was a town located in Amakusa District, Kumamoto Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 3,587 and a density of 140.17 persons per km². The total area was 25.59 km².

On March 27, 2006, Kuratake, along with the cities of Hondo and Ushibuka, and the towns of Amakusa, Ariake, Goshoura, Itsuwa, Kawaura, Shinwa and Sumoto (all from Amakusa District), was merged to create the new city of Amakusa and no longer exists as an independent municipality.

External links
 Official website of Amakusa

Dissolved municipalities of Kumamoto Prefecture

Kuratake, Kumamoto


Lubinski ist der Familienname folgender Personen:

 Christina Lubinski (* 1979), deutsche Historikerin und Hochschullehrerin
 Dagobert Lubinski (1893–1943), deutscher Journalist
 Tibi Lubinski (1909–1956), ungarischer Schauspieler, siehe Tibor Lubinszky

Lubinski


Bates Delight er et det første engelsksprogede studiealbum af den danske skuespiller, sanger og sangskriver Martin Brygmann. Det udkom den 25. august 2017 på ArtPeople. Albummet har taget tre og et halvt år at færdiggøre, siden Martin Brygmann skrev de første sange. Det har ifølge Martin Brygmann kostet en halv million kroner at indspille og producere.

Modtagelse
Jan Eriksen fra BT gav albummet fem ud af seks stjerner, og skrev: "Taget på sine egne præmisser er 'Bates Delight' et mindre dansk popmesterværk. Martin Brygmann har skabt et album, den danske rockscene ikke vidste, den savnede. I øvrigt er det godt at se Brygmann træde kunstnerisk i karakter efter en del år med diverse små og store skuespilroller."

Politikens anmelder Henrik Palle gav albummet tre ud af seks hjerter. Anmelderen roste albummets produktion og dets melodier, og sammenlignede sangene med Gilbert O'Sullivan og Paul McCartney.

Jan Opstrup Poulsen fra Gaffa gav ligeledes Bates Delight tre ud af seks stjerner, og skrev: "Det er rigtig pæne og nydelige kompositioner, der er tæt på at fordampe i egen velvære, hvis det ikke lige var for Brygmanns trang som solist til at gå lidt nye veje". ... ...Bates Delight er lidt for meget lyden af i går, hvor det ikke lykkes for Brygmann at bryde med fortidens poplyd.

Musikjournalisten Per Wium skrev lige efter udgivelsen på sin blog blandt andet: "Det er nemlig et fremragende album. Tidløst. Og tilmed håndspillet."

Spor

1. Interlude 1:08

2. Safe and Sound 4:25

3. Sleepwalking 4:29

4. Five in the Morning 3:49

5. Driving 4:26

6. Me Myself and My Suitcase 3:46

7. Dive 3:47

8. Little Miss Peculiar 5:37

9. Lighthouse Glow 5:48

10. Probably Plastic 3:49

11. Victorious Youth 4:50

12. Strangers 4:10

13. Falling 3:56

Hitliste

Kilder

Album fra 2017
Popalbum fra Danmark

Bates Delight


ශාක්‍ය වංශය ඉන්දියාවේ රාජකීය ගෝත්‍රයක් විය.සිදුහත් බෝසතුන් උපත ලද ශාක්‍ය වංශයේ ආරම්භය, ශාක්‍යයන්ගේ වංශ කතාව බෞද්ධ සූත්‍ර සාහිත්‍යයේ කිහිප තැනකම විස්‍තර වශයෙන් සඳහන් වේ.ශාක්‍යයන්ගේ උපත පිළිබඳව රසවත් වූ දීර්ඝ වෘතාන්තය දීඝනිකායේ අම්බට්ඨ සූත්‍ර අටුවාවේ පැහැදිලිව විස්තර වේ.
එහි දැක්වෙන පරිදි ශාක්‍යයන්ගේ ආදී පුරුෂයා සූර්යය වංශික "ඔක්කාඛ" නම් රජතුමාය. ඔහු මහා සම්මත රජ පරපුරේ පසුකාලීනයෙකු විය. හෙතෙම ඔක්කාඛ පරපුරේ තෙවැන්නා විය.ඔහුට ප්‍රධාන බිසෝවරු පස්දෙනෙකු වූහ. ඉන් ප්‍රමුඛ තැනැත්තියට 1.ඔක්කාමුඛ 2.කරකණ්ඩු 3.හත්ථිනී 4.කාසිනීපුර යැයි පුතුන් සතර දෙනෙක්ද, 1.ප්‍රියා 2.සුප්‍රියා 3.ආනන්දා 4.විජිතා 5.විජිතසේනා යැයි දියණියන් පස්දෙනෙක් ද වූහ. දරුවන් නවදෙනකු වැදූ ඇය කලකට පසු මියගියාය. පසුව වෙනත් බිසවක් ප්‍රධාන බිසෝ තනතුරට පත් වූ අතර ඇයට උපන් පුතු "ජන්තු" නම්විය. පුතු උපන් පස්වැනි දින ඇය පුතු සරසා රජු වෙත දක්වන ලදින් සතුටට පත් වූ රජු ඇයට වරයක් ලබාදුනි. අවස්ථාව ලද ඇය අනාගතයේ තම පුතුට රජකම දෙන්නැයි ඉල්ලා සිටියාය. වැඩිමහල් කුමාරවරුන් සිටියදී එය කළ නොහැකි යැයි රජු පැහැදිලි කළ නමුත් ඇය ඒ පිළිබඳව රජුට බලපෑම් කළ අතර උපායෙන් රජතුමාව සතුටු කර ගැනීමට සමත් වූවාය.
ඇයට වරයක් දීමෙන් තමා කළ වරද ගැන මෙනෙහි කළ රජතුමා තම වැඩිමහල් දූ පුතුන්ගේ ආරක්ෂාව සඳහා ඔවුන්ට කැමති දෙයක් ගෙන වනගත වන්නැයි නියම කළේය. ඔවුහු මංගල හස්තියාද, මංගල අසු හා රථයද රැගෙන තමන් සමඟ යාමට කැමති වූ පිරිස ද සමඟින් වනගත වූහ. ඔවුන්ට වනයේ දී ආශ්‍රමයක වාසය කළ "කපිල" නම් ඍෂිවරයා මුණගැසිණි.ඔහුගේ අනුශාසනා මත ජය භූමියක් ලෙස ප්‍රකට වූ ආශ්‍රමයක් පිහිටි ස්ථානයක නගරයක් ඉදිකොට එහි සතුටින් වාසය කළහ. කපිල ඍෂිවරයාගේ අනුශාසනයෙන් ඉදිකළ බැවින් එය "කපිලවත්ථු" යැයි නම් කළහ.
කුමාරවරුන්ට විවාහ වීමට ක්ෂත්‍රීය කාන්තාවන් නොවූ හෙයින් ඔවුහු වැඩිමහල් සොයුරියක මව් තනතුරෙහි තබා සෙසු සොයුරියන් සමඟ විවාහ ගිවිස දරුවන් ලබා සතුටින් වාසය කළහ.
ඒ අතර වැඩිමහල් කුමරියගේ ශරීරය පුරා චර්ම රෝගයක් හට ගත්තෙන් එය අන් අයටත් බෝ වන ඇතැයි බියෙන් ඔවුහු කුමරිය වනයේ සුරක්ෂිත බිංගෙයක නවතා ආහාර පාන යැවිය.
එම කාලයේදීම බරණැස රාම රජුගේ ශරීරයේ ද චර්ම රෝගයක් හටගත් අතර ඒ හේතුවෙන් රජුව සියල්ලන් අප්‍රිය කරන්නට වූයෙන් රාජ්‍යය පුතුන්ට භාර දී වනගත විය.එහි දී වන මුල්, පළා ආදියෙන් සැකසු බෙහෙත්ජලය ස්නානය කොට පළා ආදියෙන් කළ බෙහෙත් වර්ග අනුභව කොට සුවපත් විය. යළි නගරයට නොගොස් විවේකය පිණිස වනයෙහි සිත් අලවා සුවිසල් ගසෙක වූ බෙනයක කුටියක් තනාගෙන එහි සුවසේ ජීවත් විය.
එක් අලුයම් කාලයක රාම රජුට වනයෙහි තැතිගත් ගැහැනු කටහඬක් ශ්‍රවණය වී සොයා බලනුයේ වනය තුළ වූ එක් බිංගෙයක විසූ එක් කාන්තාවක් දැක තොරතුරු විචාළේය. අලුයම එක් ව්‍යාඝ්‍රයකු පැමිණ දොරටුව හාරහාරන්නට වූයෙන් තමා බියපත් ව කෑගැසු බවත් තමා ඔක්කාඛ රජුගේ දියණියක බවත් චර්ම රෝගය නිසා සොයුරන් විසින් මෙහි නතර කරවූ බවත් ඇය විස්තර කළාය.
තමා ද ක්ෂත්‍රීය වංශික බරණැස රාම රජු බව පැහැදිලි කළ හෙතෙම ඇය හා එක්ව දරුවන් ලැබ සතුටින් වාසය කළේය.
මේ අතර මහලු වියට පත් ඔක්කාඛ රජ තෙමේ තමන්ගේ වැඩිමහල් දරුවන් කොහි වෙසෙති දැයි විමසා බලනුයේ වනයෙහි කපිලවත්ථු නම් නගරය ඉදිකොටගෙන ප්‍රදේශය සමෘද්ධිමත් කරමින් ජීවත් වන්නේ යැයි අසා "ඔවුහු දක්ෂයෝය","ඔවුහු භාග්‍යවන්තයෝ  යැ" යි සතුටු විය. කුමාරවරුන්ගේ ශක්තිමත් භාවය හා දක්ෂතාවය නිසා ඔවුන්ට "ශාක්‍යයයෝ" යි ඔක්කාඛ රජු තෙමේ නම් තැබූ බවත්,ඔවුන්ගෙන් ශාක්‍යය පරිවාරය ආරම්භ වූ බවත් කියැවේ.

ශාක්‍ය


80 සිනමාව

ගුණසිරි සිල්වා ගේ ප‍්‍රථම සිනමා සාහිත්‍ය කාර්යය වන්නේ '80 සිනමාව' යි. එය ප‍්‍රකාශයට පක් කෙරුණේ වර්ෂ 1981 දීය. පාදක වූයේ වර්ෂ 1980 දී මුල් වරට ප‍්‍රදර්ශිත විවාදාත්මක සංවාදාත්මක ලාංකික චිත‍්‍රපට කිහිපයක් අරභයා ලියූ විචාරාත්මක ලිපි කිහිපයකි. ගුණසිරි '80 සිනමාව' ප‍්‍රකාශයට පත් කරන්නේ දැවැන්ත අරගලයකින් අනතුරුවය. සැබැවින්ම ඔහු අදත් සිනමා විචාරය හා සිනමා සාහිත්‍ය විෂයයෙහි අනවරත අරගලයක නිරතව සිටී.

'80 සිනමාව' ත් ඒ දක්වා කළ කී දැන් දැන් ඔහු සිහිපත් කරයි. මේ අරගලකාරී අතීතය වරෙක ආස්වාදජනකය. තවත් වරෙක ඉන් උපදින්නේ සංවේගයකි. ඒ මේ වන තුරුද ගුණසිරි අපේක්ෂා කළ පොදුවේ අප ද අපේක්ෂා කරන හරවත් සිනමා සංස්කෘතියක් ප‍්‍රශස්තව ගොඩනැගී නොමැති හෙයිනි. එසේත් නැතහොත් හරවත් සිනමා සංස්කෘතියක් වෙනුවෙන් ඇතැම් සිනමාකරුවන් දරන ප‍්‍රයත්න යට ගැසීමේ නොතකා හැරීමේ හා බැහැර කිරීමේ විවිධාකාර ව්‍යාපෘති කි‍්‍රයාත්මක ව පවතින හෙයිනි.

මගේ මතකය දිවයන්නේ 1970 දශකයටයි. සිනමාව කෙරෙහි මා තුළ වූයේ සුවිශාල උනන්දුවක් දිගින් දිගටම චිත‍්‍රපට නැරඹීම මගේ පුරුද්දක් වුණා. ඒ අවදියේ චිත‍්‍රපට නැරඹීමට අවකාශ සැලසුණේ සිනමා ශාලා වෙතින් පමණයි. දේශීය- විදේශීය විශිෂ්ට – සංවාදාත්මක චිත‍්‍රපට මගේ සිනමා උනන්දුව පෝෂණය කළා. සිනමා සංවිධාන - සිනමා ප‍්‍රකාශන ආදිය නිරතුරුවම පරිශීලනය කරන්නට ලැබුණු ඉඩකඩ ද මට මහත් පිටිවහලක් වූ බව කිව යුතුයි.

සකුරා

මා සතුව තඹ සතයක්වත් මුදල් තිබුණේ නැහැ. තිබුණේ උනන්දුව හා කැපවීම පමණයි. අදටත් මා කිසිදු කාර්යයක් මුදල් මුල්කොට ගෙන ආරම්භ කරන්නේ නැහැ. මේ මගේ ජීවිත ස්වභාවයක්. මේ වන විට 1960 දශකය තුළදී උද්දීපනය වූ සිනමා නාට්‍ය - සාහිත්‍ය ප‍්‍රබෝධය මදක් ක්ෂය වී තිබුණා. කෙසේ වෙතත් දුර්මුඛ නොවූ මා 'සකුරා' මැයෙන් සිනමා සඟාවක් වර්ෂ 1976 ජූනි මසදී ප‍්‍රකාශයට පත් කරන්නට සමත් වුණා.

විජය ධර්ම ශී‍්‍ර අධ්‍යක්ෂණය කළ 'දුහුළු මලක්' චිත‍්‍රපටය සිනමා ශාලා කරා පැමිණියේ මේ අවදියේදී යි. 'දුහුළු මලක්' ලාංකික සිනමාව විෂයයෙහි විශේෂයෙන් සඳහන් කළ යුතු චිත‍්‍රපටයක්. මා අදහස් කළා. 'දුහුළු මලක්' සඳහා වැඩි ඉඩක් ලබාදෙන්නට. ඒ අනුව අධ්‍යක්ෂ විජය ධර්ම ශී‍්‍ර සම්මුඛ සාකච්ඡාවකින් 'සකුරා' ට සම්බන්ධ කර ගත්තා. එසේම වසන්ත ඔබේසේතර හා සුගතපාල ද සිල්වා ද සම්මුඛ සාකච්ඡා හරහා 'සකුරා' කරා කැඳවාගෙන එන්නට මා සමත් වුණා. වෙළෙඳ දැන්වීම් කිහිපයක් සොයා ගත්තේත් මගේම පරිශ‍්‍රමයෙන්.

මට සහය වූ මිතුරන් තිදෙනෙකු සිටියා. ඒ ජී. එල්. ආරියපාල, ටී. එන්. නිහිෂාත් හා රනිල් ඇල්විටිගල යි.

'සකුරා' දෙවැනි කලාපය මුද්‍රණයට මා ද සම්බන්ධ වුණා. ධර්මප‍්‍රිය ලොකුහේවාට අයත් ඊයම් අකුරු අමුණා පිටු සකස් කළේ මා විසින්ම යි.

'සකුරා' කලාප තුනක් ප‍්‍රකාශයට පත් කරන්නට මා සමත් වුණා. සඟා තුනම මුද්‍රණය කළේ වැලිකඩ සුසිත මුද්‍රණාලයේයි. ආර්ථික දුෂ්කරතා මාව පීඩාවට පත් කළා. 'සකුරා' නතර කර දමන්නට යි මට සිදුවුණේ.

වසර කිහිපයකට පසුව මගේ හිතවතෙකු වන කෝසල තිලකරත්න 'සකුරා' යළි ආරම්භ කරන්නැයි මට යෝජනා කළා. ඔහු ඒ වන විට මරදාන ග්ලෝබ් ප‍්‍රින්ටර්ස් හි කළමනාකරුයි. ඔහුගේ යෝජනාව මා පිළිගත්තා. විශේෂ ආර්ථික ගැටලු නොමැති වීම නිසා හිතේ හැටියට කටයුතු කරන්නට මට ඉඩකඩ ලැබුණා.

'සකුරා' දෙවන අවදියේ දෙවන සඟාව ඉතාම වැදගත්. ඒ පසුකාලීනව කැපී පෙනුණු තිදෙනෙකුගේ ආගමනය නිසාවෙනුයි. ඉන් එක් අයකු වන්නේ සුනිල් මිහිඳුකුලයි. ඔහු සුනිල් අනුරාධ මිහිඳුකුල නමින් 'සකුරා' ට ලිපියක් තැපෑලෙන් එවා තිබුණා. කි‍්‍රස්ටි ෂෙල්ටන් ප‍්‍රනාන්දු ද 'සකුරා' ට එක් වන්නේ ඊට සමගාමීවයි. ප‍්‍රසන්න විතානගේ මේ වන විට පාසල් ශිෂ්‍යයෙක්. ප‍්‍රසන්න 'සකුරා' ට යොමු කළේ කාල් ඩෙ‍්‍රයර් ගේ සිනමා භාවිතය අළලා සැකසුණු ලිපියකුයි. ඔහු පාසල නිමවී කෙලින්ම 'ග්ලෝබ්' මුද්‍රණාලයටයි. සුනිල් මිහිඳුකුලත්, කි‍්‍රස්ටි ෂෙල්ටන් ප‍්‍රනාන්දුත්, ප‍්‍රසන්නත් මාත් නිතර 'ග්ලෝබ්' හි රංචු ගැසී සිනමාව හා වෙනත් කලා මාධ්‍යයක් ගැන කළ සාකච්ඡා අතිශයින්ම අර්ථවත්.

ධර්මසේන පතිරාජ අධ්‍යක්ෂණය කළ 'බඹරු ඇවිත්' ප‍්‍රදර්ශනයට එක් වුණේ මේ සමයේදීයි. 'බඹරු ඇවිත්' ලාංකික සිනමාවේ විශිෂ්ටතම චිත‍්‍රපටයක්. අප සමත් වුණා 'බඹරු ඇවිත්' ගැන විචාරාත්මක සම්මන්ත‍්‍රණයක් සංවිධානය කරන්නට. ඊට සුචරිත ගම්ලත්, සුනන්ද මහේන්ද්‍ර, එච්. ඒ. සෙනෙවිරත්න දේශකයන් වශයෙන් එක්වුණා.

'සකුරා' දෙවන අවදිය ද විවාදාත්මකයි. මා හැමවිටම උත්සාහ කළා නව මතවාද අවුළුවන සාරගර්භ ලිපි පළ කරන්නට. සුමිත‍්‍රා පීරිස් ගේ පළමුවැනි චිත‍්‍රපටය 'ගැහැනු ළමයි' මෙකල ප‍්‍රදර්ශය කෙරෙමින් තිබුණා. එහි තිර නාටකය රචනා කළේ කරුණසේන ජයලත්. 'ගැහැනු ළමයි' විචාරය කරමින් මා ජයලත් ගේ තිරනාටකය නිර්දය ලෙස විභාග කළා. ගාමිණී පොන්සේකා ගේ සිනමා භාවිතය ද අපේ නිර්දය විවේචනයට ලක්වූ බව කිව යුතුයි. ලෙස්ටර් ජේම්ස් පීරිස්ගේ සිනමා භාවිතය ගැනත් අප විමසිලිමත් වුනා. ඔහුගේ චිත‍්‍රපටවල ආ විවිධ ඌණතා සම්බන්ධයෙන් අප ඔහුට 'සකුරා' හරහා විවෘත සංදේශයක් ද ඉදිරිපත් කළා.

සඟා 06 කට පසුව 'සකුරා' දෙවන අවදියත් නිමාවුණා. අපට ව්‍යාපාරික පදනමක් තිබුණේ නැහැ. පාඨක ප‍්‍රතිචාර පමණක් සඟාව පවත්වාගෙන යන්නට ප‍්‍රමාණවත් නොවූ බව කිව යුතුයි.

ඇත්ත

මා 'ඇත්ත' පුවත්පතට සම්බන්ධ වන්නේ වර්ෂ 1978 දී පමණ ප‍්‍රවෘත්ති වාර්තාකරුවෙකු වශයෙනුයි. සුනිල් සී. ද සිල්වා යි මාව 'ඇත්ත'ට යොමු කළේ. එවක ඇත්ත කර්තෘ ධුරය හෙබවූයේ බී. ඒ. සිරිවර්ධනයි. ඒ වන විට ඔහු කීර්තිමත් පුවත්පත් කලාවේදියෙක්. ප‍්‍රවෘත්ති කර්තෘ ලෙස කටයුතු කළේ නිව්ටන් සෙනෙවිරත්නයි. විශේෂාංග කර්තෘ වූයේ සිරිලාල් කොඩිකාරයි. මරණ පරීක්ෂණ වාර්තායි බොහෝවිට මට ලියන්නට සිදුවුණේ. මේවායින් මා තෘප්තිමත් වුණේ නැහැ. සිනමාව නාට්‍ය බඳු කලාංග අරභයා මා තුළ වූ ගාය විශේෂාංග කර්තෘ සිරිලාල් කොඩිකාර දුටුවා. ඔහු ආරාධනා කළා මට සිනමා විචාර ලියන්නට. මා මුලින්ම ලියුවේ 'හිඟන කොල්ලා' චිත‍්‍රපටය ගැන විචාරයක්.

1980 වර්ෂය ලාංකික සිනමාවට ඉතාමත් ම වැදගත්. විවාදාත්මක චිත‍්‍රපට ගණනාවක්ම 1980 වර්ෂය තුළදී ප‍්‍රදර්ශනයට එක්වුණා. ධර්මසේන පතිරාජගේ 'පාර දිගේ' පරාක‍්‍රම ද සිල්වාගේ 'හෙවනැලි ඇද මිනිස්සු', ධර්මසිරි බණ්ඩාරනායකගේ 'හංස විලක්', තිස්ස අබේසේකරගේ 'කරුමක්කාරයෝ', සුමිත‍්‍රා පීරිස් ගේ 'ගඟ අද්දර' එච්. ඩී. පෙ‍්‍ර්මරත්න ගේ 'පරිත්‍යාගය' ඉන් කැපී පෙනෙනවා. මේ චිත‍්‍රපට එකිනෙකට වෙනස්. ඒ ආකෘතිමය පක්ෂයෙන් පමණක් ම නොවෙයි. අන්තර්ගතයේ පාර්ශ්වයෙන්ද විද්‍යමාන වූයේ නවමු බවක්.

මේ චිත‍්‍රපට ගැන මා 'ඇත්ත' පුවත්පතට ලියූ විචාර බොහෝ දෙනෙකුගේ අවධානයට ලක්වුණා. සිනමා විචාරයේ දැවැන්තයන් ව සිටි සිරිල් බී. පෙරේරා, ලෙස්ලි බොතේජු, ගාමිණී හත්තොටුවේගම වැන්නන් මේ චිත‍්‍රපට සම්බන්ධයෙන් පළ කළේ සාපේක්ෂ නිහඬතාවක්. ඔවුන් 1960 දශකයේ සිනමා ප‍්‍රබෝධයේ කොටස්කරුවන් බව රහසක් නොවෙයි. ලියැවුණු ඇතැම් විචාර ද අදාල චිත‍්‍රපටවල අන්තර්ගත පාර්ශ්වයත් ආකෘතිමය විවිධත්වයත් නිසි ව විනිශ්චය නොකළ බවයි මට සිතුණේ.

මේ පසුබිම මැදයි මගේ විචාර අවධානයට ලක්වූයේ. ඊට බලපෑ තවත් හේතුවක් තිබුණා. ඒ දේශපාලන දෘෂ්ටියකින් සිනමා විචාර ලියන්නට මා පෙළඹී සිටීමයි. මේ වන විට සිනමා සාහිත්‍ය තුළ ප‍්‍රකට වූයේ අවගමනයක්. මා උත්සුක වුණා සිනමා සාහිත්‍යයට යමක් එකතු කරන්නට. ඒ සඳහා මා තෝරා ගත්තේ 1980 වර්ෂය තුළදී මුල්වරට ප‍්‍රදර්ශන විවාදාත්මක චිත‍්‍රපට සම්බන්ධයෙන් මා ලියූ විචාර සමුච්චය යි.

අකුරු අමුණා පිටු සකස් කිරීමේ කටයුත්ත ද සිදුවුණේ මා අතින්. ප‍්‍රවෘත්ති ලිවීම සඳහා 'ඇත්ත' ලබාදුන් ඩිමයි කඩදාසි මුද්‍රණ කටයුතු වෙනුවෙන් උපයෝගී කරගත්තා. මිතුරෙකුගේ මුද්‍රණාලයක සහය ද මට ලැබුණා. මිතුරන්ගේ ආධාර උපකාරත් ලැබුණු බව කිව යුතුයි. ග‍්‍රන්ථය '80 සිනමාව' ලෙස එළිදැක්වුණා.

ලැබුණු ප‍්‍රතිචාර මා දිරිගන්වන සුළුයි. 1981 මාර්තු 11 දා 'ඇත්ත' ට ජේ. උයන්ගොඩ දැක්වූ අදහස් ඉතාම වැදගත්. ගුණසිරි සිල්වා කලා විචාරයට අලුතින් පිවිසෙන තරුණ පරපුරට අයත් වූවකු නිසාම තමාට පෙර පරම්පරාවල සිටින කලා විචාරකයන් සතු මානසික බන්ධන ඔහුට නැති බව ජේ. උයන්ගොඩ ඍජුවම ප‍්‍රකාශ කොට සිටියා.

වාර්ෂිකව සිනමා ග‍්‍රන්ථ පළ කරන්නට මුලදී මා අදහස් කරගෙන සිටියේ නැහැ. එහෙත් විචාරක පාඨක ප‍්‍රතිචාර අඛණ්ඩව සිනමා ග‍්‍රන්ථ පළකිරීමේ කටයුත්තකට මා යොමු කළා. ඒ අනුව ඒ ඒ වර්ෂ තුළ ප‍්‍රදර්ශින සංවාදාත්මක ට්ත‍්‍රපට විවරණය කොට ලියූ විචාර ලිපි එක්කොට වර්ෂ 1991 දක්වාම මා සිනමා විචාර ග‍්‍රන්ථ ඉදිරිපත් කරනු ලැබුවා.

මේ ව්‍යායාමය නිසා ලාංකික සාහිත්‍යයට කිසියම් උත්තේජනයක් ලැබුණු බවයි මං අදහස් කරන්නේ. එය මීළඟ සිනමා විචාරක පරපුරට පූර්වාදර්ශයක් වූ බවද විශේෂයෙන් කිව යුතුයි.

මගේම පිටස්තරයා

දිගින් දිගටම සිනමාව හා බැඳුණ ග‍්‍රන්ථකරණයෙහි නිරතව සිටිය ද මා වඩාත්ම ඇළුම් කරන්නේ නිර්මාණකරණයටයි. වර්ෂ 1971 පමණ සිට මා වරින් වර කෙටිකතාව, නවකතාව, වේදිකා නාට්‍යය යන ක්ෂේත‍්‍ර තුළ කි‍්‍රයාත්මක වුනා. විටෙක බුද්ධිය ප‍්‍රමාණවත්ව නොමැතිවීම මා මුහුණ දෙන ගැටලුවක්. කෙසේ වෙතත් වසර තිහකට පමණ පෙරාතුව ලියූ නවකතාවක් යළිත් සකස් කොට කරන්නටයි මා උත්සාහ කරමින් සිටින්නේ.

එය නම්කොට ඇත්තේ 'මගේම පිටස්තරයා' ලෙස පාදක වන්නේ 1970 දශකයේ පරාරෝපිත තාරුණ්‍යයයි. තරුණ වියේ පටන්ම ඡායාරූපකරණයටත්, චිත‍්‍ර ශිල්පයටත් මා තුළ දැඩි ඇල්මක් පවතිනවා. ඒවා මා තුළින් මතුවන්නටයි උත්සාහ කරමින් සිටින්නේ. මතු දවසක සෙසු සියලු කර්තව්‍යයන්ගෙන් බැහැර ව විචාරක හිස බිමින් තබා කැමරාවත්, පින්සලත් සමඟ ජීවත් වීම මගේ පරම අභිලාෂය යි.

ගුණසිරි සිල්වා


La Pinacothèque capitoline fait partie du complexe des musées du Capitole de Rome. Elle est située au deuxième étage du palais des Conservateurs. Créée en 1750 et comprenant 9 salles, elle est la plus ancienne collection publique de tableaux.

Histoire
La Pinacothèque est le fruit de la politique culturelle avisée du pape Benoît XIV, soucieux de défendre le patrimoine artistique romain. Le cardinal Silvio Valenti-Gonzaga, Secrétaire d'État et collectionneur, acquiert deux des plus importantes collections romaines, qui appartenaient aux marquis Sacchetti et aux princes Pio, en joignant les intérêts de la tutelle, pour éviter la dispersion de ces deux ensembles, à un projet didactique précis. L'Académie du nu de l'Accademia di San Luca, qui permet aux jeunes artistes d'étudier directement les œuvres du passé, s'installe également sur le Capitole. Les Sacchetti, pour faire face à leurs créanciers, sont contraints à vendre une bonne partie de leur collection de peintures ; au terme des transactions menées par Valenti-Gonzaga, 187 tableaux sont achetés le 3 janvier 1748.

La détermination de Benoit XIV à empêcher un nombre important de tableaux de quitter Rome, le pousse peu après, face à la demande formulée par le prince Giberto Pio qui veut transférer en Espagne la collection de sa famille dans l'intention évidente de la vendre, à lui en accorder l'autorisation à condition qu'il puisse lui-même exercer un droit de préemption sur une partie de la collection. Le prince cède au pape, en 1750, un quart de sa collection, soit 126 tableaux.

Les salles de Sainte-Pétronille, pour la collection Sacchetti, et de Pierre de Cortone, pour la collection Pio, ont été construites spécialement pour accueillir ces deux ensembles. En 1818, la décision de destiner aux collections capitoline le grand retable figurant l'Enterrement de sainte Pétronille du Guerchin, nécessite le déplacement de plusieurs œuvres. Ces pertes sont compensées par d'importantes acquisitions aux , dont un petit groupe de tableaux du  provenant de la collection Sterbini.

La collection comprend un nombre important d'objets d'arts décoratifs et d'arts appliqués : le legs Cini, composé de porcelaines et de meubles romains du , le legs Primoli, de peintures et de meubles du , et le don Mereghi, de porcelaines d'Extrême-Orient.

Catalogue

Notes et références

Bibliographie
 S. Guarino, P. Masini, Pinacoteca capitolina - Catalogo generale, Editore Mondadori Electa, Collana "Musei in Comune", Roma, 2006, .
.

Articles connexes
 Musées du Capitole
 Palais des Conservateurs

Conservateurs, Palais des
Musées du Capitole
Liste en rapport avec la peinture
Catégorie Commons sans lien sur Wikidata

Pinacothèque capitoline


An Helictotrichon sarracenorum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Michel Gandoger, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Josef Holub. An Helictotrichon sarracenorum in nahilalakip ha genus nga Helictotrichon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Helictotrichon

Helictotrichon sarracenorum


Adam Kokoszka (, n. 6 octombrie 1986 în Andrychow) este un fotbalist polonez fotbalist care joacă pe postul de fundaș central pentru Śląsk Wrocław.

Cariera la club
A debutat la Wisła Cracovia pe 4 august 2006 împotriva echipei Arka Gdynia.

La 28 iulie 2008 a semnat un contract pe cinci ani cu Empoli, folosindu-se de regula Webster  pentru a pleca de la Wisla. Wisla a contestat contractul la FIFA  dar în octombrie FIFA i-a dat undă verde să joace pentru Empoli. El a debutat pentru noul său club pe 28 octombrie în victoria cu scorul 4-0 obținută în fața celor de la US Sassuolo Calcio.

Pe 19 ianuarie 2011, Kokoszka a fost împrumutat la Polonia Warszawa pentru tot returul sezonului.

În iulie 2014, Kokoszka a semnat un contract pe trei ani cu FC Torpedo Moscova. În aprilie 2015, Kokoszka a plecat de la Torpedo Moscova după ce nu a fost plătit de către club timp de patru luni.

Carieră la națională
Deși a jucat în puține meciuri la echipa sa de club, el a fost observat de către selecționerul Leo Beenhakker și a debutat pentru Echipa națională de fotbal a Poloniei într-un amical la Emiratele Arabe Unite pe data de 6 decembrie 2006. În următorul meci amical împotriva Estoniei a marcat primul său gol pentru Polonia. El a fost chemat pentru Euro 2008 și a jucat în ultimul meci din grupă al Polonia cu Croației. Pe 2 februarie 2008 a marcat singurul gol din victoria obținută în fața Finlandei la Cipru.

Note

Legături externe

 Statistici pe site-ul Asociației Poloneze de Fotbal (poloneză)

Nașteri în 1986
Fotbaliști ai FC Torpedo Moscova
Fotbaliști ai Polonia Varșovia
Fotbaliști ai Śląsk Wrocław
Fotbaliști ai Wisła Cracovia
Fotbaliști internaționali polonezi
Sportivi polonezi în viață

Adam Kokoszka


Miriam Christine Borg, née le  à Santo Antônio do Descoberto, est une chanteuse maltaise. Elle est la représentante de Malte au Concours Eurovision de la chanson 1996 avec In a Woman's Heart.

Biographie
Miriam Christine est la dernière des seize enfants d'une famille brésilienne. Elle est adoptée par des parents maltais à l'âge de 13 mois et grandit sur l'île de Gozo. Elle commence à jouer de la musique à six ans et à la fois chante et joue du piano.

Elle a sa première expérience de la scène à l'âge de six ans. Elle est nommée "Meilleure nouvelle artiste" aux Malta Music Awards en 1995. Elle remporte le Song for Europe Festival, l'épreuve de sélection pour représenter Malte au Concours Eurovision de la chanson. Le soir du concours, organisé à Oslo, elle porte une robe rose et est accompagnée de 3 choristes en robe blanche, rouge et verte de Benetton, dont Georgina Abela, l'épouse du compositeur Paul Abela et ancienne représentante de Malte au Concours Eurovision. In a Woman's Heart obtient 68 points et finit  sur les 23 participants.

Elle participe de nouveau au concours maltais en 1998 avec It's up to you, mais prend la cinquième place.

Après plusieurs années de pause, elle revient sur la scène musicale en 2008 avec le single Alone Today. En 2009, elle participe de nouveau à l'émission de sélection pour Malte au Concours Eurovision de la chanson 2009. Cependant, avec la ballade Mama, elle n'atteint que la  place sur 20 participants. Elle revient en 2010 avec Beautiful contradiction, mais est éliminée dans une demi-finale. Elle participe aussi en 2014 avec Safe, mais est éliminée dans une demi-finale. Elle participe à un concert après la Marche des fiertés à Malte en 2014.

En plus de sa carrière de chanteuse, elle travaille aussi comme présentatrice à la télévision maltaise.

Discographiie
Albums
 1998 : Smile'n'Shine
 2002 : L"Emigrant
 2004 : LittleZee
 2019 : Dil-Mara

Singles
 1996 : In a Woman's Heart
 2002 : Reptile Lover
 2003 : Hold On
 2004 : What We Really Mean
 2004 : Hush
 2004 : Synchronised
 2005 : Mystery Mama
 2008 : Alone Today
 2009 : Mama
 2014 : Safe
 2019 : Bi Ftit Kliem
 2019 : Mill-Għatba 'l Gew
 2020 : Dil-Mara
 2020 : Kuraġġ

Références

Liens externes

Source de la traduction

Participant au Concours Eurovision de la chanson pour Malte
Participant au Concours Eurovision de la chanson 1996
Chanteuse maltaise
Naissance en juin 1978
Naissance au Goiás

Miriam Christine


Colonelul Kanatjan "Kanat" Alibekov (în ; în ; ) – cunoscut sub numele de Kenneth "Ken" Alibek din 1992 – este un fost medic, microbiolog și expert în arme biologice sovietic. El a avut o ascensiune rapidă în rândurile Armatei Sovietice și a ajuns prim director adjunct al Biopreparat, unde a supervizat un vast program de dezvoltare a armelor biologice.

În 1992, el a emigrat în Statele Unite ale Americii, și ulterior a devenit cetățean american, activând acolo  în calitate de consultant, speaker și antreprenor în domeniul bioapărării. El a participat în mod activ la dezvoltarea strategiei de bioapărare a guvernului SUA, iar în 1998 și în 2005, el a depus mărturie de mai multe ori în fața Congresului SUA și pentru alte guverne pe probleme de biotehnologie.

În 1994, Alibek a primit Medalia Barkley din partea guvernului Statelor Unite[clarificări necesare] pentru contribuția remarcabilă la pacea mondială.

În prezent esste profesor și prodecan al Universității Nazarbaev din Kazahstan și deține în continuare cetățenia Statelor Unite.

Biografie

Tinerețea și începutui carierei
Alibek s-a născut în Kauchuk, în RSS Kazahă din Uniunea Sovietică (actualmente Kazahstan), într-o familie kazahă și a primit numele de  Kanat Alibekov. El a crescut în Almatî (pe atunci, Alma-Ata), fosta capitală a republicii sovietice.

Performanțele academice înregistrate pe când studia medicina militară la Institutul de Medicină din Tomsk, precum și dosarul de familie favorabil, au făcut să fie selectat să lucreze pentru Biopreparat, programul secret de arme biologice supervizat de Consiliul de Miniștri sovietic. Prima lui misiune (1975) a fost la sucursala est-europeană a Institutului de Biochimie Aplicată (IAB) de lângă Omutninsk, un combinat de producție a pesticidelor, care se putea converti pe timp de război în unitate de producție de arme biologice. La Omutninsk, Alibek și-a însușit știința formulării și evaluării mediilor de nutrienți și condițiilor de cultivare pentru optimizarea culturilor microbiene. Aici și-a dezvoltat aptitudinile în munca de laborator dobândite la facultatea de medicină, ajungând să aibă un aptitudini complexe necesare pentru producția la scară industrială de microorganisme și toxinele lor.

După un an la Omutninsk, Alibek a fost transferat la filiala siberiană a IAB de lângă Berdsk (un alt nume al filialei era Baza Științifică și de Producție Berdsk). Cu ajutorul unui coleg, el a proiectat și a construit un laborator de cercetare și dezvoltare în microbiologie care a lucrat la tehnici de optimizare a producției.

După mai multe promovări, Alibek a fost transferat înapoi la Omutninsk, unde a fost avansat la poziția de director adjunct. În curând a fost transferat la Baza Științifică și de Producție a Kazahstanului din Stepnogorsk (o altă unitate de arme biologice de rezervă) unde a fost numit director. Oficial, el a fost doar director adjunct al Asociației pentru Progres Științific și Producție, un producător de îngrășăminte și pesticide.

La Stepnogorsk, Alibek a creat o linie de asamblare eficientă la scară industrială pentru formulări biologice. În timp de război, linia de asamblare putea fi folosită pentru a produce antrax în scopuri de război. Succesele continue în domeniul științei și biotehnologiei au condus la mai multe promovări, el fiind în cele din urmă transferat la Moscova.

Activitatea la Biopreparat-Moscova
La Moscova, Alibek a început să lucreze ca șef-adjunct al Direcției Biosecuritate de la Biopreparat. Ulterior, a fost promovat (1988) la funcția de prim director adjunct al Biopreparat, unde superviza nu numai unitățile de producție de arme biologice facilități, ci și mai multe întreprinderi farmaceutice care produc antibiotice, vaccinuri, seruri, și interferon pentru public.

Ca răspuns la un anunțul din primăvara lui 1990 că Ministerul Industriei Medicale și Microbiologice urma să fie reorganizat, Alibek a elaborat și înaintat un memoriu la secretarul general Mihail Gorbaciov în care propunea încetarea activității de arme biologice a Biopreparat. Deși Gorbaciov a aprobat propunerea, în propunerea lui Alibek s-a introdus un alineat suplimentar secret, care a dus la emiterea unui decret prezidențial care hotăra oprirea activității Biopreparat până la sfârșitul anului, cerând însă și să rămână pregătit pentru reînceperea în viitor a producției.

Deși dezamăgit de rezultatul ambiguu, Alibek și-a folosit poziția de la Biopreparat și autoritatea acordată lui în prima parte a decretului pentru a începe distrugerea programului de arme biologice. În special, el a ordonat demontarea capabilităților de producție și testare a armelor biologice de la mai multe întreprinderi de cercetare si dezvoltare, între care Stepnogorsk, , Obolensk și mai multe altele. De asemenea, el și-a negociat în același timp și o numire concurentă de la o unitate de producție Biopreparat deumită Biomaș. Biomaș proiecta și producea echipament tehnic pentru cultivarea și testarea microbilor. El a planificat creșterea ponderii produselelor destinate spitalelor civile și laboratoarelor medicale la peste 40%, cât era alocat la acea vreme.

Viața în Statele Unite
Alibek a fost ulterior însărcinat cu pregătiri intensive pentru inspecțiile unităților biologice sovietice de către o delegație anglo-americană. Când și el a participat la rândul său la delegația sovietică de inspectare a unităților similare americane, i s-a confirmat că Statele Unite nu au program ofensiv de arme biologice. În timp ce se afla în SUA, Uniunea Sovietică a fost dizolvată. În ianuarie 1992, la scurt timp după întoarcerea sa din SUA, ca protest împotriva continuării activității în unitățile de arme biologice, Alibek a demisionat din Armata Sovietică și din Biopreparat. În octombrie 1992 a emigrat cu familia sa în SUA, în ciuda faptului că acest lucru îi era interzis de către KGB.

Alibek adaugă: Mult timp înainte de emigrare, am demisionat din Armata Sovietică, am renuțat la pozițiile științifice și administrative de la Moscova, am refuzat să accept cetățenia rusă, i-am informat pe oficialii ruși de securitate că voi pleca Statele Unite, am rămas fără loc de muncă timp de peste 9 luni și, după ce am primit acordul părinților, am plecat din fosta Uniune Sovietică (nu din Rusia). Nu cred că poate fi considerată o defecțiune, chiar dacă medicii ruși nu doreau să mă duc în străinătate. Dar erau alte vremuri, nu eram cetățean rus și nu puteau să-mi facă nimic în mod oficial. Numai după aceea am emigrat cu toată familia mea.[necesită citare]De când s-a mutat în SUA, Alibekov – care și-a simplificat numele în Kenneth (Ken) Alibek – a oferit guvernului informații detaliate despre programul de arme biologice al fostei Uniuni Sovietice și a depus mărturie în fața Congresului SUA, în numeroase ocazii. El a îndrumat serviciile de informații și comunitățile medicală și de securitate națională și a revenit la cercetările biomedicale pure care îl captivaseră în studenție.

El a fost impulsul care a dus la crearea unui program inovator de studii postuniversitare de bioapărare la  (GMU), care a atras studenți din întreaga țară. În cadrul acestui program, el a fost distins profesor de microbiologie medicală, și director educativ. El a dezvoltat și planul GMU pentru un centru de cercetare de nivel de biosecuritate trei (BSL-3) și a fost un rol esențial în obținerea de 40 de milioane de dolari în granturi de la guvernele federal și al statului pentru construcția instalației.

În 1999, Alibek a publicat o relatare autobiografică a activității sale din Uniunea Sovietică și a defecțiunii lui.

Antreprenor și cercetător
La 11 martie 2006, Alibek a anunțat că, din cauza unor diferende între el și GMU pe tema viitorului Programului Postuniversitare de Bioapărare, nu va mai preda acolo după de semestrul de primăvară și și-a dat demisia de la GMU începând cu 27 august 2006. Într-un acord cu studenții săi, și-a oferit voluntar timpul său între primăvara lui 2006 și primăvara lui 2007, pentru a-i ajuta să-și obțină doctoratele.

Alibek a fost președinte, director științific și director executiv la AFG Biosolutions, Inc din Gaithersburg, Maryland, unde el și echipa sa științifică au continuat dezvoltarea de soluții avansate pentru imunitate antimicrobiană. Motivat de lipsa de terapii accesibile anti-cancer în Europa de Est și Asia Centrală, AFG a utilizat experiența lui Alibek în biotehnologie pentru a planifica, a construi, și a gestiona o nouă unitate de producție  farmaceutică gândită anume pentru a aborda această problemă.

Alibek a înființat o nouă companie farmaceutică, MaxWell Biocorporation (MWB), în 2006, căreia i-a servit drept CEO și Președinte. Cu sediul in Washington, D.C., și având mai multe filiale și afiliați în Statele Unite ale Americii și în Ucraina, scopul principal declarat al MWB este crearea unei unități noi, ultra moderne, de înaltă tehnologie, în Ucraina. În această unitate se produc medicamente generice, nebrevetate, pentru tratarea bolilor grave oncologice, cardiologice, imunologice, sau infecțioase cronice.

S-a afirmat despre MWB că ar fi cea mai modernă unitate de producție farmaceutică din toată fosta Uniune Sovietică. Acesta era destinată să servească drept program-pilot pentru un complex mai mare de îngrijire medicală, în orașul Borîspil, aflat în imediata apropiere a capitalei Kiev. Construcția unității de la Borîspil a început în aprilie 2007 și a fost finalizată în martie 2008; producția inițială a fost programată să înceapă în 2008. Intenția declarată a fost să se producă medicamente de înaltă calitate și să devină o sursă accesibilă de terapie pentru milioane de defavorizați, care în prezent nu au opțiuni terapeutice.

Principalul obiectiv al cercetării curente a lui Alibek este de a dezvolta noi forme de terapie pentru boli oncologice avansate și alte patologii și tulburări degenerative cronice. El se concentrează pe rolul infectiilor virale si bacteriene cronice în cauzarea bolilor legate de varsta si îmbatranirea prematură. În plus, el dezvoltă și implementează metode sistemice inovatoare de imunoterapie pentru bolnavii de cancer avansat.

Alibek are o sotie si 5 copii (2 băieți și 3 fete); una dintre fiicele lui suferă de autism.

Activitatea din Kazahstan
În 2010, a fost invitat și a acceptat să lucreze în Kazahstan, ca profesor și cercetător la Universitatea Nazarbaiev. În timpul șederii sale, el a publicat o serie de articole în reviste de cercetare și a predat diferite cursuri în diferite domenii ale biologiei și medicinei. El se concentrează pe un posibil rol al infectiilor cronice, tulburărilor metabolice și imunosupresiei la dezvoltarea cancerului. În 2011, el a fost distins cu un premiu din partea viceprim-ministrului pentru contribuția sa în dezvoltarea sistemului educațional din Kazahstan. În 2014, el a fost distins cu o medalie de către Ministrul Educației și Științei din Kazahstan pentru contribuția sa în domeniul cercetării în țară. El continuă să lucreze ca medic, cercetător și profesor. Își păstrează cetățenia americană și locuința din SUA, unde locuiește familia lui.

Critici
Unii observatori au pus la îndoială credibilitatea științifică a lucrărilor mai recente ale lui Alibek, precum și motivațiile sale:
 Într-un comunicat de presă din septembrie 2003, Alibek și un alt profesor au sugerat, pe baza cercetărilor lor de laborator, că vaccinarea împotriva variolei ar putea crește și imunitatea unei persoane la HIV. Lucrarea a fost promovată de către GMU dar a fost respinsă la peer-review de către Journal of the American Medical Association și The Lancet și ipoteza nu a mai fost explorată. Potrivit expertului în variolă și fost consultant științific la Casa Albă, Donald A. Henderson, "aceasta este o ipoteză care... nu stă în picioare, și nu are nicio logică din punct de vedere biologic... Această idee ... a fost scoasă fix din burtă. Nu i-aș acorda niciun pic de încredere." Cu toate acestea, în 2010, un articol apărut în prestigioasa revistă științifică, Biomed Central - Imunologie, [Weinstein, et al. BMC Immunology 201011:23 DOI: 10.1186/1471-2172-11-23] care a prezentat rezultatele cercetării lor, se arată că imunizarea prealabilă cu vaccinia (Dryvax) într-adevăr conferă rezistență semnificativă la replicarea HIV. Acest articol a devenit cel mai solicitat și a descărcat articol din istoria revistei. Ulterior, s-au mai publicat articole care sprijineau această ipoteză.
 Alibek și colegii săi au căutat să dezvolte un produs care va proteja împotriva mai multor virusuri și bacterii mortale, în loc de împotriva unui singur organism. În laborator, șoarecii au supravietuit unor doze de variolă și antrax. Abordarea sa "de cocktail" – amestecarea mai multor medicamente cu alte ingrediente – a fost prezentată la conferințe de presă în 2002 și 2004 de către congressmanul american H. James Saxton (R-N. J.), ca "o nouă metodă potențială de apărare împotriva bioterorismului". Acest demers științific este foarte dificil de evaluat corect și nu a rezistat procesului de peer review.
 Alibek s-a folosit de notorietatea sa pentru a promova "Formula de Susținere a Sistemului Imunitar a Dr. Ken Alibek", un supliment alimentar vândut pe Internet. Acest amestec de vitamine, minerale, și a unui amestec bacterian caracteristic – vândut contra 59,95 dolari plus taxa de livrare pentru doza pe o lună – pretindea că "susține sistemul imunitar".
 Alibek a demisionat din funcția de director executiv al Centrului Național pentru Bioapărare și Boli Infecțioase al GMU în septembrie 2006, deși era distins profesor titular. O purtătoare de cuvânt a Universității a confirmat demisia, dar a refuzat să comenteze cu privire la circumstanțele plecării sale. Potrivit unui articol din 2007 publicat în Los Angeles Times, "Alibek a spus că administrația universității este nemulțumită de rolul companiei lui în partajarea cercetărilor finanțate prin granturi. Universitatea, spunea el, i-a cerut să desființeze sau să renunțe la AFG Biosolutions. El a ales să demisioneze de la George Mason."
 Unii experți pun la îndoială caracterizările făcute de Alibek amenințărilor de bioterorism. Unii au afirmat că Alibek are un interes să încurajeze frica, deoarece el profită de pe urma contractelor guvernamentale legate de combaterea bioterorismului. Medicul și general-maiorul în retragere Philip K. Russell, impresionat de cunoștințele lui Alibek despre producția de antrax din fosta Uniune Sovietică, "[a] început să [creadă] că Ken a fost mai degrabă fantezist decât exact în unele dintre amintirile lui" în ce privește variola modificată genetic. Russell remarcat și asupra "...problemei inserării de gene ale virusului Ebola într-virus de variolă. Aceasta era considerat, cel puțin în mintea multora dintre noi, ca ceva oarecum fantezist. Și probabil neadevărat."

Bibliografie

Nașteri în 1950
Arme biologice
Americani în viață
Cetățeni naturalizați ai Statelor Unite ale Americii
Kazahi
Microbiologi americani
Oameni de știință americani din secolul al XX-lea
Oameni de știință americani din secolul al XXI-lea

Ken Alibek


Hans Meier-Welcker (né le  à Offenbourg et mort le  à Fribourg-en-Brisgau) est officier dans la Wehrmacht et après la Seconde Guerre mondiale devient le premier chef du Bureau de recherche historique militaire de la Bundeswehr.

Biographie
Hans Meier-Welcker est le fils d'un avocat militaire (parents : Eugen et Luise, né Groos) et étudie d'abord au lycée humaniste de Büdingen. Il décide de poursuivre une carrière dans l'armée et s'enrôle le  dans le  d'infanterie (Donaueschingen) de la Reichswehr. Dans cette unité, il sert les neuf années suivantes. Il accède au rang d'Oberleutnant () et se marie le  de la même année. En , il est muté à l'état-major du  d'infanterie et deux ans plus tard, il est commandé à la formation d'état-major à l'Académie de guerre. Une fois cela terminé, Meier-Welcker est employé à partir d' comme officier de liaison auprès de l'état-major italien.

Pendant la Seconde Guerre mondiale, Meier-Welcker sert dans divers états-majors, d'abord au détachement d'armée A puis à la . À partir de 1941, il retrouve une affectation, entre-temps promu Major (), comme chef d'état-major de la  d'infanterie (à partir du ) puis de la  d'infanterie (à partir du ). Le , Meier-Welcker est de nouveau nommé officier de liaison auprès de la  italienne et du commandant italien de la Corse. Lorsque l'Italie se retire de la guerre à l'automne 1943, il est nommé en tant que chef d'état-major de la  d'infanterie. Du  au , Meier-Welcker dirige le  de grenadiers et, dans les dernières semaines de la guerre, le  d'armée en tant que chef d'état-major général. Pendant la Seconde Guerre mondiale, il reçoit la Croix allemande en or.

À la fin de la guerre, Meier-Welcker est fait prisonnier de guerre par les Alliés, dont il est libéré le . Il entreprend alors des études d'histoire à Tübingen, où il est particulièrement influencé par Hans Rothfels, et qu'il complète en 1951 par un doctorat. L'année suivante, il se voit offrir le poste d'Amt Blank (prédécesseur du ministère fédéral de la Défense). Meier-Welcker y est donc devenu le  chef du département "Sciences militaires" et le  colonel. Dans cette fonction, il est chargé de réformer l'histoire militaire et d'en faire une partie reconnue de l'histoire dans un spectre social plus large. Dans ce cadre, il est chargé de mettre en place, à partir du , le centre de recherche en histoire militaire à Langenau (près d'Ulm). Cet institut est transféré à Fribourg-en-Brisgau en 1958 et reçoit le nom officiel de Bureau de recherche historique militaire. Meier-Welcker reste jusqu'au  à la tête de ce bureau et détermine son orientation de manière décisive.

Même après avoir quitté le service actif, Meier-Welcker se consacre aux études historiques. Il en résulte de nombreux essais sur l'avenir de l'histoire militaire en Allemagne et une longue biographie de Hans von Seeckt, qui est encore aujourd'hui considérée comme un ouvrage de référence. Meier-Welcker décède le  à Fribourg-en-Brisgau.

Travaux
Les travaux de Meier-Welcker couvrent un large éventail d'intérêts. Il rédige sa thèse sur la simonie (achat d'offices) au Moyen Âge. Cela est suivi d'un manuel sur l'histoire militaire allemande à l'époque moderne. En tant que chef du Bureau de recherche sur l'histoire militaire, il façonne sa publication, comme le Handbuch zur Deutschen Militärgeschichte 1648–1939 en six volumes, qui est encore aujourd'hui l'ouvrage de référence. Après la publication de sa biographie de Seeckt, il se consacre à nouveau à l'étude de l'histoire antique et médiévale et entreprend des voyages plus longs en Sicile.

Cependant, les essais de Meier-Welcker sur l'histoire militaire elle-même (imprimés dans : Militärgeschichtliches Forschungsamt (éd.): Militärgeschichte - Probleme, Thesen, Wege, Stuttgart 1982), dans lequel il ne cesse de réclamer l'intégration de l'histoire militaire moderne dans la science historique générale. Selon lui, il convient de la considérer dans son cadre social et politique afin de s'éloigner d'une discipline qui ne se fixe que sur l'application du bénéfice à travers cet élargissement. Meier-Welcker est ainsi considéré comme l'un des fondateurs de l'historiographie militaire moderne en Allemagne après la Seconde Guerre mondiale.

Travaux (sélection)
 Der Entschluß zum Anhalten der deutschen Panzertruppen in Flandern 1940. In: Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte. 2. Jahrgang, 3. Heft, Juli 1954, Seiten 274–290 (JSTORE).
 Deutsches Heerwesen im Wandel der Zeit. Ein Überblick über die Entwicklung vom Aufkommen der stehenden Heere bis zur Wehrfrage der Gegenwart. Bernard & Graefe, Frankfurt am Main 1956.
 (Hrsg.): Untersuchungen zur Geschichte des Offizierkorps. Anciennität und Beförderung nach Leistung (= Beiträge zur Militär- und Kriegsgeschichte. Band 4). DVA, Stuttgart 1962.
 (Hrsg.): Abwehrkämpfe am Nordflügel der Ostfront, 1944–1945 (= Beiträge zur Militär- und Kriegsgeschichte. Band 5). DVA, Stuttgart 1963.
 (Hrsg.): Offiziere im Bild von Dokumenten aus drei Jahrhunderten (= Beiträge zur Militär- und Kriegsgeschichte. Band 5). DVA, Stuttgart 1964.
 Seeckt.  Bernard & Graefe, Frankfurt am Main 1967.
 Dionysios I. Tyrann von Syrakus (= Persönlichkeit und Geschichte. Band 57). Musterschmidt, Göttingen u. a. 1971 .
 (Hrsg. mit , , , ): Handbuch zur deutschen Militärgeschichte, 1648–1939. 6 Bände, Militärgeschichtliches Forschungsamt, Bernard und Graefe, München 1979/81.

 Band 1: Abschnitt I, Von der Miliz zum stehenden Heer. Abschnitt II, Vom Stehenden Heer des Absolutismus zur allgemeinen Wehrpflicht, Abschnitt III, Militärverwaltung und Heeresaufbringung in Österreich bis 1806, München 1979.
 Band 2: Abschnitt IV, Militärgeschichte im 19. Jahrhundert 1814–1890.
 Band 3: Abschnitt V, Von der Entlassung Bismarcks bis zum Ende des Ersten Weltkrieges 1890–1918; Abschnitt VI, Reichswehr und Republik 1918–1933.
 Band 4: Abschnitt VII, Wehrmacht und Nationalsozialismus 1933–1939; Abschnitt VIII, Deutsche Marinegeschichte der Neuzeit.
 Band 5: Abschnitt IX, Grundzüge der militärischen Kriegführung 1648–1939.
 Registerband, München 1981.

 Karthago, Syrakus und Rom. Zu Grundfragen von Frieden und Krieg (= Historisch-politische Hefte der Ranke-Gesellschaft. Heft 25/26: Studien zum Geschichtsbild). Musterschmidt, Göttingen 1979 .
 Himera und die Geschicke des griechischen Sizilien. Boldt, Boppard am Rhein 1980 .
 Aufzeichnungen eines Generalstabsoffiziers 1939–1942 (= Einzelschriften zur militärischen Geschichte des Zweiten Weltkrieges. Band 26). Rombach, Freiburg im Breisgau 1982 .

Bibliographie
 : Hans Meier-Welcker – Soldat und Wissenschaftler. In:  2/2007, S. 31.
 Rainer Wohlfeil: Oberst i. G. Dr. Hans Meier-Welcker als Militärhistoriker. In:  67 (2008) 2, S. 451–468.

Liens externes

 Page du Military History Research Office sur Hans Meier-Welcker (statut : )
 Domaine BArch N 241

Historien militaire
Récipiendaire de la croix allemande en or
Naissance en août 1906
Naissance à Offenbourg
Naissance dans le grand-duché de Bade
Décès en janvier 1983
Décès à Fribourg-en-Brisgau
Décès à 76 ans

Hans Meier-Welcker


L'avenue du Bourg-Royal est une artère d'orientation nord-sud située à Québec.

Situation et accès
L'avenue a une longueur d'environ 6 km. Son tracé est principalement rectiligne. Elle relie le quartier du Bourg-Royal, dans l'est de Charlesbourg, au quartier du Vieux-Moulin, dans le sud-ouest de Beauport. Ses principales intersections sont avec le boulevard Louis-XIV et l'autoroute Félix-Leclerc.

Origine du nom
L'avenue doit son nom au fait qu'elle conduit au Bourg-Royal, village fondé en 1666 par Jean Talon.

Historique
Le 7 février 1688, un contrat entre l'intendant Jean Talon et le colon Pierre Paradis prévoit la construction de la route. Le chemin apparaît sur la carte de Robert de Villeneuve en 1688. Il est représenté comme une ligne parfaitement droite débutant au chemin de la Canardière et se rendant jusqu'au Bourg-Royal.
Elle est alors connue sous le nom de « route de Bourg-Royal » ou bien de « route de la Commune ».

Le 1er avril 1935, sur le territoire de Beauport, la route est nommée « rue de l'Orphelinat » en référence à l'orphelinat D'Youville, aujourd'hui le Centre jeunesse de Québec. Elle devient « avenue de l'Orphelinat » le 19 novembre 1945 puis finalement « avenue Bourg-Royal » le 3 avril 1967.

Son nom actuel est officialisé le 13 décembre 1996 par la Commission de toponymie du Québec.

L'avenue du Bourg-Royal a la particularité d'être à la fois l'une des plus vieilles routes de Québec en plus de traverser les dernières terres agricoles de la ville. Les terres des Sœurs de la Charité de Québec et leurs environs sont la dernière grande enclave agricole.

Références

Bourg-Royal

Avenue du Bourg-Royal


Gerd Röpke (* 10. August 1941 in Quedlinburg) ist ein deutscher theoretischer Physiker und emeritierter Professor der Universität Rostock.

Leben und Werk
Gerd Röpke studierte nach dem Abitur von 1959 bis 1964 Physik an der Karl-Marx-Universität Leipzig. Nach seiner Promotion zum Dr. rer. nat. auf dem Gebiet der theoretischen Physik (Über die Berechnung der Energiewerte und Übergangswahrscheinlichkeiten des mehrzeitigen anharmonischen Oszillators mittels funktionaler Integration) im Jahr 1966 war er bis 1977 wissenschaftlicher Oberassistent an der Sektion Physik der Technischen Universität Dresden. 1973 habilitierte er sich dort mit der Arbeit Zur Berechnung magnetischer Momente und ihrer Dynamik in einigen Modellen des Festkörpermagnetismus. 1977 ging er an die Universität Rostock, wurde dort zunächst Hochschuldozent und 1987 zum außerordentlichen und 1992 zum ordentlichen Professor berufen. 2009 wurde er emeritiert.
Gerd Röpke veröffentlichte bisher mehr als 400 wissenschaftliche Aufsätze in Fachzeitschriften und Tagungsbänden. Außerdem war er Autor bzw. Koautor mehrerer Monographien. Seine Hauptarbeitsgebiete sind die Statistische Physik, die Festkörper- und Plasmaphysik sowie die Kernphysik.

Funktionen
Röpke wurde nach der Wende erster Präsident der Physikalischen Gesellschaft der DDR. Anschließend war er von 1991 bis 1994 Vorstandsmitglied der Deutschen Physikalischen Gesellschaft (DPG). Von 1990 bis 1994 war er Mitglied im Wissenschaftsrat. Außerdem war Röpke von 1991 bis 1994 Mitglied des Wissenschaftlichen Rats des Deutschen Elektronen-Synchrotrons (DESY) in Hamburg und von 1994 bis 1997 stellvertretender Direktor des Bogoljubov Laboratoriums für Theoretische Physik des Vereinigten Instituts für Kernforschung in Dubna.

Im Dezember 1989 wurde er in Rostock Mitglied des Unabhängigen Untersuchungsausschusses zur Entmachtung und Aufdeckung der Praktiken des Staatssicherheitssystems.

Ehrungen
 1999: Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland, Verdienstkreuz am Bande
 2000: Gay-Lussac-Humboldt-Preis des französischen Ministeriums für Bildung und Forschung
 2010: Ehrennadel der Deutschen Physikalischen Gesellschaft
 1999: Auswärtiges Wissenschaftliches Mitglied des Max-Planck-Instituts für Kernphysik in Heidelberg
 2000: Korrespondierendes Mitglied der Sächsischen Akademie der Wissenschaften zu Leipzig

Werke (Auswahl)

 D.N. Zubarev, V.G. Morozov, G. Röpke: Statistical Mechanics of Non-Equilibrium Processes, Vol. 1: Basic Concepts, Kinetic Theory. Akademie-Verlag, Berlin 1996, ISBN 3-05-501708-0; Vol. 2:  Relaxation and Hydrodynamic Processes, Akademie-Verlag, Berlin 1997, ISBN 3-05-501709-9.
 J. Schmelzer, G. Röpke, R. Mahnke: Aggregation Phenomena in Complex Systems. Wiley-VCH, Weinheim u. a. 1999, ISBN 3-527-29354-X.
 G. Röpke: Statistische Mechanik für das Nichtgleichgewicht. Deutscher Verlag der Wissenschaften, Berlin 1987, ISBN 3-326-00042-1.

Literatur

Weblinks

 Gerd Röpke bei der Sächsischen Akademie der Wissenschaften

Einzelnachweise

Physiker (20. Jahrhundert)
Physiker (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Rostock)
Mitglied der Sächsischen Akademie der Wissenschaften
Wissenschaftliches Mitglied der Max-Planck-Gesellschaft
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Absolvent der Universität Leipzig
Autor
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1941
Mann

Gerd Röpke


An Puya nana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni  Marx Carl Ludwig Ludewig Wittmack. An Puya nana in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Puya

Puya nana


شكري القوتلي: رئيس سوريا السابق.
 شكري بلعيد: سياسي تونسي

 شكري سرحان: ممثل مصري.
 شكري مصطفى: مؤسس لجماعة المسلمين.
 شكري عياد: مغني أردني.
 شكري الواعر: حارس دولي تونسي سابق.
 شكري محمد غانم: رئيس وزراء ليبيا السابق.
 شكري محمد عياد: ناقد مصري
 شكري أنيس فاخوري: كاتب وروائي لبناني
 شكري أوزيلديز: ممثل تركي

شكري (توضيح)


Postkabasakal, Adana ilinin Kozan ilçesine bağlı bir mahalledir.(Büyükşehir yasası ile mahalle olmuştur)

Coğrafya
Adana iline 80, Kozan ilçesine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 YerelNet

Kozan'ın mahalleleri

Postkabasakal, Kozan


زواغة قد تشير إلى:
  زواغة : بلدية بولاية ميلة وهي إحدى المدن التاريخية.
  ، وهي قرية تونسية بولاية زغوان.
  مقاطعة زواغة، وهي مقاطعة بولاية فاس.

زواغة (توضيح)


Venceremos - Hommage à Salvatore Allende o simplemente Venceremos es un álbum tributo al ex Presidente de Chile Salvador Allende, muerto en el Golpe de Estado en Chile de 1973, lanzado el 19 de mayo de 2003 en Francia en conmemoración de los 30 años desde su muerte. Es interpretado por el cantautor chileno Ángel Parra, el actor francés Pierre Arditi y el grupo Ventiscka.

El álbum contiene el último poema de Víctor Jara «Somos cinco mil» (en francés, «Nous sommes cinq milles»), escrito pocos días antes de ser asesinado en el Estadio Chile el 16 de septiembre de 1973, siendo leído en francés por Pierre Arditi y terminando con una canción interpretada por Isabel Parra, hermana de Ángel. Además contiene una grabación de su canción «Manifiesto». Por otra parte, el disco cierra con el último discurso de Allende, titulado «Las últimas palabras». A lo largo del disco se intercalan otros textos escritos por el periodista francés Gilles Perrault e interpretados por Arditi.

El título del disco es el mismo de la canción «Venceremos», considerada un himno en el período de la Unidad Popular.

Lista de canciones

Referencias

Álbumes de Chile de 2003
Álbumes de Ángel Parra
Álbumes de varios artistas


Personal lubricants (colloquially termed lube) are specialized lubricants used during sexual acts, such as intercourse and masturbation, to reduce friction to or between the penis and vagina, anus or other body parts or applied to sex toys to reduce friction or to ease penetration. Surgical or medical lubricants or gels, which are similar to personal lubricants but not usually referred to or labelled as "personal" lubricants, may be used for medical purposes such as speculum insertion or introduction of a catheter. The primary difference between personal and surgical lubricants is that surgical lubricants are thicker, sterile gels, typically containing a bacteriostatic agent. As of 2015 the personal lubricant market was estimated to be worth at least $400 million.

Types

By composition

Water-based
Water-based personal lubricants are water-soluble and are the most widely used personal lubricants. The earliest water-based lubricants were cellulose ether or glycerin solutions. Products available today may have various agents added for even dispersal, moisture retention, and resistance to contamination. The viscosity of these products can be altered by adjusting their water content and concentration of cellulose or other gel-forming hydrophilic ingredient. Because water-based personal lubricants absorb into the skin and evaporate, most water-based lubricants have a tendency to dry out during use, but reapplication of the lubricant or application of water or saliva is usually sufficient to reactivate them. When the lubricant eventually dries out, it may leave behind a residue derived from the other ingredients in the formulation. This may require reapplication during sex, and/or removal of the residue with water. Scientists are testing whether anti-retroviral lubricants or gels can be applied to aid in the prevention of transmission of HIV.

Typical water-based lubricants may be incompatible with sex acts that occur in water (such as in a bathtub, pool, or hot tub) as they can be dissolved or dispersed in water.

The Population Council, in a 2011 study, tested commercially available water-based sexual lubricants, and found that many damaged human rectal cells and that some of them – those containing polyquaternium-15 – appeared to actively increase HIV replication in cell cultures and therefore could raise one's risk of HIV transmission. Water-based 'lubes' have been recommended for use in safer sex because they do not weaken condoms like oil-based lubricants do. The researchers concluded: "Since it is the condom that is protecting users from HIV rather than the lube, condom users should still be encouraged to use water-based lubes because condoms are also more likely to break, and trauma to the rectal lining occur, with no lube". They also cited silicone-based lubricants as a potential alternative, although they did not test any silicone lubes in their study.

A later study has validated the findings of the Population Council for some water-based products' hyper-osmolality causing some human's cells damage, and better bio-compatibility with low-osmolality water-based products and silicone-based products but failed to corroborate polyquaternium 15 having a role that binds HIV to rectal cells or increase HIV replication.

Oil-based
Oil-based lubricants, for example petroleum-based lubricants (such as petroleum jelly), can increase the likelihood of breakage and slipping of latex condoms due to loss of elasticity caused by these lubricants. Oil-based lubricants may be considered desirable for people who are in relationships not requiring condom use and who wish to avoid certain additives and preservatives often found in other lubricants.

Silicone-based
Silicone-based lubricants do not contain any water. They offer a different feel from water-based personal lubricants. Silicone-based lubricants are not absorbed by skin or mucous membranes and consequently last longer than water-based lubricants. Many different silicone lubricants are commercially available, with varying quality and performance. Not all silicone-based lubricants are certified latex-safe, but silicone-based lubricants have not been shown to increase the risk of HIV transmission during anal intercourse, as some water-based lubes have.

Silicone-based lubricants are not usually recommended for use with sex toys or other products that are made from silicone because the formula may dissolve the surface, making it sticky to the touch, and cause disintegration of the item over time. This damage may create a breeding ground for bacteria. In most cases, a warning is listed on the product label. Silicone-based lubricant is also used in the manufacture of pre-lubricated condoms, due to its long-lasting properties and superior latex compatibility.

By usage

Vaginal lubricants
Vaginal lubricants are used to reduce vaginal dryness and pain during intercourse, and by couples trying to conceive. During fertility interventions, the use of a lubricant eases sperm specimen collection by masturbation. Commonly used lubricants include saliva, oil (such as baby oil, olive oil, canola oil, or mineral oil) or commercially available lubricants that are either water-based or hydroxyethylcellulose-based.

Human saliva and olive oil have been found to be detrimental to sperm function. Certain commonly used commercial lubricants, although labeled as non-spermicidal or spermicidal agent-free, have been found to impair sperm function, with several of these lubricants being as toxic to sperm in vitro as contraceptive gels. Sperm motility and viability were found to be disrupted shortly after direct contact between sperm and those lubricants or in saliva. Sperm function could be compromised following lubricant contact, due to the specific ingredients in the lubricant or due to the chemical properties of the lubricant, such as highly raised osmolarity or low pH. Such lubricants are therefore unsafe for use during fertility procedures such as semen collection or by couples trying to conceive by natural or assisted reproduction.

Vaginal lubricants such as mineral oil, canola oil, or hydroxyethylcellulose-based lubricants are recommended for use by couples attempting conception by The Practice Committee of the American Society for Reproductive Medicine.

Anal-specific
Many lubricants are safe for anal sex, but there are products that are specifically marketed or designed to enhance enjoyment of anal sex. Often, this is simply a thicker gel rather than a liquid. This thicker consistency is preferable because it helps the lubricant stay in place. Some anal lubricants contain numbing agents to relieve discomfort during anal sex, although it is generally inadvisable as a lack of sensation makes accidental injury more likely. Additionally, a commonly used numbing agent benzocaine can cause an allergic reaction in those with an allergy to PABA (4-aminobenzoic acid). Some lubricants are conveniently packaged for ease of application. Many of these products such as Astroglide Shooters have been pulled from the market due to FDA Medical Device Requirements. Products containing benzocaine can numb all body parts with which they come in contact.

Organic or natural
In the United States, the first certified organic personal lubricant labeled with the USDA organic seal was Nude Personal Lubricant, which was created in 2004 by Applied Organics. The US Food and Drug Administration (FDA) regulates lubricant as a medical device rather than as a cosmetic. Because of strict FDA guidelines for medical devices, organic personal lubricants were no longer allowed to carry a USDA seal, and they should be very careful about using the term organic anywhere on the label. Many of these types of lubricants also market themselves as "natural" and do not contain paraben, glycerin, diethanolamine (DEA) or animal-based ingredients. Some contain botanicals such as aloe vera or plant extracts.

Specialty lubricants
Warming lubricants contain specific ingredients to cause a sensation of warmth. Breathing on these types of lubricants may increase the effect. "Cooling" or "tingling" lubricants may contain ingredients such as peppermint. Some lubricants are sold together, such as "hot and cold", or are marketed for a specific use or effect. Flavored lubricants contain flavorings, such as fruit flavors, to enhance oral contact. "Edible" lubricants may be flavored and/or may not contain any ingredients that are not advisable to eat.

Other
Other products that have been used as personal lubricants include vegetable shortening, which is durable and inexpensive but damaging to latex. In a controversial scene in the movie Last Tango in Paris, the character Paul, played by Marlon Brando, uses butter during anal sex with the character Jeanne, played by Maria Schneider.

Uses

Sexual activity
A personal lubricant can be used to increase pleasure and reduce pain during sexual intercourse or other activities and may be used for lubricating the penis, vagina, anus, stroker, dildo or other sex toys before or during activity. Lubricant may be applied to any body part desired, to the inside and/or outside of condoms, or to the hands or fingers. Personal lubricants are particularly useful for intercourse when a partner experiences dryness or excessive contraction (tightness) of the vagina or anus. Anal sex generally requires more generous application of lubricant since the anus does not have natural lubrication sufficient for most sexual activity.

Masturbation
While most males and females produce varying amounts of their own lubrication, extra lubrication is sometimes sought when needed. There are specific lubricants which may be used in male masturbation, often called "masturbation creams", but are not suitable for vaginal or anal use or for use with condoms. Many men in Japan use lubricant created specifically for onaholes such as the Tenga Egg. Lubricant that is safe for sexual intercourse is also safe for masturbation.

Hand lotion is often used for recreational masturbation and popularly seen as an alternative to lubricants created specifically for sexual intercourse.

Medicine
Enema nozzles and rectal thermometer tips should be lubricated before use to minimize friction while inserting through the tightly retentive anal sphincter.

Personal lubricants can help treat erectile dysfunction in older men.

Risks

As of December 2012, the U.S. Food & Drug Administration does not typically require testing of personal lubricants in humans.  The agency classifies them as medical devices, so testing occurs on animals such as rabbits and guinea pigs. Rectal use of lubricants is viewed by the agency as an off-label application.  In 2012 it was reported that participants who consistently used personal lubricants for rectal intercourse had a higher prevalence of sexually transmitted infections (STI), such as chlamydia, than inconsistent users. Some warming lubricants have been shown to have an osmolality count more than 30 times the body's own fluid. Increased herpes transmission was more than ninefold when compared with animals not administered lubricant. In 2007 it was demonstrated that certain lubricants can cause significant damage to the rectal tissue of human study participants – major shedding of cells from tissue samples biopsied 60 to 90 minutes after lubricant application was observed. Certain lubricants containing the ingredient chlorhexidine, an antibacterial agent, has been shown to kill three species of Lactobacillus and has been shown to unbalance the natural flora in the vagina, which might lead to infections such as bacterial vaginosis. Lubricants with osmolalities closer to that of the body, such as agar-based lubes, did not damage the tissue samples or boost HIV infection rates.

Some may experience irritation from the use of certain lubricants. Some lubricants (as mentioned above under Water-based have been found to damage cells or even increase the replication of the HIV virus. Nonoxynol-9, a spermicide contained in some lubricants, can destroy vaginal and rectum cell membranes which may increase the rate of STI transmission. Spermicidally lubricated condoms do not contain enough spermicide to increase contraceptive effectiveness, but application of separate spermicide is thought to reduce pregnancy rates significantly.

References

ja:ラブローション

Personal lubricant


اسمه ونسبه
هو عبد الله بن ثوب، ويقال: ابن ثواب، ويقال: ابن عبد الله، ويقال: ابن عبيد، ويقال: ابن عوف، ويقال: ابن مسلم، ويقال اسمه يعقوب بن عوف أبو مسلم الخولانى الزاهد (…- 62 هـ = …- 682 م)، أدرك الجاهلية وسكن المدينة ثم هاجر إلى الشام فنزل بداريا وأصله من اليمن, وقد أسلم في أيام رسول الله  ولكنه لم يلتق به فهو مخضرم ودخل المدينة في خلافة الصديق.

شيوخه
روى عن عمر بن الخطاب، وأبي عبيدة بن الجراح، ومعاذ بن جبل، وعبادة بن الصامت، وعوف بن مالك، وأبي ذر الغفاري.

الرواة عنه
روى عنه أبو إدريس الخولاني وأبو العالية الرياحي وجبير بن نفير وعطاء بن أبي رباح وعطاء الخرساني وشرحبيل بن مسلم وعطية بن قيس وأبو قلابة الجرمي ومحمد بن زياد الألهاني وعمير بن هانئ العنبسى ويونس بن ميسرة ومكحول وغيرهم.

ثناء العلماء عليه
 قال يحيى بن معين: أبو مسلم الخولاني شامى ثقة.
 قال بن سعد: كان ثقة.
 قال البخارى: قارئ أهل الشام، وكذلك قال ابن أبي حاتم.
 فال عبد الجبار بن محمد الخولانى: أدرك الجاهلية وكان من الافاضل الأخيار روى عنه جماعة من أصحاب رسول الله  وكان فاضلاً ديناً ورغاً.
 قال العجلي: شامى تابعي ثقة من كبار التابعين وعبادهم.
 قال مالك بن دينار: هذا حكيم هذه الأمة.
 فال أبو نعيم: ومنهم المتخلى عن الهموم والكرب، المتسلى بالأوراد والنوب، الخولانى أبو مسلم بن ثوب، حكيم الامة، وقديم الخدمة وحررها.
 قال ابن حجر: أبو مسلم الخولانى الزاهد ثقة عابد.
رضي الله عنه.

من أحواله وأقواله
 قال إسماعيل بن عياش حدثنا شرحبيل بن مسلم قال أتى أبو مسلم الخولاني المدينة وقد قُبض (أي توفي) النبي  واستخلف أبو بكر، فحدثنا شرحبيل أن الأسود تنبأ (أي ادعى النبوة) باليمن فبعث إلى أبي مسلم فأتاه بنار عظيمة، ثم إنه ألقى أبا مسلم فيها فلم تضره فقيل للأسود إن لم تنف هذا عنك افسد عليك من اتبعك، فأمره بالرحيل فقدم المدينة فأناخ راحلته ودخل المسجد يصلي فبصر به عمر بن الخطاب عنه فقام إليه فقال ممن الرجل، قال من اليمن، قال ما فعل الذي حرقه الكذاب بالنار، قال ذاك عبد الله بن ثوب، قال نشدتك بالله أنت هو، قال اللهم نعم، فاعتنقه عمر وبكى ثم ذهب به حتى أجلسه فيما بينه وبين الصديق فقال الحمد لله الذي لم يمتني حتى أراني في امة محمد  من صنع به كما صنع بإبراهيم الخليل. رواه عبد الوهّاب بن نجد وهو ثقة عن إسماعيل لكن شرحبيل أرسل الحكاية.
 روى معمر عن الزهري قال كنت عند الوليد بن عبد الملك فكان يتناول عائشة عنها فقلت يا أمير المؤمنين ألا أحدثك عن رجل من أهل الشام كان قد أوتي حكمة قال من هو قلت أبو مسلم الخولاني سمع أهل الشام ينالون من عائشة فقال ألا أخبركم بمثلي ومثل امكم هذه كمثل عينين في رأس تؤذيان صاحبهما ولا يستطيع أن يعاقبهما إلا بالذي هو خير لهما فسكت.
 قال الزهري أخبرنيه أبو إدريس الخولاني عن أبي مسلم قال عثمان بن أبي العاتكة علق أبو مسلم سوطا في المسجد فكان يقول أنا أولى بالسوط من البهائم فإذا فتر مشق (ضرب) ساقيه سوطا أو سوطين قال وكان يقول لو رأيت الجنة عياناً أو النار عياناً ما كان عندي مستزاد.
 عن عطية بن قيس قال دخل ناس من أهل دمشق على أبي مسلم وهو غاز في أرض الروم وقد احتفر جورة في فسطاطه وجعل فيها نطعا وافرغ فيه الماء وهو يتصلق (يتقلب) فيه فقالوا ما حملك على الصيام وأنت مسافر قال لو حضر قتال لأفطرت ولتهيأت له وتقويت إن الخيل لا تجري الغايات وهن بدن إنما تجري وهن ضمر ألا وان أيامنا باقية جائية لها نعمل.
 روى محمد بن زياد الألهاني عن أبي مسلم الخولاني أنه كان إذا غزا أرض الروم فمروا بنهر فقال أجيزوا بسم الله ويمر بين أيديهم فيمرون بالنهر الغمر فربما لم يبلغ من الدواب إلا الركب فإذا جازوا قال هل ذهب لكم شيء (فمن ذهب له شيء فأنا ضامن له) فألقى بعضهم مخلاته (عمدا) فلما جاوزا قال (الرجل) مخلاتي وقعت قال اتبعني فاتبعه فإذا بها معلقة بعود في النهر قال خذها.
 عن عنبسة بن عبد الواحد عن عبد الملك بن عمير قال كان أبو مسلم الخولاني إذا استسقى سقي.
 روى بقية عن محمد بن زياد عن أبي مسلم أن امرأة خببت عليه امرأته فدعا عليها فعميت فأتته فاعترفت وتابت فقال اللهم أن كانت صادقة فاردد بصرها فأبصرت.
 عن ضمرة بن ربيعة عن بلال بن كعب أن الصبيان قالوا لأبي مسلم الخولاني ادع الله أن يحبس علينا هذا الظبي فنأخذه فدعا الله فحبسه فأخذوه.
 عن عطاء الخراساني أن امرأة أبي مسلم قالت ليس لنا دقيق فقال هل عندك شيء قالت درهم بعنا به غزلا قال ابغينيه وهاتي الجراب فدخل السوق فاتاه سائل وألح فأعطاه الدرهم وملأ الجراب نشارة من تراب واتى وقلبه مرعوب منها وذهب ففتحه فلما جاء ليلا وضعته فقال من أين هذا قالت من الدقيق فاكل وبكى.
 حدثنا أبو بكر بن مالك ، قال : ثنا عبد الله بن أحمد بن حنبل ، حدثني أبي ، قال : ثنا الحكم بن نافع ، قال : ثنا إسماعيل بن عياش ، عن شرحبيل بن مسلم : أن رجلين أتيا أبا مسلم الخولاني في منزله ، فقال بعض أهله : هو في المسجد ، فأتيا المسجد فوجداه يركع فانتظرا انصرافه وأحصيا ركوعه فأحصى أحدهما أنه ركع ثلاثمائة ، والآخر أربعمائة قبل أن ينصرف

وفاته
في أكثر المصادر: وفاته بدمشق، وقبره بداريّا.

مراجع

وصلات خارجية

 فيديو حلقة عن أبو مسلم الخولاني في برنامج مع التابعين للدكتور عمرو خالد، 27 نوفمبر 2011
 بعض من سيرة أبو مسلم الخولانى

تابعون
سنة الولادة غير معروفة
عرب في القرن 7
محدثو التابعين
وفيات 60 هـ
وفيات 684
رواة الطبقة الثانية

أبو مسلم الخولاني


L'ORP Wicher est un contre-torpilleur de la marine polonaise de  (navire de tête de sa classe) ayant participé à la Seconde Guerre mondiale.

Histoire

Entre-deux-guerres
Le navire est construit chez les Chantiers navals français à Blainville-sur-Orne, près de Caen. La construction dura 4 ans, soit près de deux de plus que prévu initialement. Les turbines à vapeur sont construites par les Ateliers et chantiers de la Loire à Saint-Nazaire, tandis que l'armement est monté dans le port militaire de Cherbourg. Le navire est lancé le 10 juillet 1928 et mis en service par la marine polonaise dans le port de Cherbourg près de deux ans plus tard, le 8 juillet 1930.

Il est nommé ORP Wicher, conformément à la tradition française de nommage des navires d'après des phénomènes météorologiques. Une semaine plus tard, il arrive à Gdynia sous le commandement du commandant  et devient le premier navire moderne des forces navales polonaises. Son navire jumeau, le Burza, est mis sur cale en même temps et lancé deux ans plus tard, soit environ quatre ans après l'échéance prévue.

Durant l'entre-deux-guerres le Wicher rempli divers rôles, principalement politiques. Par exemple, le 15 juin 1932, lors de la , il est envoyé au port de la ville libre de Dantzig (aujourd'hui Gdańsk) pour rencontrer deux destroyers britanniques entrant dans le port et souligner l'influence politique polonaise dans cette ville. En mars 1931, il navigue jusqu'à Madère avec à son bord le maréchal de Pologne Józef Piłsudski et sa famille. Il s'agit du plus grand voyage du Wicher depuis la Pologne.

Il visite également Stockholm en août 1932, Leningrad en juillet 1934, Kiel en juin 1935 et Helsinki et Tallinn le mois suivant. En 1937, alors qu'il sert de navire-école, il visite les villes de Pärnu, Narva, Vyborg, Turku, Mariehamn, , Skagen, Assens et Helsingor, ainsi que Tallinn et Riga.

À la fin des années 1930, un rapport conclu un armement insuffisant. L'artillerie navale française avait une faible cadence de tir et le navire manquait de protection suffisante contre les bombardements aériens. Pour résoudre le problème, à l'automne 1935 deux mitrailleuses doubles Hotchkiss de 13,2 mm sont ajoutées.

Le 18 mars 1939, le navire, ainsi que l'ensemble de la « Flottille de contre-torpilles », est mis en alerte en raison de la crise de Memel. L'alerte est annulée une semaine plus tard et les croisières d'entraînement sont interrompues. Dans le même temps, la plupart des navires de surface polonais étaient prêts à être retirés dans les ports britanniques lors de l'opération Pékin. Les Wicher et Gryf sont les seuls grands navires laissés au port de Gdynia pour la protection de la côte polonaise.

Seconde Guerre mondiale

Après l'invasion de la Pologne le  septembre 1939, le navire repousse un bombardement à Gdynia, puis s'embarque pour la base navale de Hel, pour l'opération Rurka, une tentative de mouillage de mines aux entrées de baie de Gdańsk. Le Wicher devait protéger l'opération, menée par le Gryf, un lourd mouilleur de mines, du côté du port allemand de Pillau, assisté de six dragueurs de mines et de deux canonnières. Après avoir abordé des mines navales depuis un dépôt flottant, Gryf et sa flottille naviguent vers la péninsule de Hel.

En route, le Wicher est attaqué par un escadron de 33 bombardiers en piqué Ju 87B de la Luftwaffe, causant des dommages mineurs et tuant son capitaine. Dans ce qui deviendra connu comme la bataille de la baie de Gdańsk, le Wicher n'est pas touché directement, mais les avions allemands marquent plusieurs coups rapprochés, brisant toutes les fenêtres du pont et fracturant la coque à plusieurs endroits. Après avoir atteint le port de Hel à 18 h 45, le Wicher navigue vers la zone d'opérations, arrivant vers 22 h 00. Son capitaine, le commandant Stefan de Walden, ne savait pas que l'opération avait été annulée et protégeait en fait la baie vide et non la flottille polonaise, qui était ancrée à Hel.

Peu de temps après son arrivée, le Wicher aperçoit deux destroyers allemands. L'équipage décide de ne pas ouvrir le feu car ne voulant pas attirer l'attention sur les unités polonaises qui devaient opérer dans la baie de Gdańsk. Plus tard dans la nuit, il aperçoit également un croiseur de la classe Leipzig. Vers 01 h 00 le 2 septembre, le Wicher retourne à Hel et découvre que l'opération avait été annulée.

Le matin du 3 septembre 1939, alors qu'ils sont amarrés dans un port, les Gryf et le Wicher sont attaqués par deux destroyers allemands, le Z1 Leberecht Maass et le Z9 Wolfgang Zenker, tirant à une distance de 9 milles marins. Des navires de guerre polonais et une batterie à terre repoussent l'attaque, le Gryf marquant deux coups au but. L'escadrille allemande érigea ensuite un écran de fumée et se replia.

Plus tard dans la journée, le Wicher, toujours dans le port, repousse deux raids aériens. Cependant, lors de la troisième attaque vers 15 h 00, il est attaquée par deux groupes d'avions allemands, marquant quatre coups au but. Deux bombes le touchent à son milieu, l'une touche la proue et l'autre fracture sa coque à plusieurs endroits sur son côté tribord. Le Wicher commence à couler et son équipage parvient à rejoindre la terre ferme, d'où ils rejoindront la défense terrestre de la Poméranie. Un marin est tué et 22 blessés dans l'attaque aérienne.

Après la fin des hostilités, en novembre 1939, les Allemands renflouent l'épave et la remorquent en eaux peu profondes. Selon les objectifs allemands, l'épave devait être renflouée, réparée et remis en service dans la Kriegsmarine sous le nom de Seerose. Cependant, ces plans n'aboutiront jamais.

L'épave du Wicher survit à la Seconde Guerre mondiale. En 1946, l'épave est de nouveau renflouée et remorquée au large jusqu'à la région de Jastarnia. C'est dans cette zone qu'elle sert de navire cible pour les exercices de bombardement aérien jusqu'en 1955. En 1963, l'épave est en partie mise au rebut. La partie restante, située à la position approximative , se compose d'un quart de la coque, de deux cheminées et du gouvernail.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des unités militaires polonaises de la Seconde Guerre mondiale

Liens externes
 Wicher immediately after sinking

Bateau lancé en 1928
Navire construit en Normandie
Histoire de la Pologne pendant la Seconde Guerre mondiale
Navire coulé en 1939
Bateau de la marine polonaise de la Seconde Guerre mondiale

ORP Wicher (destroyer, 1928)


Agrostophyllinae,  podtribus orhideja u tribusu Epidendreae, dio potporodice Epidendroideae. Postoje dva roda roda. Ime je došlo po rodu Agrostophyllum iz tropske Azije te od zapadnog Pacifika do Madagaskara. Drugi rod Earina raširen je po pacifičkim otocima, uključujući Novi Zeland

Rodovi
 Agrostophyllum Blume
 Earina Lindl.

Izvori

Vanjske poveznice

Agrostophyllinae


O 51º Campeonato Europeu de Halterofilismo foi organizado pela Federação Europeia de Halterofilismo em Constança, na Romênia entre 13 a 21 de maio de 1972. Foram disputadas 9 categorias com a presença de 157 halterofilistas de 27 nacionalidades.

Medalhistas

Quadro de medalhas

Quadro de medalhas no total combinado

Ligações externas
Site da Federação Europeia de Halterofilismo

1972
Europeu
Halterofilismo
Halterofilismo

Campeonato Europeu de Halterofilismo de 1972


Međuopćinska nogometna liga Varaždin za sezonu 1981./82. je bila liga 6. stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.  Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bila "Dubravka" iz Turčina.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutarnje poveznice
 Zonska liga Varaždin – Čakovec 1981./82.
 Općinska A liga Ludbreg 1981./82.

Vanjske poveznice

Izvori
 library.foi.hr, "Varaždinske vijesti"
 library.foi.hr, "Varaždinske vijesti", br. 1951 (23/1982), god. XXXVIII, izdano 17. lipnja 1982., str. 11 ("Sport"), preuzeto 9. rujna 2019.

1981-82 MOL Varaždin
MOL Varaždin
1981-82 MOL Varaždin

Međuopćinska nogometna liga Varaždin 1981./82.


බූල් ද ස්විෆ් ("වෙඬරු ගුලිය", 1880) යනු 19වන සියවස අගභාගයෙහි දිවි ගෙවූ  ප්‍රංශ ලේඛක ගී ද මෝපසාං විසින් රචිත  කෙටි කතාවකි.

බූල් ද ස්විෆ්


Randall Stuart Newman () este un cantautor american, aranjor,  compozitor și pianist american, de origine evreu, care s-a făcut cunoscut prin cântece pop și rock despre slăbiciunile firii omenești, multe unele din ele cu o notă cinică sau satirice, și de asemenea  prin muzica de film, inclusiv la filme pentru copii.

După anii 1980 Newman a activat mai ales ca autor de coloane sonore. A scris muzica pentru filme ca "Ragtime" (1981), Revenire la viață (1990), "The Natural", Jocuri murdare, Cats Don't Dance, "Meet the Parents" (2000), "Cold Turkey", și "Seabiscuit".  A compus coloane sonore pentru opt filme de desene animate ale companiilor Disney și Pixar: Povestea jucăriilor (1995),  A Bug's Life (1998), Povestea jucăriilor 2(1999) , Compania Monștrilor (2001),Mașini (2006), Povestea jucăriilor 3(2010), Universitatea monștrilor (2013), și Mașini 3, de asemenea pentru productiile Disney Prințesa și Broscoiul (2009) și "James și piersica uriașă".

Newman a fost nominalizat de 20 de ori la competițiile pentru Premiul Oscar pentru coloana sonoră originală și pentru cântecul original, câștigând de două ori Premiul Oscar la ultima categorie. I s-au mai decernat trei premii Emmy, șase premii Grammy și premiul guvernatorului din partea Academiei de discuri.

În anul 2002 Newman a fost înscris în muzeul memorial al autorilor de cântece "Songwriters Hall of Fame" pentru numere clasice ca  "Short People"  sau "Disney Legend" din anul 2007. În aprilie 2013 a fost inclus și în muzeul memorial al Rock and Roll-ului.

Note

Legături externe

Nașteri în 1943
Cantautori americani
Cantautori evrei
Compozitori de muzică de film
Câștigători ai premiului Oscar
Câștigătorii premiilor Grammy
Muzicieni rock
Cântăreți americani de muzică rock
Oameni în viață
Anii 1960 în muzică
Anii 1970 în muzică
Anii 1980 în muzică
Anii 1990 în muzică
Atei americani

Randy Newman


La Universidad Libre de Lengua y Comunicación de Milán (en italiano, Libera Università di Lingue e Comunicazione), también conocida por sus siglas IULM, es una universidad italiana con sede principal en Milán.

Posee cuatro facultades: la Facultad de Comunicación, Publicidad y Relaciones Públicas, la Facultad de Lingüística, Traducción y Estudios Culturales, la Facultad de Artes y Herencia Cultural y la Facultad de Turismo. Tiene una sede en Roma.

Las tasas medias de matrícula para los estudiantes son de 3.600€ al año, superando los 4.500€ en el caso del máster.

Historia

Fue fundada en 1968 por Carlo Bo y Silvio Baridon bajo el nombre Instituto Universitario de Lengua Moderna (IULM). Hasta el presente, sus rectores han sido Silvio Baridon Frederick (1968-1983), Alexander Migliazza (1983-1997), Francesco Alberoni (1997-2001), Giovanni Puglisi (2001-2015), Mario Negri (2015-2018) y Gianni Canova (desde 2018).

IULM ofrece un método de enseñanza innovador basado en una mezcla de teoría y práctica, estrictamente conectado con el mundo real y enfocado en cubrir nuevos perfiles de trabajo.

Cátedra UNESCO

La universidad está adherida a la iniciativa de Naciones Unidas para las cátedras Unesco. En ese marco, la IULM dicta un máster en Museología Europea a cargo de Massimo Negri.

Véase también

 Luca María Scarantino

Referencias

Universidad Libre de Lengua y Comunicación de Milán


Baudenkmäler nach Ortsteilen

Grattersdorf

|}

Maging

|}

Nabin

|}

Weitere Ortsteile

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Grattersdorf

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Grattersdorf
Baudenkmaler Grattersdorf

Liste der Baudenkmäler in Grattersdorf


Acanthopale može označavati:
 Acanthopale (Animalia) San Martín, 1986, rod Mnogočetinaša iz porodice Chrysopetalidae.
 Acanthopale (Plantae) C.B. Clarke, biljni rod iz porodice Acanthaceae.

Acanthopale


Cumali Bişi (* 15. Juni 1993 in Gebze) ist ein türkischer Fußballspieler.

Karriere

Vereinskarriere
Cumali Bişi begann mit dem Vereinsfußball in der Jugend von Darıca Gençlerbirliği und wechselte 2007, mit einem Profivertrag ausgestattet, in die Jugend von Beşiktaş Istanbul. Hier spielte er drei Spielzeiten lang ausschließlich für die Jugend- bzw. später für die Reservemannschaft. 2010 trainierte er neben seiner Tätigkeit bei der Reservemannschaft auch bei den Profis. Am 16. Mai 2010 debütierte er bei einem Ligaspiel gegen Bursaspor. In der nachfolgenden Saison spielte er auch fast ausschließlich für die Reserve und machte wieder nur ein Spiel für die Profis.

Die nächste Spielzeit verbrachte er als Leihgabe bei Çaykur Rizespor. Zum Ende der Saison 2011/12 wurde er für eine weitere Spielzeit an Rizespor verliehen. Kurze Zeit nach dieser Verlängerung seiner Leihdauer, wurde sein Wechsel samt Ablöse zu Rizespor bekanntgegeben. Zusammen mit Sezer Özmen, der ebenfalls in der Vorsaison von Beşiktaş an Rizespor ausgeliehen war, wechselte Bişi gegen eine Ablösesumme von 350.000 TL zum Schwarzmeerklub. In der zweiten Saison bei Rizespor etablierte er sich als Stammspieler. Mit seinem Team wurde er Vizemeister der TFF 1. Lig und stieg damit in die Süper Lig auf.

Für die Saison 2014/15 wurde er an Adana Demirspor ausgeliehen.

Im Januar 2016 verließ er Rizespor endgültig und wechselte zum Zweitligisten Boluspor. Nach einem Jahr für Boluspor wechselte er zum Ligarivalen Büyükşehir Gaziantepspor. Im Sommer 2017 zog er innerhalb der 1. Lig zu Balıkesirspor weiter.

Nationalmannschaft
Cumali Bişi spielte sechsmal für die türkische U-18-Nationalmannschaft. Ab 2012 rückte er in die türkische U-20-Nationalmannschaft auf.

Im Rahmen der U-20-Fußball-Weltmeisterschaft 2013 wurde er in das Turnieraufgebot der türkische U-20-Nationalmannschaft berufen.

Erfolge
 Mit Çaykur Rizespor
 Vizemeister der TFF 1. Lig und Aufstieg in die Süper Lig: 2012/13

 Mit der türkischen U-20-Nationalmannschaft
 Achtelfinalist der U-20-Fußball-Weltmeisterschaft: 2013

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Adana Demirspor)
Fußballspieler (Balıkesirspor)
Fußballspieler (Beşiktaş Istanbul)
Fußballspieler (Boluspor)
Fußballspieler (Çaykur Rizespor)
Fußballspieler (Darıca Gençlerbirliği)
Fußballspieler (Gaziantep FK)
Person (Gebze)
Geboren 1993
Türke
Mann

Cumali Bişi


Arnau Martínez, né le  à Premià de Dalt en Espagne, est un footballeur espagnol qui évolue au poste d'arrière droit au Girona FC.

Biographie

En club
Né à Premià de Dalt en Espagne, Arnau Martínez est notamment formé au FC Barcelone, où il intègre La Masia avant de poursuivre sa formation au CE L'Hospitalet puis au Girona FC, qu'il rejoint en 2018 à l'âge de 15 ans.

C'est avec le Girona FC, qu'il commence sa carrière en professionnel, jouant son premier match le , lors d'une rencontre de Copa del Rey face au . Il entre en jeu et son équipe s'impose par deux buts à zéro. Le , il inscrit son premier but en professionnel lors d'une rencontre de championnat contre l'UD Logroñés. Il est titulaire et son équipe s'impose par quatre buts à un ce jour-là. Avec cette réalisation il devient le plus jeune buteur de l'histoire du Girona FC, à 18 ans et 14 jours.

Le , Arnau Martínez prolonge son contrat avec le Girona CF jusqu'en juin 2025.

En sélection
Arnau Martínez est convoqué pour la première fois avec l'équipe d'Espagne des moins de 19 ans en . Il joue son premier match le  suivant contre le Mexique (victoire 5-1 de l'Espagne). Il inscrit son premier but lors de sa quatrième apparition, le  face à l'Azerbaïdjan (cette fois son équipe l'emporte par six buts à zéro).

Arnau Martínez est convoqué pour la première fois avec l'équipe d'Espagne espoirs en septembre 2022. Il joue son premier match lors de ce rassemblement, le  contre la Roumanie. Il est titularisé et les Espagnols l'emportent par quatre buts à un.

Statistiques

Notes et références

Liens externes

Footballeur espagnol
Joueur du Girona FC
Naissance en avril 2003
Naissance dans la province de Barcelone

Arnau Martínez


Reading Capital () is a 1965 book about the philosopher Karl Marx's Das Kapital by the philosophers Louis Althusser, Étienne Balibar, and Jacques Rancière, the sociologist Roger Establet, and the critic Pierre Macherey. The book was first published in France by François Maspero. An abridged English translation was published in 1970, and an unabridged translation in 2015. The book was influential among intellectuals.

Summary

The philosopher Louis Althusser and his co-authors — the philosopher Étienne Balibar, the sociologist Roger Establet, the philosopher Jacques Rancière, and the critic Pierre Macherey — discuss Karl Marx's Das Kapital (1867–1883) and subjects such as the labor theory of value, dialectical materialism, and historical materialism. Rancière notes that his contribution builds on Althusser's For Marx (1965).

Publication history
Reading Capital was first published in French by François Maspero in 1965. An abridged French François Maspero edition followed in 1968. An abridged Italian translation was also published. An abridged English translation by Ben Brewster was published in 1970 by New Left Books. An unabridged English translation by Ben Brewster and David Fernbach was published in 2015 by Verso Books.

Reception
Together with Althusser's For Marx (1965), Reading Capital drew Althusser to the attention of French intellectuals and attracted a significant international readership. The appearance of Reading Capital and For Marx in English translation influenced the development of Marxist thought in the Anglophone world throughout the 1970s.

The Marxian economist Harry Cleaver wrote that Althusser and his co-authors provided one of the most politically influential of the philosophical reinterpretations of Das Kapital that were made by Marxists in the 1960s and 1970s. However, he considered their influence regrettable, writing that in For Marx and Reading Capital, Althusser's aim was to revitalize dialectical materialism "as an ideology to mediate the widely discredited political practices of the French Communist Party." He accused Althusser of ignoring working class struggles in favor of an abstract "science of history", and noted that Althusser himself admitted that Reading Capital largely ignored the class struggle.

William S. Lewis described Reading Capital as the culmination of the rereading of Marx that Althusser began in 1953. He considered it a theoretically sophisticated text. However, he suggested that the difficulty of the work supported the charge that Althusser aspired to "Leninist vanguardism" and wanted "a small, theoretically sophisticated cadre" to "direct the revolution", and expressed agreement with the historian Eric Hobsbawm's view that the book showed that Althusser was an "extremely selective reader of Marx."

The economist Alain Lipietz further pointed out that, while Reading Capital helped to disengage French Marxism from an oversimplification, determinism and mechanism inherited from the Stalinist period, it also obscured and censored the first chapter of Das Kapital, in which Marx analyzed the relationship of commodity and money.

See also
 Louis Althusser and the Traditions of French Marxism

References

Bibliography
Books

Journals

External links
 Generation Online: How to Read Marx's Capital
Liberation School: Reading Capital with Comrades

1965 non-fiction books
Books about Marxism
French non-fiction books
Marxist books
Works by Louis Althusser

Reading Capital


Sulzach ist ein Gemeindeteil des Marktes Dürrwangen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Das Dorf liegt am rechten Ufer der Sulzach und am Wegweiherbach, der dort als rechter Zufluss in die Sulzach mündet und westlich des Ortes eine Kette von Weihern speist. Im Westen liegt das Frickinger Holz, ansonsten ist der Ort von Acker- und Grünland umgeben. Im Nordwesten wird die Flur Klingenfeld genannt, im Norden Hirtenlacke. Eine Gemeindeverbindungsstraße verläuft nach Hammerschmiede (1,4 km nordwestlich) bzw. nach Dürrwangen zur Kreisstraße AN 41 (2 km südöstlich). Eine weitere Gemeindeverbindungsstraße verläuft die AN 42 bei Flinsberg kreuzend nach Neuses (2,2 km südwestlich).

Geschichte
Die Fraisch über Sulzach war umstritten. Sie wurde sowohl vom ansbachischen Oberamt Feuchtwangen als auch vom oettingen-spielbergischen Oberamt Dürrwangen beansprucht. Die Reichsstadt Dinkelsbühl wollte sie auf ihrem Anwesen geltend machen. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft hatte das ansbachische Kastenamt Feuchtwangen. 1732 bestand der Ort aus 17 Anwesen und 1 Gemeindehirtenhaus. Grundherren waren das Oberamt Dürrwangen (10 Gütlein, 3 Häuslein), das Spital der Reichsstadt Dinkelsbühl (2 Höfe, 1 Gütlein) und das ansbachische Klosterverwalteramt Auhausen (1 Gütlein). Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es 23 Anwesen, 1 Feldkapelle und 1 Gemeindehirtenhaus. Grundherren waren das Oberamt Dürrwangen (1 Viertelhof, 3 Söldengüter, 1 Söldengut mit Korbhaus, 1 Söldengütlein, 1 Köblergut, 5 Hauslehen, 2 Häuser, 2 halbe Hauslehen, 2 Halbhäuser), die Reichsstadt Dinkelsbühl (Siechenpflege: 1 Hofgut, Spital: 2 halbe Hofgüter; die Dinkelsbühler Eigenherren Bühlmeyer und Rothmund: 1 Gut) und das Verwalteramt Auhausen (1 Gütlein). Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

1806 kam Sulzach an das Königreich Bayern. Infolge des Gemeindeedikts wurde Sulzach dem 1809 Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Dürrwangen zugeordnet. Mit dem Zweiten Gemeindeedikt (1818) entstand die Ruralgemeinde Sulzach. Sie war in Verwaltung und Gerichtsbarkeit dem Landgericht Dinkelsbühl zugeordnet und in der Finanzverwaltung dem Rentamt Dinkelsbühl (1919 in Finanzamt Dinkelsbühl umbenannt, seit 1973 Finanzamt Ansbach). Die Verwaltung übernahm 1862 das neu geschaffene Bezirksamt Dinkelsbühl (1939 in Landkreis Dinkelsbühl umbenannt). Die Gerichtsbarkeit blieb beim Landgericht Dinkelsbühl (1879 in das Amtsgericht Dinkelsbühl umgewandelt, das seit 1973 eine Zweigstelle des Amtsgerichtes Ansbach ist). Die Gemeinde hatte 1961 eine Gebietsfläche von 4,270 km². Am 1. Oktober 1969, also noch vor der Gebietsreform in Bayern, wurde diese nach Dürrwangen eingemeindet. Mit der Auflösung des Landkreises Dinkelsbühl im Jahr 1972 kam Sulzach an den Landkreis Ansbach.

Baudenkmäler
 Klingenfeld: Corpus des Feldkreuzes, Holz, Anfang 19. Jahrhundert; ca. 800 m östlich des Ortes.
 Raitersberg; Sulzachfeld: Bildstock, verputzter Pfeiler, Ende 18. Jahrhundert; am Ortsausgang nach Krapfenau.
 St.-Leonhard-Straße: Feldkapelle, kleiner massiver Nischenbau mit Putzgliederungen, 18. Jahrhundert
 Von Sulzach nach Dürrwangen: Feldkreuz mit Leidenswerkzeug, Holz, um 1900.

Einwohnerentwicklung

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Dürrwangen)
Ort im Landkreis Ansbach
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Ansbach)
Gemeindegründung 1818
Gemeindeauflösung 1969
Dorf
Ort an der Sulzach

Sulzach (Dürrwangen)


Bridesmaids, titulada La boda de mi mejor amiga en España y Damas en guerra en Hispanoamérica, es una película estadounidense de comedia de 2011 dirigida por Paul Feig. Fue protagonizada por Kristen Wiig, Maya Rudolph, Rose Byrne, Melissa McCarthy, Wendi McLendon-Covey y Ellie Kemper. La cinta estuvo nominada a dos premios Óscar, en las categorías de mejor actriz de reparto (Melissa McCarthy) y mejor guion original.

Trama
La película está protagonizada por Annie (Kristen Wiig), una mujer soltera que vive en Milwaukee y trabaja en una joyería, debido a que su negocio como pastelera ha fracasado, perdiendo a su novio y todos sus ahorros. Lillian (Maya Rudolph), la mejor amiga de Annie, está comprometida y le pregunta si quiere ser su dama de honor en la boda. Annie acepta, y posteriormente conoce a las demás damas de honor: Rita (Wendi McLendon-Covey), Becca (Ellie Kemper), Megan (Melissa McCarthy) y Helen (Rose Byrne). Tanto Annie como Helen están celosas de la amistad que ambas tienen con Lillian, compitiendo durante los preparativos de boda por tener el favoritismo de la novia. Un día, mientras va en coche a su casa, Annie es detenida por un policía llamado Nathan Rhodes (Chris O'Dowd) debido a que tiene unas luces rotas. Ambos comienzan a hablar y el policía la deja ir sólo con una advertencia.

Los intentos de Annie por organizar la boda de su amiga no tienen éxito, debiendo además lidiar con la competencia de Helen, que además de ser organizadora de bodas se encarga por su cuenta de anotar los preparativos. Preocupada por sus problemas financieros, Annie propone hacerle una despedida de soltera a Lillian en la casa de sus padres, pero Helen propone en cambio ir a Las Vegas, lo que es aceptado por el resto de las damas de honor. Mientras están en el avión, y dado que Annie tiene miedo de volar, Helen le da unos sedantes y alcohol, lo que le provoca una mayor paranoia y agresividad, estropeando el viaje a todas. Annie intenta disculparse con Lillian, pero ella le informa que desde ese momento los preparativos de la boda estarán a cargo de Helen. Tras el problema vivido, Annie contacta con Nathan para poder hablar, lo que los lleva a pasar la noche juntos. Nathan intenta convencerla de volver a abrir su pastelería, pero se produce una discusión entre ambos y Annie se va de su casa. Además de esto, Annie es despedida de su trabajo y expulsada de su apartamento, por lo que se muda a casa de su madre.

Al asistir a una fiesta que Helen organizó para Lillian, Annie descubre que la ambientación está basada en una idea que ella misma había comentado días antes, pero que fue rechazada por Helen en aquella ocasión. Al conocer que Helen le regaló a Lillian unos pasajes para que viaje a París a ver el vestido de novia, Annie se enfada e insulta a las invitadas y destoza la decoración de la fiesta. Ante esto, Lillian se enfada con ella y le prohíbe ir a su boda. Durante los próximos días, Annie se aísla del resto y se encierra en casa viendo la televisión. Megan intenta animarla y la convence de cambiar de actitud. Annie trata de reconciliarse con Nathan, pero el policía no responde a sus gestos, como un pastel que ella deja en la puerta de su casa.

En el día de la boda, Helen va a la casa de Annie para pedirle ayuda, ya que no sabe dónde está Lillian. Al subirse en el coche, Helen se disculpa con Annie por las cosas que ha hecho, revelándole que se sentía sola ya que no tenía amigas y su marido estaba distante. Annie le pide ayuda a Nathan para buscar a Lillian, cosa que él acepta a regañadientes. Al encontrarla, Lillian le explica a Annie que estaba preocupada por los cambios que iba a sufrir su vida con el matrimonio, y tras pedir disculpas por sus errores ambas se reconcilian. Annie vuelve a ser nombrada dama de honor y la boda se celebra. Tras la ceremonia, Annie hace las paces con Helen, que le confiesa que invitó a Nathan para que ambos se reconciliaran. Nathan le cuenta a Annie que se ha comido el pastel que le había regalado, y después de besarse, ambos se van en su coche de policía.

Reparto
 Kristen Wiig como Annie Walker.
 Maya Rudolph como Lillian Donovan, la novia.
 Rose Byrne como Helen Harris III.
 Chris O'Dowd como Oficial Nathan Rhode.
 Melissa McCarthy como Megan, futura cuñada de Lillian.
 Wendi McLendon-Covey como Rita, prima de Lillian.
 Ellie Kemper como Becca.
 Jill Clayburgh como Judy Walker, la madre de Annie.
 Matt Lucas como Gil.
 Rebel Wilson como Brynn.
 Jon Hamm como Ted.
 Franklyn Ajaye como el señor Donovan, el padre de Lillian.
 Tim Heidecker como Doug, el novio, y hermano de Megan.
 Andy Buckley como Perry Harris, esposo de Helen Harris III y jefe de Doug.
 Jessica St. Clair como Whitney.
 Melanie Hutsell como Carol.
 Michael Hitchcock como Don.
 Richard Riehle como Bill Cozbi.
 Terry Crews como Rodney, instructor de gimnasia en el parque.
 Kali Hawk como Kahlua, la seductora vendedora de la joyería.
 Ben Falcone como Jon, el policía secreto del avión que se enamora de Megan.
 Paul Rudd como Dave (escena eliminada).
 Matt Bennett como hijastro de Helen.
 Nancy Walls como pareja de tenis de Helen.
 Wilson Phillips como ellas mismas.

Producción
El guion, originalmente titulado Maid of Honor, fue escrito por Kristen Wiig y Annie Mumolo. Ambas se conocieron en The Groundlings, un grupo de Los Ángeles dedicado a la comedia improvisada donde escribieron algunos sketch. La premisa básica de la película nació en 2006, luego que Wiig fuese escogida para participar en la película Knocked Up, producida por Judd Apatow. Mientras trabajaba con ella, Apatow le preguntó a Wiig si tenía alguna idea para un guion –algo que el productor le había preguntado también a Steve Carell dando origen a la película Virgen a los 40- y ella le respondió que con su amiga Annie Mumolo habían pensado en uno. Durante los años siguiente ambas trabajaron en el guion, mientras Wiig participaba en Saturday Night Live en Nueva York y Mumolo estaba con su familia en Los Ángeles. El proceso consistía en reunirse los fines de semana para trabajar en el guion y recibir las sugerencias y notas de Apatow. El título de la película fue cambiado de Maid of Honor a Bridesmaids dado que ya existía una película con el mismo nombre.

Bridesmaids contó con un presupuesto de 32,5 millones de dólares. Aunque la historia está ambientada en dos ciudades, Milwaukee y Chicago, la mayoría de las escenas fueron filmadas en Los Ángeles (California).

Estreno
La película fue estrenada el 13 de mayo de 2011 en Estados Unidos, recaudando más de 26 millones de dólares en su primer fin de semana. Hacia enero de 2012, la cinta ha recaudado más de 169 millones de dólares en aquel país y más de 119 millones en el extranjero, sumando un total de $288.383.523 a lo largo del mundo.

Recepción
Bridesmaids obtuvo una respuesta positiva por parte de la crítica cinematográfica. La película posee un 90% de comentarios "frescos" en el sitio web Rotten Tomatoes, basado en un total de 234 críticas, y una puntuación de 75/100 en Metacritic. Peter Travers de la revista Rolling Stone destacó el humor de la cinta, agregando que "Kristen Wiig es una diosa indiscutible de la comedia". Javier Porta Fouz de la revista argentina Ñ escribió: "Poderosa en su combinación de escatología, canciones, neurosis, celos y gritos, es también la prueba viviente (las mejores películas se sienten vivas, audaces en su respiración) de la capacidad de muchas comedias de Hollywood para sumergirse en las más diversas crisis y oscuridades". Por el contrario, Joe Leydon de la revista Variety sostuvo que la película "es un fallo lento, sin encanto, en el que incluso los actores más atrayentes -incluyendo a Chris O'Dowd como un policía con acento irlandés que inexplicablemente se enamora de Annie- deben esforzarse demasiado para lograr algo parecido a una impresión agradable".

El American Film Institute la incluyó dentro de las 10 mejores películas del año.

Premios

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial

Películas dirigidas por Paul Feig
Películas de Estados Unidos de comedia
Películas de Universal Pictures
Películas de Apatow Productions
Películas de Relativity Media
Películas sobre bodas

Bridesmaids


Riku Yamada (født 15. april 1998) er en japansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Riku Yamada


Kirchheim unter Teck er en by i Landkreis Esslingen i Baden-Württemberg, Tyskland. Den 31. december 2013 havde byen 39.389 indbyggere.

Byer i Baden-Württemberg

Kirchheim unter Teck


L'Adagio, ou Adagio en mi bémol mineur, op. 65, est une œuvre de Mel Bonis supposément composée avant 1914.

Composition
Mel Bonis compose son Adagio mais ne la publiera jamais. Il existe trois manuscrits ayant pour titre  ou . La pièce est dédiée à l'organiste Henri Letocart, et c'est lui qui a inscrit les différentes registrations de l'œuvre. Elle est éditée pour la première fois à titre posthume en 1971 chez Carrara, puis dans L'Œuvre pour orgue chez Armiane en 2011.

L'œuvre devait faire partie d'un projet de Dix Pièces pour orgue qui n'a pas abouti.

Analyse
L'œuvre est structurée en trois parties de type ABA'. Mel Bonis est fortement influencée par l'œuvre de César Franck.

Réception

Discographie

Références

Sources

Liens externes

Œuvre de Mel Bonis
Œuvre pour orgue

Adagio de Bonis


Mahmudoğlu Nizamettin Ahmed Paşa padişah Orhan Gazi saltanatında, takriben 1331-1348 yılları arasında sadrâzamlık yapmış bir Osmanlı devlet adamıdır.

İlmiye sınıfından vezirliğe yükselmiştir.

Dış bağlantılar
 Danişmend, İsmail Hâmi, (1961) Osmanlı Devlet Erkânı, İstanbul: Türkiye Yayınevi.

Kaynakça

14. yüzyılda Osmanlı sadrazamları

Nizamüddin Ahmed Paşa


Bidovce este o comună slovacă, aflată în districtul Košice-okolie din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.575 de locuitori.

Istoric
Localitatea Bidovce este atestată documentar din 1276.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Bidovce