovii Czerep.
 Cotoneaster nima-yushijii Niaki & Attar
 Cotoneaster nitens Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster nitidifolius C.Marquand
 Cotoneaster nitidus Jacques
 Cotoneaster nohelii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster nummularioides Pojark.
 Cotoneaster nummularius Fisch. & C.A.Mey.
 Cotoneaster obscurus Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster ogisui J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster omissus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster orbicularis Schltdl.
 Cotoneaster ovatus Pojark.
 Cotoneaster pangiensis G.Klotz
 Cotoneaster pannosus Franch.
 Cotoneaster paradoxus G.Klotz
 Cotoneaster × parnassicus Boiss. & Heldr.
 Cotoneaster peduncularis Boiss.
 Cotoneaster persicus Pojark.
 Cotoneaster pojarkovae Zakirov
 Cotoneaster poluninii G.Klotz
 Cotoneaster polyanthemus E.L.Wolf
 Cotoneaster popovii Pojark.
 Cotoneaster potaninii Pojark.
 Cotoneaster pseudomultiflorus Popov
 Cotoneaster pseudoobscurus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster purpurascens J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster qungbixiensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster raboutensis Flinck, J.Fryer, Garraud, B.Hylmö & J.Zeller
 Cotoneaster racemiflorus (Desf.) Schltdl.
 Cotoneaster rechingeri G.Klotz
 Cotoneaster rhytidophyllus Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster roborowskii Pojark.
 Cotoneaster rockii G.Klotz
 Cotoneaster roseus Edgew.
 Cotoneaster rosiflorus Kun C.Chang & F.Y.Lu
 Cotoneaster rotundifolius Wall. ex Lindl.
 Cotoneaster rubens W.W.Sm.
 Cotoneaster salicifolius Franch.
 Cotoneaster sandakphuensis G.Klotz
 Cotoneaster sanguineus T.T.Yu
 Cotoneaster saxatilis Pojark.
 Cotoneaster schantungensis G.Klotz
 Cotoneaster schubertii G.Klotz
 Cotoneaster shannanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster shansiensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster sherriffii G.Klotz
 Cotoneaster sichuanensis G.Klotz
 Cotoneaster simonsii Baker
 Cotoneaster soongoricus (Regel & Herder) Popov
 Cotoneaster soulieanus G.Klotz
 Cotoneaster spongbergii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster staintonii G.Klotz
 Cotoneaster suavis Pojark.
 Cotoneaster subacutus Pojark.
 Cotoneaster subadpressus T.T.Yu
 Cotoneaster submultiflorus Popov
 Cotoneaster svenhedinii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster sylvestrii Pamp.
 Cotoneaster taiwanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster talgaricus Popov
 Cotoneaster tanpaensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster taofuensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster tardiflorus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster tauricus Pojark.
 Cotoneaster taylorii T.T.Yu
 Cotoneaster teijiashanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster tenuipes Rehder & E.H.Wilson
 Cotoneaster thimphuensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster tjuliniae Pojark. ex Peschkova
 Cotoneaster tomentosus (Aiton) Lindl.
 Cotoneaster transcaucasicus Pojark.
 Cotoneaster tripyrenus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster tsarongensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster turbinatus Craib
 Cotoneaster turcomanicus Pojark.
 Cotoneaster tytthocarpus Pojark.
 Cotoneaster undulatus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster uniflorus Bunge
 Cotoneaster vandelaarii J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster verokotschyi J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster verruculosus Diels
 Cotoneaster wanbooyensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster washanensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster wattii G.Klotz
 Cotoneaster yakuticus J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster yalungensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster yinchangensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster yui J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster yulingkongensis J.Fryer & B.Hylmö
 Cotoneaster zabelii C.K.Schneid.
 Cotoneaster zangezuricus Nersesian
 Cotoneaster zeravschanicus Pojark.

Izvori

Vanjske poveznice

Maleae

Dunjarica


كفرسلوان هي إحدى القرى اللبنانية من قضاء بعبدا في محافظة جبل لبنان وتبعد كفر سلوان 49 كلم  عن بيروت. ترتفع 1380 م عن سطح البحر وتمتد على مساحة 1800 هكتاراًيجنمع بها الطائفتان الدرزية و المسيحية فيها كنيسة واحدو و عدة مجالس  (18 كلم²- 6.948 مي²).

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء بعبدا
أماكن مأهولة في لبنان
أماكن مأهولة في محافظة جبل لبنان
تجمعات درزية في لبنان
تجمعات مارونية في لبنان
مدن لبنان

كفرسلوان


Montaigut ist der Name folgender geographischer Objekte in Frankreich:

 Montaigut-en-Combraille, Gemeinde im Département Puy-de-Dôme
 Montaigut-le-Blanc (Creuse), Gemeinde im Département Creuse
 Montaigut-le-Blanc (Puy-de-Dôme), Gemeinde im Département Puy-de-Dôme
 Montaigut-sur-Save, Gemeinde im Département Haute-Garonne
 Glaine-Montaigut, Gemeinde im Département Puy-de-Dôme
 Kanton Montaigut, Kanton im Département Puy-de-Dôme
 Saint-Silvain-Montaigut, Gemeinde im Département Creuse

Montaigut ist der Name folgender Personen:
 Gilles I. Aycelin de Montaigut, französischer Erzbischof
 Gilles II. Aycelin de Montaigut, französischer Kardinal
 Pierre Aycelin de Montaigut, französischer Bischof

Siehe auch:
Montaigu
Montégut

Montaigut


Dr. Henry Walton "Indiana" Jones, Jr., maceraperest, tarihçi, asker ve arkeoloji profesörüdür. Indiana Jones serisinin baş karakteridir. George Lucas, karakteri 1930'lu yılların film serilerindeki aksiyon kahramanlarından ilham alarak yarattı. Karakter ilk olarak 1981 yapımı Kutsal Hazine Avcıları filminde, ardından da 1984'te Kamçılı Adam'da, 1989'da Son Macera'da, 1992 ve 1996 yılları arasında gösterilen The Young Indiana Jones Chronicles'ta ve 2008'de Kristal Kafatası Krallığı'nda yer aldı. Karakter sinema filmleri ve televizyon dizilerine ek olarak romanlarda, çizgi kitaplarda, video oyunlarında ve çeşitli medyalarda yer aldı. Ayrıca benzeri Disneyland ve Tokyo DisneySea'de bulunan Indiana Jones Adventure adlı bir tema parkına da sahip oldu.

Indiana Jones'u Harrison Ford dışında, Son Macera filminde River Phoenix (gençlik hâlini), televizyon serisi The Young Indiana Jones Chronicles'ta da Corey Carrier, Sean Patrick Flanery ve George Hall canlandırdı. Karakteri Indiana Jones and the Fate of Atlantis ve Indiana Jones and the Infernal Machine video oyunlarında Doug Lee, Indiana Jones and the Emperor's Tomb oyununda David Esch seslendirdi.

Aslında Kutsal Hazine Avcıları filminde karakteri canlandırması için Tom Selleck ile anlaşılmıştı. Ancak Selleck o sıralarda Magnum P.I. dizisinde rol aldığı için oyuncu kadrosuna Harrison Ford katıldı. Karakterin ikonik teçhizatı Jim Steranko tarafından tasarlandı. Kristal Kafatası Krallığı filminde oğlu Mutt Williams ile tanıştı.

Serinin filmleri
 Indiana Jones 1: Kutsal Hazine Avcıları (1981)
 Indiana Jones 2: Kamçılı Adam (1984)
 Indiana Jones 3: Son Macera (1989)
 Indiana Jones 4: Kristal Kafatası Krallığı (2008)
 Indiana Jones 5: Kader Kadranı (2023)

Indiana Jones karakterleri
Amerika Birleşik Devletleri filmleri
Kurgusal İskoç asıllı Amerikalılar

Kurgusal arkeologlar
Kurgusal albaylar
Kurgusal profesörler
Kurgusal I. Dünya Savaşı askerleri
Kurgusal II. Dünya Savaşı askerleri
1981 tanıtımları
Erkek film karakterleri

Indiana Jones


Kpataba est l'un des quatorze arrondissements de la commune de Savalou dans le département des Collines au centre du Bénin.

Géographie
L'arrondissement de Kpataba est situé au centre du Bénin et compte 7 villages. Il s'agit de :
Mondji
 Codji
 Ekpa
 Koutago
 Lozin
 Miniki
 Mondji

Histoire

Démographie
Selon le recensement de la population de  conduit par l'Institut national de la statistique et de l'analyse économique (INSAE), Kpataba compte 6092 habitants.

Références

Arrondissement au Bénin
Collines

Kpataba


Die Jägerkaserne ist eine Kaserne in Trier, Rheinland-Pfalz. Sie wurde in den 1910ern erbaut und erhielt nach ihrer Fertigstellung im Jahr 1913 den Namen "Jägerkaserne". Sie ist nicht zu verwechseln mit der Jägerkaserne (Trier-Nord). Die Kaserne befindet sich im Stadtteil Trier-West zwischen Tempelweg und Blücherstraße, an der Eurener Straße. Die Bundeswehr hat den Standort im ersten Quartal 2014 aufgegeben. In der Kaserne befand sich vom 1. Januar 2006 bis zur Auflösung am 30. November 2012, das Kreiswehrersatzamt Trier mit Musterungsstelle und Wehrdienstberater.

Geschichte
Erbaut wurde die Kaserne 1913 für das Jäger-Regiment zu Pferde Nr. 8. Nach dem Ende des Ersten Weltkrieges war die Kaserne 1919 kurzzeitig von den amerikanischen Streitkräften besetzt. Danach übernahmen die Franzosen die Kaserne und benannten diese in "Quartier du mort homme" (Kaserne Toter Mann), in Anlehnung an eine hart umkämpfte Höhe bei Verdun. Das 5. französische Kürassier-Regiment blieb darin in Quartier bis 1930.

Ab November 1931 bis November 1938, war in den dortigen Gebäuden die Landjägerschule untergebracht. Am 26. November 1938 übernahm das I. Bataillon des Grenzland-Infanterie-Regimentes 124 (später Infanterie-Regiment 124, ab 1942 Grenadier-Regiment 124) der Wehrmacht die Kaserne. Gleichzeitig zog das Artillerie-Regiment 34 in Teile der Kaserne ein, jedoch nur vorübergehend. Am 7. Oktober 1937 verlegte das Artillerie-Regiment 34 in die Kemmelkaserne auf dem Petrisberg.

Nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges, belegten belgische Soldaten von April 1945 bis zum 11. Juli 1945 die Kaserne. Im Anschluss übernahmen erneut die Franzosen die Kaserne und benannten diese erneut um. Das "Quartier Finat Duclos" (Finat Duclos, Kommandeur des 3. Bataillons des "7ème régiment de tirailleurs algériens", gefallen am 25. August 1944 bei der Befreiung von Marseille) wurde Ende 1979 von den Franzosen geräumt.

Ab dem 1. Juni 1981 erfolgte dann die Benutzung durch die Bundeswehr. Es zog die Instandsetzungs- und Nachschubkompanie 540 der Heimatschutzbrigade 54 der Bundeswehr ein. Der Stab der Brigade folgte am 17. März 1983.

Für den gemeinsam von der Stadt Trier und den Stadtwerken Trier ausgelobten städtebaulichen Wettbewerb zur Umnutzung der ehemaligen Jägerkaserne und des Geländes des Busdepots der Stadtwerke Trier hat das Preisgericht am 27. April 2016 aus 15 eingereichten Beiträgen verschiedene Arbeiten prämiert.

Benutzung durch die Französische Armee
 Compagnie de Canons d'Infanterie RTA 7 / CCS 1. Januar 1947 – 15. August 1951
 Compagnie de transmissions du 7e RTA / CCS 1. Januar 1947 bis 15. August 1951
 Compagnie régimentaire des services du 7e RTA/ CCS 1. Januar 1947 bis 15. August 1951
 Garage du 7e RTA / CCS 1. Januar 1947 bis 15. August 1951
 Infirmerie régimentaire du 7e RTA/ CCS 1. Januar 1947 bis 15. August 1951
 Musique du 7e RTA/ CCS 1. Januar 1947 bis 15. August 1951
 3e und 4e Compagnie des "13e regiment du Genie" RG 13 ° / 20. Februar 1961 bis 31. Dezember 1978

RTA= Régiment de Tirailleurs Algériens
CCS= Compagnie de Commandement et de Soutien (Führungsunterstützungskompanie)

Benutzung durch die Bundeswehr
 Datenfernübertragungstrupp 850/5/ 1985 bis 1986
 Heimatschutzbataillon (nicht aktiv) HSchBtl 42 (na)
 Heimatschutzbataillon HSchBtl 54 von Aufstellung: 1. April 1981 bis Auflösung: 1992
 Infrastruktur-/Bauinstandsetzungsgruppe 7042 (Geräteeinheit)/Infrastr/BauInstGrp 7042 (GerEinh) von Aufstellung 1. Januar 1982 bis Auflösung 30. September 1994
 Instandsetzungskompanie 540 (teilaktiv)/InstKp 540 (ta) von 1985 bis 1986
 Instandsetzungslenkgruppe 743/InstLkGrp 743 1985–1986
 Nachschubkompanie 540 (teilaktiv) NschKp 540 (ta) von Aufstellung 1981 bis Auflösung 1986
 Stab/Stabskompanie Heimatschutzbrigade 54 Stab/StKp HSchBrig 54 von 1985 bis 1986
 Stab/Stabskompanie Heimatschutzbrigade 54 von 1986 bis 1986
 Fernmeldesektor 62 Wartung und Instandsetzung FmSkt62 WuI 1. Dezember 1993

Gebäude Eurener Straße 54 (zur Bundeswehr seit 1959)
 Verteidigungsbezirkskommando 42 (VBK 42) von Aufstellung 1958 bis Auflösung 25. Januar 2007
 Wehrdienstberater Zentrum für Nachwuchsgewinnung West Trier WehrDstBer ZNwG West Trier von Aufstellung 1. August 1996 bis Auflösung 31. Dezember 2012
 Kreiswehrersatzamt Trier/KWEA Trier von Aufstellung 1. Mai 1955 bis Auflösung 31. Dezember 2005
 KWEA Koblenz – Musterungszentrum Trier (ehem. Kreiswehrersatzamt) Aufstellung 1. Januar 2006, Auflösung 2012

Literatur
 Adolf Welter: Trier in der Besatzungszeit 1918–1939. Petermännchen-Verlag der Trierer Münzfreunde, 1992, ISBN 3-923575-11-4.
 Elisabeth Dühr, Frank G. Hirschmann, Christl Lehnert-Leven: Trierer Garnisonsbuch. Stadtmuseum Simeonstift Trier, 2007, ISBN 3-930866-22-6.

Weblinks

 Masterplan Trier-West, Stadterneuerungskonzept auf cms.trier.de
 Veröffentlichung BMVg Stationierungskonzept 2011 auf bmvg.de
 Stationierungskonzept 2011 Rheinland-Pfalz (PDF-Datei) auf bundeswehr.de
 Martiner Hof auf institut-martiner-hof.de
 Generaldirektion Kulturelles Erbe Rheinland-Pfalz auf gdke-rlp.de

Einzelnachweise

Ehemalige Kaserne in Trier
Erbaut in den 1910er Jahren
Ehemalige Kaserne der Bundeswehr

Jägerkaserne (Trier-West)