Piero Daniel Maza Gómez (Santiago, ) é um árbitro internacional de futebol chileno. É árbitro do quadro da Federação Internacional de Futebol (FIFA), desde 2018.

Carreira

Iniciou sua carreira oficialmente no Campeonato Chileno na temporada 2014–15, na partida entre  e , em 27 de julho de 2014.

Foi admitido no quadro de árbitros da FIFA, em 2018.

Sua primeira partida pela Confederação Sul-Americana de Futebol (CONMEBOL) foi em 10 de abril de 2018, na Copa Sul-Americana, na partida de ida vencida, por 2–1, pela , do Equador, contra o , da Bolívia, pela primeira fase da competição.

Em 24 de maio do mesmo ano, atuou na sua primeira partida pela Copa Libertadores, na fase de grupos (grupo D), na vitória do , da Colômbia, por 3–0, sobre o , do Equador.

Em novembro de 2018, atuou como árbitro assistente de vídeo (VAR) na primeira partida da final da Copa Libertadores, empate em 2–2, entre  e , ambos da Argentina.

Atuou novamente no VAR, em 12 de dezembro, na segunda partida da final da Copa Sul-Americana, no empate em 1–1, entre , do Brasil, e , da Colômbia. O Athletico Paranaense conquistou o título após a prorrogação, sem gols, e a vitória na disputa por pênaltis por 4–3.

Em 2021, foi incluído no quadro da FIFA, também, como árbitro assistente de vídeo (VAR).

Em 21 de fevereiro de 2023, será o árbitro principal da primeira partida da Recopa Sul-Americana, entre  — campeão da Copa Sul-Americana de 2022 — e  — campeão da Copa Libertadores de 2022.

Estatísticas
Estas são estatísticas das principais competições internacionais.

Competições da FIFA

Copa dos Campeões CONMEBOL–UEFA

Competições da CONMEBOL

Copa Libertadores da América

Copa Sul-Americana

Recopa Sul-Americana

Campeonato Sul-Americano Sub-20

Torneio Pré-Olímpico Sul-Americano Sub-23

Acusação de agressões domésticas
Pouco antes da partida entre  e , em 21 de fevereiro de 2023, válida pela Recopa Sul-Americana de 2023, Pollett Dominique López, ex-esposa do árbitro, utilizou o Instagram para expor agressões e feridas no pescoço supostamente feitas pelo árbitro chileno, no ano novo de 2022, mas, segundo ela, não foram as únicas. A empresária do setor de moda, aproveitou os stories feitos para mostrar os machucados e pedir o divórcio.

Pollett Dominique López também acusou o árbitro de gravar conversas com seus colegas de arbitragem no vestiário, sem autorização.

Tanto o árbitro, quanto a CONMEBOL não se manifestaram sobre as publicações.

Ligações externas

Árbitros de futebol do Chile

Piero Maza


Thomas George Baring, 1st Earl of Northbrook,  (22 January 182615 November 1904) was a British Liberal statesman. Gladstone appointed him Governor-General of India 1872–1876. His major accomplishments came as an energetic reformer who was dedicated to upgrading the quality of government in the British Raj. He reduced taxes and overcame bureaucratic obstacles in an effort to reduce both starvation and widespread social unrest. He served as First Lord of the Admiralty between 1880 and 1885.

Background and education
Northbrook was the eldest son of Francis Baring, 1st Baron Northbrook, by his first wife Jane, daughter of the Sir George Grey, 1st Baronet. Jane died when young Thomas was less than thirteen, and he studied under a tutor, Mr. Bird, at home and took an interest in natural history. At fourteen Thomas wrote to his father who was holidaying at Weymouth to capture a yellow butterfly with black spots at the end of each wing known to be found on Portland Island. He was sent briefly to another tutor, Mr. Vaughan Johnson at Chalons-sur-Marne, to study French. He also took an interest in sketching, learning from S. Palmer, and later his friend Edward Lear. He went to Christ Church, Oxford in 1843, and graduated with honours in 1846. He travelled in Europe and took an interest in mountaineering, joining his friend from Oxford, Alfred Seymour.

Political career
Northbrook entered upon a political career, and was successively private secretary to Henry Labouchere (Board of Trade), Sir George Grey (Home Office), and Sir Charles Wood (India Office and then Admiralty to 1857). In 1847 he served on the committee of the British Relief Association. In 1857, he was returned to the House of Commons for Penryn and Falmouth, which he represented until becoming a peer on the death of his father in 1866. He served under Lord Palmerston as Civil Lord of the Admiralty between 1857 and 1858, as Under-Secretary of State for War in 1861, as Under-Secretary of State for India between 1861 and 1864, under Palmerston and Lord Russell as Under-Secretary of State for the Home Department between 1864 and 1866 and under Russell as Secretary to the Admiralty in 1866.

When William Ewart Gladstone acceded to power in 1868, Baring was again appointed Under-Secretary of State for War, and this office he held until February 1872, when he was appointed Viceroy of India. On 3 May he was Knight Grand Commander of the Order of the Star of India and ex officio Grand Master of the Order.

In January 1876, however, he resigned. He had recommended the conclusion of arrangements with Sher Ali Khan which, as has since been admitted, would have prevented the Second Anglo-Afghan War; but his policy was overruled by the Duke of Argyll, then Secretary of State for India. in 1876 he was created Viscount Baring, of Lee in the County of Kent, and Earl of Northbrook, in the County of Southampton.

From 1880 to 1885 Northbrook held the post of First Lord of the Admiralty in Gladstone's second government. During his tenure of office the state of the navy aroused much public anxiety and led to a strong agitation in favor of an extended shipbuilding programme. The agitation called forth Tennyson's poem The Fleet. In September 1884, Northbrook was sent to Egypt as special commissioner to inquire into its finances and condition. The inquiry was largely unnecessary, all the essential facts being well known, but the mission was a device of Gladstone's to avoid an immediate decision on a perplexing question. Northbrook, after six weeks of inquiry in Egypt, sent in two reports, one general, advising against the withdrawal of the British garrison, and one financial. His financial proposals, if accepted, would have substituted the financial control of Britain for the international control proposed at the London Conference of June–August of the same year, but this was not carried out. When Gladstone formed his third ministry in 1886 Baring held aloof, being opposed to the Home Rule policy of the prime minister; and he then ceased to take a prominent part in political life.

Other work

Baring had served in the Hampshire Yeomanry, reaching the rank of major, and was appointed the regiment's Honorary Colonel on 26 January 1889.

In 1890 he was appointed Lord Lieutenant of Hampshire.

In the 1880s he was president of an offshoot of the National Indian Association, which was named the Northbrook Indian Society after its president. From 1890 to 1893 he was president of the Royal Asiatic Society.

In 1898 he sold the land of Manor House Gardens, to the London County Council, and also gifted land in Lee to public use, which was opened as Northbrook Park in 1903.

He was elected a Fellow of the Royal Botanic Society in November 1902.

Family

Lord Northbrook married Elizabeth, daughter of Henry Charles Sturt and sister of Lord Alington, in 1848. They had two sons and one daughter. She died in June 1867, aged 40. Lord Northbrook remained a widower until his death at Stratton Park, Hampshire, in November 1904, aged 78. There is a memorial to him at All Saints, East Stratton. He was succeeded in the earldom by his eldest son, Francis.

Legacy in India
The Ghanta Ghar Multan, or Clock Tower of Multan, was named 'Northbrook Tower'. It is located in the center of Multan in Punjab province, Pakistan. A library named 'Northbrook Hall' is located in Dhaka, capital of Bangladesh.

See also
Northbrook Hall
Manor House Gardens

References

Further reading

 Mersey, Viscount Charles Clive Bigham. The viceroys and governors-general of India, 1757-1947 (1949)
 , includes his speeches

External links

1826 births
1904 deaths
People educated at Twyford School
Alumni of Christ Church, Oxford
Earls in the Peerage of the United Kingdom
Fellows of the Royal Society
Knights Grand Commander of the Order of the Star of India
Baring, Thomas
Lord-Lieutenants of Hampshire
First Lords of the Admiralty
Baring, Thomas
Baring, Thomas
Baring, Thomas
Baring, Thomas
Northbrook, E1
UK MPs who were granted peerages
Members of the Privy Council of the United Kingdom
Thomas
Viceroys of India
1870s in British India
Presidents of the Royal Asiatic Society
Presidents of the Royal Geographical Society
Liberal Party (UK) hereditary peers
Liberal Unionist Party peers
Northbrook
Lords of the Admiralty

Thomas Baring, 1st Earl of Northbrook


Camping Key Europe (CKE) er et internationalt pas for campister. Camping Key Europe er resultatet af et samarbejde mellem tyske ADAC, hollandske ANWB, og de fire partnere fra Camping Card Scandinavia. Kortet blev taget i brug 1. januar 2012.

For ANWB erstattede CKE Camping Card International. Camping Card International er stadig tilgængelig som et separat kort.
Passet er en konkurrent til ACSI Club ID og Camping Card International.

I Danmark står Campingrådet bag udstedelsen.

Eksterne henvisninger
 Camping Key Europes officielle websted

Key Europe
Etableret i 2012

Camping Key Europe


".........තත්ථ කතමෝ සම්මා වාචා? මුසාවාදා වේරමණී පිසුණාවාචා වේරමණී ඵරුසාවාචා වේරමණී
සම්ඵප්පලාපා වේරමණී අයං වුච්චතී සම්මා වාචා........"
නිවැරදි වචන යනු වාග් සුචරිතයයි.වචනයෙන් සිදුවන සිවුවැදෑරුම් වැරදි වලින් වැලකී ක්‍රියා කිරීමයි.

එනම්,

බොරු කීමෙන් වැලකීම
කේළාම් කීමෙන් වැලකීම
ඵරුස වචන කීමෙන් වැලකීම
හිස් වචන කීමෙන් වැලකීම

සම්මා වාචා


Don't Think About Me ist ein Lied des Schweizer Sängers Luca Hänni und der Gewinnertitel der neunten Staffel von Deutschland sucht den Superstar. Das von Dieter Bohlen geschriebene Stück ist Hännis Debütsingle und erreichte direkt nach seiner Veröffentlichung am 4. Mai 2012 Platz eins der Charts in Deutschland sowie nach vier Tagen Goldstatus in der Schweiz und verkaufte sich insgesamt über 100.000-mal. Die vom Zweitplatzierten Daniele Negroni gesungene Version des Titels erreichte ebenfalls die Charts. Don't Think About Me wird mit dem Siegertitel des Vorjahres, Call My Name von Pietro Lombardi verglichen und wegen der großen Ähnlichkeit kritisiert.

Chartplatzierungen

Weblinks
 offizielle Website

Quellen

Popsong
Lied 2012
Nummer-eins-Hit
Lied von Dieter Bohlen
Siegerlied bei Deutschland sucht den Superstar

Don’t Think About Me


Richard Franklin Lennox Thomas Pryor III (1 Aralık 1940, Peoria, Illinois, ABD - 10 Aralık 2005, Los Angeles, ABD), Amerikalı oyuncu ve yazar.

Pryor 1 kez Emmy Ödülü (1973) ve 5 kez Grammy Ödülü (1974, 1975, 1976, 1981 ve 1982) kazandı. Pryor tüm zamanların en büyük stand-up komedyenler Comedy Central listesinde 1 numarada yer almaktadır.

Pryor, 10 Aralık 2005 günü, Los Angeles'taki evinde kalp krizi geçirdi. Karısının ona yaptığı başarısız bir kalp masajından sonra yerel bir hastaneye götürüldü. Saat 07.58'de öldüğü açıklandı. Dul eşi Jennifer, şöyle diyordu "sonunda, yüzünde bir gülümseme vardı." Richard Pryor'un cesedi yakıldı ve külleri ailesine verildi.

Filmografi
 The Busy Body (1967)
 Uncle Tom's Fairy Tales (1968)
 Wild in the Streets (1968)
 Black Brigade (1970)
 The Phynx (1970)
 You've Got to Walk It Like You Talk It or You'll Lose That Beat (1971)
 Dynamite Chicken (1972)
 Lady Sings the Blues (1972)
 The Mack (1973)
 Wattstax (1973)
 Hit! (1973)
 Some Call It Loving (1973)
 Uptown Saturday Night (1974)
 The Lion Roars Again (1975)
 Adios Amigo (1976)
 Car Wash (1976)
 The Bingo Long Traveling All-Stars & Motor Kings (1976)
 Silver Streak (1976)
 Which Way Is Up? (1977)
 Greased Lightning (1977)
 Blue Collar (1978)
 The Wiz (1978)
 California Suite (1978)
 Richard Pryor: Live in Concert (1979)
 The Muppet Movie (1979) (cameo)
 Wholly Moses (1980)
 In God We Tru$t (1980)
 Stir Crazy (1980)
 Bustin' Loose (1981)
 Richard Pryor: Live on the Sunset Strip (1982)
 Some Kind of Hero (1982)
 The Toy (1982)
 Superman III (1983)
 Richard Pryor: Here and Now (1983)
 Richard Pryor: Live and Smokin' (1985)
 Brewster's Millions (1985)
 Jo Jo Dancer, Your Life Is Calling (1986)
 Critical Condition (1987)
 Moving (1988)
 See No Evil, Hear No Evil (1989)
 Harlem Nights (1989)
 The Three Muscatels (1991)
 Another You (1991)
 A Century of Cinema (1994)
 Mad Dog Time (1996)
 Lost Highway (1997)
 Bitter Jester (2003)
 I Ain't Dead Yet (2003)
 Richard Pryor: The Funniest Man Dead Or Alive (2005)

Dış bağlantılar

Kaynakça

1940 doğumlular
2005 yılında ölenler
Amerikalı stand-up komedyenler
Amerikalı yazarlar
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Afrikalı Amerikanlar
Kalp krizinden ölenler
Multipl sklerozdan ölenler
Afrikalı Amerikalı erkek oyuncular
Afrikalı Amerikalı stand-up komedyenler
Afrikalı Amerikalı senaristler
Afrikalı Amerikalı televizyon yapımcıları
Amerikalı satiristler
Amerikalı mizah yazarları
Afrikalı Amerikalı film yönetmenleri
Grammy Ödülü sahipleri
Grammy Yaşam Boyu Başarı Ödülü sahipleri
En İyi Komedi Albümü Grammy Ödülü sahipleri

Richard Pryor


The Atlas of Middle-earth by Karen Wynn Fonstad is an atlas of J. R. R. Tolkien's fictional realm of Middle-earth. It was published in 1981, following Tolkien's major works The Hobbit, The Lord of the Rings, and The Silmarillion. It provides many maps at different levels of detail, from whole lands to cities and individual buildings, and of major events like the Battle of the Pelennor Fields. The maps are grouped by period, namely the First, Second, and Third Ages of Middle-earth, with chapters on The Hobbit and The Lord of the Rings. A final chapter looks at geographic themes such as climate, vegetation, population, and languages around Middle-earth.

The atlas has been warmly received by Tolkien scholars, who have called it both authorized and magisterial, providing in particular a comprehensive set of thematic maps of Middle-earth.

Context

Karen Wynn Fonstad earned a master's degree in Geography, specializing in cartography, from the University of Oklahoma, and worked as Director of Cartographic Services at the University of Wisconsin–Oshkosh before she focused on raising children and writing atlases of fictional worlds.

Middle-earth is the fictional world created by the philologist and fantasy author J. R. R. Tolkien and presented in his bestselling books The Hobbit (1937) and The Lord of the Rings (1954–1955). Tolkien provided overview maps for each book.

Book

Publication history

The Atlas of Middle-earth was first published in hardback by Houghton Mifflin in the United States in 1981. A revised and updated second edition was published in 1991, after Christopher Tolkien had edited and published eight volumes of The History of Middle-earth following his father's death. HarperCollins republished the revised edition in London in 1994, reprinting it in 1999, 2016, and 2017.

Approach

The Atlas of Middle-earth provides many detailed maps of the lands described in Tolkien's books. The maps are treated as if they are of real landscapes, drawn according to the rules of a real atlas. For each area the history of the land is taken into account, as well as geography on a larger scale; from there maps are drawn. Fonstad's discussion includes suggestions as to the geology that could explain various formations, and points that are contradictory between multiple accounts. Fonstad explains in the atlas, and in her article about it, how she came to decide on such matters. For example, she compares the western Emyn Muil with its two ridges to the Weald with its pair of inward-facing downs (an anticline).

City maps and floor plans for important buildings are included. For example, the city of Minas Tirith is mapped on a single page, the main map giving a perspective view of the whole city, while three insets show the nearly-circular plan of the city, a plan of the citadel in the innermost circle, and a labelled cutaway drawing of the White Tower at the centre of the citadel. A page of text describes the city's geography. Further maps are given of significant events, such as the Battle of the Pelennor Fields in front of Minas Tirith.

Content

The maps are organised first by period, with chapters on the First, Second, and Third Ages of Middle-earth. A chapter covers regional maps, and a short chapter focuses on The Hobbit. A major chapter follows the action in The Lord of the Rings. The book ends with a chapter of thematic maps, illustrating the landforms, climate, vegetation, population, and languages of Middle-earth.

Reception

The Tolkien scholar Verlyn Flieger records that she persuaded Fonstad to write an account for Tolkien Studies of how she researched and created the maps for her Atlas of Middle-earth. Fonstad, while seriously ill, accordingly prepared her last article, "Writing 'TO' the Map" in her final months. Flieger stated "We mourn her passing and we honor her work". The editor of Tolkien Studies, David Bratman, notes that the atlas provides historical, geological, and battle maps, with a detailed commentary and explanation of how Fonstad approached the mapping task from the available evidence. Michael Brisbois, also in Tolkien Studies, describes the atlas as "authorized", while the cartographers Ina Habermann and Nikolaus Kuhn take Fonstad's maps as defining Middle-earth's geography. The Tolkien scholar Luke Shelton calls the book the more popular of the two atlases of Middle-earth, the other being Barbara Strachey's more specific Journeys of Frodo. In his view, the book isn't perfect "but it is certainly helpful", not least as it covers the First and Second Ages.

Stentor Danielson, a Tolkien scholar, notes that Tolkien did not provide the same "detailed textual history" to contextualise his maps as he did for his writings. Danielson suggests that this has assisted the tendency among Tolkien's fans to treat his maps as "geographical fact". He calls Fonstad's atlas "magisterial", and comments that like Tolkien, Fonstad worked from the assumption that the maps, like the texts, "are objective facts" which the cartographer must fully reconcile. He gives as an instance the work that she did to make the journey of Thorin's company in The Hobbit consistent with the map, something that Tolkien found himself unable to do. Danielson writes that in addition, Fonstad created "the most comprehensive set" of thematic maps of Middle-earth, presenting geographic data including political boundaries, climate, population density, and the routes of characters or armies.

See also

 Tolkien's maps

References

Sources

1981 books
Books about Middle-earth

Middle-earth

The Atlas of Middle-earth


Metropolitan opera je operna kuća u New Yorku te jedna od najpoznatijih i najprestižnijih opernih kuća u svijetu. Najveća je ustanova namijenjena izvedbi klasične glazbe na prostoru Sjeverne Amerike. Djeluje u sklopu Lincolnova centra za izvedbene umjetnosti na Manhattanu.

Stara zgrada Opere nastala je na temeljima nekadašnje Newyorkške glazbene akademije na Broadwayu, danas poznata kao Stari Metropolitan ("Old Met"). Opera se u Lincolnov centar preselila 1966. godine.

Repertoar Opere izvodi se u rasponu od baroknih opera 18. stoljeća do minimalizma kasnog 20. stoljeća, a česte su i izvedbe američkih opernih autora. Godišnje se izvede između 25 i 30 opera u više od 200 izvedbi, a Metropolitan posjeduje i vlastiti televizijski kanal na kojem uživo prenosi nastupe.

U Metropolitanu se barem jednom nastupali svi najveći operni umjetnici 20. stoljeća, a brojem nastupa ističe se američki tenor Charles Anthony s više od 2900 nastupa na pozornici opere u razdoblju između 1954. i 2010. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice Opere  na metopera.org

Opera
Građevine u New York Cityju

Metropolitan Opera


Cambrian explosion, o Cambrian radiation, amo an medyo malaksi na pagkaguwa san kadam'an san mga mayor na mga phyla sa hayop, sadton mga 542 milyones katuig an nakalabay, sigun san mga fossil record. Gindunganan ini san daramo na pagdurudilain san iba pa na mga organismo. Kaupod sini an mga hayop, phytoplankton ngan calcimicrobe. Antes an Cambrian explosion, mga 610 milyones katuig an nakalbay, ginuwa an Aspidella disk, kudi diri in klaro na nagrepresentar san complex life forms, ngan simple an kadam'an san mga organismo, nabubug'os an kada individual na cell ngan danay maorganiza ngan magbug'os koloniya.

Mga Kasarigan

Cambrian explosion


La polygamie est une pratique répandue au Tchad,

Toutefois la pratique de la polygamie varie avec les caractéristiques sociodémographiques des femmes et des hommes.

Elle est considérée comme une richesse parce qu' elle permet d'avoir les mains-d'œuvre, c'est-à-dire des enfants pour les travaux. Dans chaque religion la polygamie est différente.

Au Tchad, le mariage demeure le cadre légal dans lequel ont lieu les premiers rapports sexuels et l'étude sur calendrier de la primo-nuptialité revêt donc une grande importance. Il faut cependant préciser que la date du premier mariage ne coïncide pas toujours avec la date de sa consommation. Dans le cas du mariage précoces, il peut s'écouler un certain temps entre la date de célébration des mariages et sa consommation. Généralement les femmes tchadiennes se marient très jeunes. En effet plus d'un tiers des femmes de 25-49 ans avaient déjà contracté leur première union avant d'atteindre 15 ans (35%). Les hommes entrent en première union à un âge beaucoup plus tardif que les femmes (âge médian de 23,1 ans contre 15,9 ans). De plus contrairement aux femmes, on constate , un léger vieillissement de l'âge au premier mariage: de 22,6 ans EDS1997, cet âge est à 23,1 ans.

Equilibre du foyer

Droit de femmes au Tchad
Le Tchad a ratifié tous les instruments internationaux des droits de l'homme et l'égalité du genre.

Lien externe
 https://www.alwihdainfo.com/Tchad-polygamie-et-polemique-un-couple-reveille-ses-voisins-avant-le-chant-du-coq_a112704.html#:~:text=La%20polygamie%20est%20reconnue%20en,ils%20sont%20priv%C3%A9s%20de%20sommeil.
 https://www.africa-press.net/tchad/dossiers/la-polygamie-au-tchad-un-plaisir-amer-ou-un-sujet-tabou.

Société tchadienne
Droit du mariage
Tchad

Polygamie au Tchad


Üstün Bilgen-Reinart Türkiye ve Kanada merkezli bir kariyer sürdüren Türk yazar, gazeteci ve televizyon yayıncısı.

İlki 1956 yılında Kanada'da zorunlu tehcire tabi tutulan yerli Denesuline Kızılderililerinden Sayisi Dene kabilesinin acılarını ve diğeri Bergama köylülerinin bölgelerinde siyanürlü altın arama faaliyetlerine direnişini konu alan iki kitabı ile dikkatleri çekmiştir.

Ankara doğumludur. TED Ankara Koleji'nden mezuniyetinin ardından Kanada'ya giderek Winnipeg Üniversitesi'nde Edebiyat ve Sosyoloji dalında öğrenimini sürdürmüştür. Kanada devlet televizyon kanalı Canadian Broadcasting Corporation'da araştırmacı, sunucu ve prodüktör olarak çalışmaya başlamıştır.

1995'te bir Kanada devlet bursundan yola çıkarak Ila Bussidor ile birlikte Sayisi Dene yerli halkının 1956'da ata topraklarından zorunlu tehcire tabi tutularak kent ortamında yerleştirilmelerini konu alan "Night spirits" (Gece ruhları) kitabını yazmıştır (kitabın tam adı; Night Spirits: The Story of the Relocation of the Sayisi Dene). Kendisi de bir Sayisi Dene yerlisi olan Ila Bussidor ve Üstün Bilgen Reinart'ın yerlilerin gözünden gerçekleştirdikleri bu kitap çalışmasında Sayisi Dene yerli halkının tehcir sonrasında bağımsızlıklarını ve kimliklerini kaybetmeleri ve Kanada hükûmetinin plansız programsız bir tarzda gerçekleştirdiği Sayisi Dene toplam nüfusunun üçte birinin tehcir şartlarında zayıf düşerek ölmeleri anlatılmaktadır.

2003'te "Biz Toprağı Bilirik!" kitabı yayınlanmıştır. Kitap Bergama'nın 17 köyünün sakinlerinin bölgelerinde siyanür kullanarak altın arama faaliyetlerine uzun süreli direnişini konu etmektedir.

Son kitabı "A woman's trek through Turkey" (Bir kadının Türkiye gezisi) Ocak 2007 içinde İngilizce olarak yayınlanmıştır. Üstün Bilgen Reinart, Orta Doğu Teknik Üniversitesi Yabancı Diller Bölümü'nde İngilizce öğretim üyesi olarak çalışmakta, OpenDemocracy gibi çeşitli uluslararası forumlar adına yazı ve röportaj çalışmalarını sürdürmektedir.

Kitapları
 Night Spirits: The Story of the Relocation of the Sayisi Dene (Ila Bussidor - Üstün Bilgen-Reinart) Manitoba Studies in Native History Series, ISBN 0-88755-643-4.
 Biz Toprağı Bilirik! (İstanbul, Metis Yayınları, 2003), ISBN 1-55002-658-5.
 Porcelain Moon and Pomegranates: A Woman's Trek Through Turkey, Dundurn Press, Ocak 2007, ISBN 978-1-55002-658-0.

Bilgen-Reinart, Üstün
Bilgen-Reinart, Üstün
Bilgen-Reinart, Üstün
Türk asıllı Kanadalılar
TED Ankara Kolejinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar

Üstün Bilgen-Reinart


Eclipsa de Soare din 29 martie 2006 a fost o eclipsă de Soare totală.

A fost cea de-a IV-a eclipsă totală din secolul al XXI-lea, dar a cincea trecere a umbrei Lunii peste Pământ, în acest secol. A făcut parte din seria Saros 139.

S-a produs în urmă cu .

Vizibilitate

Eclipsa totală a fost vizibilă pe un lung culoar care a început în Brazilia, a traversat Oceanul Atlantic, Africa de Nord, Turcia, Rusia de Sud-Vest și Asia Centrală

Eclipsa totală a traversat succesiv țările următoare:

Pe teritoriul României a putut fi observată ca eclipsă parțială de Soare.

Imagini

Bibliografie
  Daniel Crussaire, « L'éclipse totale de Soleil du 29 mars 2006 », dans l'Astronomie, Vol 120, Février 2006.
  Fred Espenak et Jay Anderson, Total solar eclipse of 2006 March 29, National Aeronautics and Space Administration, Goddard Space Flight Center, Greenbelt, Md., 2004, V-74 p.

Legături externe

   Harta eclipsei generale și informații despre eclipsă Eclipse Predictions by Fred Espenak, NASA/GSFC
  The Total Solar Eclipse of 2006 March 29, site al NASA
 Hartă interactivă cu circumstanțele locale

Vezi și
 Eclipsă de Soare
 Lista eclipselor de Soare din secolul al XXI-lea

Eclipsa de Soare din 2006 03 29
2006 în știință
2006-03-29

Eclipsa de Soare din 29 martie 2006


Henry Winterbotham (1837-1873), un avocat et homme politique anglais ;
 Russell R. Winterbotham (1904-1971), un romancier (policier et science-fiction) et scénariste de comic strip américain.

Winterbotham


Guáitara je rijeka u Kolumbiji, lijeva pritoka rijeke Patie. Izvire na padinama vulkana Chiles, blizu granice s Ekvadorom. Pripada tihooceanskom slijevu.

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Vanjske poveznice

Rijeke u Kolumbiji
Pritoke Patíe

Guáitara


Dansk guldalderjazz er et albumsæt med en antologi af dansk jazzmusik fra 1930'erne og 1940'erne. Musikken blev samlet og udsendt på fire lp'er i 1968 (volume 1-4). Perioden i 1930'erne og 1940'erne er blevet betegnet som dansk jazz' guldalder, hvilket er baggrunden for albumsættets titel. Antologien er udvalgt af forfatteren Harald Grut, som også skrev noter i et tilhørende hæfte, og sættet er genudsendt i 1988 og 2009.

Blandt de navne, der er særligt fremtrædende på albumsættet, er Svend Asmussen, Børge Roger Henrichsen og Leo Mathisen.

Antologien blev optaget i Kulturkanonen fra 2006 som et af ti album med populærmusik.

Spor

Kilder

Album fra 1968
Kulturkanonen
Jazzalbum

Dansk guldalderjazz


Margaretta Riley, rođena Hopper (4. svibnja 1804. – 16. srpnja 1899.) bila je engleska botaničarka. Proučavala je paprat i bila prva britanska pteridologinja ženskog spola.

Život
Rođena je u Castle Gateu u Nottinghamu 4. svibnja 1804. od roditelja Richarda i Margarette Hopper. Godine 1826., udala se za Johna Rileyja, agenta obitelji Montague u Papplewicku, sjeverno od Nottinghama, gdje je živjela do kraja života.

Margaretta Riley i njezin suprug radili su zajedno kao pteridolozi proučavajući paprati. Oboje su bili članovi Botaničkog društva u Londonu - on od 1838., a ona od 1839.

Prekinula je botanička istraživanja kada je postala udovica 1846. godine. Umrla od bronhitisa u svojoj kući u Papplewicku 16. srpnja 1899. Njezin pogreb održan je u crkvi sv. Jakova (St James's), u Papplewick, gdje je bila upravitelj crkve. nekoliko godina. Bila je jedna od prvih žena crkvenih upravitelja imenovanih u Engleskoj.  Nadimak joj je bio "Meta".

Ostavština
Po njoj je nazvan krater Riley na planeti Veneri.

Djela
Publikacije Margarette Riley uključuju:

 O britanskom rodu Cystea (1839.)
 O uzgoju paprati iz sjemena, s prijedlozima za njihov uzgoj i pripremu uzoraka (1839.)
 Polypodium, Dryopteris i calcareum (1841.)

Izvori

 Mary RS Creese: Dame u laboratoriju? Američke i britanske žene u znanosti, 1800.-1900.: Pregled njihovih doprinosa istraživanju, London 1998

Britanski botaničari

Margaretta Riley


Atmosferski bijeg je gubitak planetarnih atmosferskih plinova u svemir. Brojni različiti mehanizmi mogu biti odgovorni za atmosferski bijeg; ti se procesi mogu podijeliti na termički bijeg, netermalni (ili nadtermalni) bijeg i udarnu eroziju. Relativna važnost svakog procesa gubitka ovisi o brzini oslobađanja nekog planeta, njegovom sastavu atmosfere i udaljenosti od matične zvijezde. Bijeg se događa kada molekularna kinetička energija nadvlada gravitacijsku energiju; drugim riječima, molekula može pobjeći kad se kreće brže od brzine oslobađanja svog planeta. Kategorizacija brzine bijega iz atmosfere na egzoplanete nužna je za utvrđivanje postojanja atmosfere, pa tako i na nastanjivost i vjerojatnost života na egzoplanetu.

Kao rezultat procesa bijega atmosfere u svemir nastaje planetarni vjetar. Atmosferski bijeg od velike je važnosti za planet, jer se gubitkom atmosfere na površini, klimatske promjene, uključujući smanjenje efekta staklenika - povećavaju dnevna i sezonska kolebanja temperature. Mars, koji je manji od Zemlje, izgubio je veći dio atmosfere i vode. Venera - bez magnetskog polja, ali koja posjeduje snažnu, gotovo zemaljsku gravitaciju - dobro drži atmosferu, ali gotovo je sva voda razgrađena ionizirajućim zračenjem i izgubljena je. Zemlja u svojoj atmosferi praktički nema lagani helij, taj je plin otkriven u spektru sunčevog zračenja.

Mehanizmi termičkog bijega
Prosječna brzina molekula plina izravno je povezana s temperaturom, ali brzina pojedinih molekula neprestano se mijenja dok se međusobno sudaraju, prenoseći kinetičku energiju. Raspodjela kinetičke energije između molekula opisana je Maxwell- Boltzmannovom raspodjelom. Ovisnost kinetičke energije molekule o brzini i masi određuje se formulom: .

Pojedine molekule s visokom kinetičkom energijom koje upadaju u desni "rep" Maxwell- Boltzmannove raspodjele mogu imati brzine veće od brzine oslobađanja, a na nadmorskoj visini gdje je slobodni put usporediv s visinskom ljestvicom mogu napustiti atmosferu. Masivnije molekule plina pri jednakoj temperaturi plina i, sukladno tome, jednakoj prosječnoj kinetičkoj energiji imaju nižu prosječnu brzinu, pa je stoga manja vjerojatnost da će napustiti atmosferu.

Zato je bijeg vodika iz atmosfere brži od bijega ugljičnog dioksida. Uz to, što je veća masa planeta, veća je brzina bijega i manja je vjerojatnost atmosferskog bijega. Naprotiv, povećava se vjerojatnost hvatanja molekula plina iz međuplanetarnog prostora. Zbog toga plinoviti divovi poput Jupitera i Saturna imaju ogromne količine vodika i helija u svojoj atmosferi, uključujući one koji su napustili Zemljinu i Marsovu atmosferu. Udaljenost do zvijezde također je važna: što je planet bliži, to je temperatura atmosfere viša i raspon molekularnih brzina veći, stoga je vjerojatnije da će se masivnije molekule rasipati iz atmosfere. Planeti udaljeni od Sunca imaju hladniju atmosferu, a molekule imaju manji raspon brzina i manju vjerojatnost bijega. To je ono što omogućuje Titanu, koji je manji od Zemlje i udaljeniji je od Sunca, da zadrži atmosferu.

Uloga Sunčevog vjetra
Ulogu u procesu gubitka atmosfere imaju masa planeta, sastav atmosfere, udaljenost do Sunca i razina Sunčeve aktivnosti. Općenita je zabluda da je glavni netermički mehanizam rasipanja lišavanje atmosfere sunčevim vjetrom u odsustvu magnetosfere. Sunčev vjetar može svoju kinetičku energiju prenijeti na atmosferske čestice, koje mogu postići brzinu dovoljnu za atmosferski bijeg. Sunčev vjetar, koji se sastoji od iona, magnetrosferom skreće dok se nabijene čestice kreću duž magnetskog polja. Dakle, magnetosfera sprječava gubitak atmosfere planeta. Na primjer, na Zemlji magnetosfera odbija sunčev vjetar od planeta s efektivnim radijusom reda veličine 10 Zemljinih radijusa. Područje refleksije naziva se fronta udarnog vala.

Međutim, ovisno o veličini planeta i sastavu atmosfere, magnetosfera možda neće odrediti gubitak atmosfere. Na primjer, Venera nema moćnu magnetosferu. Njena relativna blizina Suncu izravno privlači gušći i snažniji sunčev vjetar, koji bi mogao potpuno otpuhati atmosferu planeta, kao na primjer na Merkuru, kojega nije spasila ni prisutnost prilično značajnog magnetskog polja. Unatoč tome, atmosfera Venere je za dva reda veličine gušća od atmosfere Zemlje. Najnoviji modeli pokazuju da je sunčev vjetar odgovoran za ne više od 1/3 ukupnog netermičkog gubitka atmosfere.

Budući da Venera i Mars nemaju magnetosferu koja bi štitila atmosferu od sunčevog vjetra, sunčeva svjetlost i interakcija sunčevog vjetra s atmosferama planeta uzrokuju ionizaciju gornjih slojeva atmosfere. Ionizirani slojevi atmosfere zauzvrat induciraju magnetski moment koji reflektira sunčev vjetar slično magnetosferi, ograničavajući time utjecaj sunčevog vjetra na gornju atmosferu na radijus od 1,2-1,5 puta veći od radijusa planeta, odnosno reda veličine bliže površini u usporedbi sa Zemljinom magnetosferom. Prolazeći ovu regiju, koja se naziva fronta udarnog vala, sunčev vjetar usporava do brzine zvuka. U blizini površine, pritisak sunčevog vjetra kompenzira se pritiskom ionosfere, koja se naziva regija ionopauze. Ova interakcija obično sprječava da solarni vjetar bude glavni čimbenik gubitka atmosfere.

Mehanizmi netermičkog bijega

Glavni netermički mehanizmi rasipanja ovise o veličini planeta koji se razmatraju. Glavni čimbenici koji utječu na bijeg u svakom su slučaju masa planeta, sastav atmosfere i udaljenost do Sunca. Glavni procesi netermalnog rasipanja za Veneru i Mars, dva stjenovita planeta bez magnetosfere, znatno se razlikuju. Glavni proces gubitka Marsove atmosfere je interakcija sa sunčevim vjetrom, jer njegova atmosfera nije dovoljno gusta da se zaštiti. Venera je od sunčevog vjetra bolje zaštićena svojom gustom atmosferom, a interakcija sa sunčevim vjetrom nije glavni netermički proces atmosferskog bijega. Mala kozmička tijela bez magnetskog polja više pate od sunčevog vjetra, jer ne mogu zadržati dovoljno gustu atmosferu.

Glavni netermički proces gubitka Venerine atmosfere je ubrzanje atmosferskih čestica u električnom polju. Budući da su elektroni pokretniji od ostalih čestica, vjerojatnije je da će napustiti gornje slojeve Venerine ionosfere. Kao rezultat, može se akumulirati mali neto pozitivni naboj, što zauzvrat stvara električno polje koje može ubrzati druge pozitivne čestice i istisnuti ih iz atmosfere. Kao rezultat, pozitivni vodikovi ioni napuštaju atmosferu planeta. Drugi važan proces gubitka Venerine atmosfere događa se kao rezultat fotokemijskih reakcija zbog blizine Sunca. Fotokemijske reakcije dovode do razgradnje molekula u sastavne radikale s visokom kinetičkom energijom, koncentriranim u manje masivnoj čestici. Takve će čestice imati dovoljno veliku brzinu da se pobjegnu iz atmosfere planeta. Kisik, u usporedbi s vodikom, ima veću masu koja se ovim mehanizmom gubi iz atmosfere. Venus Express mjerio je učinak koronalnih izbačaja mase na brzinu atmosferskog bijega Venere, a istraživači su pronašli faktor porasta brzine bijega od 1,9 u razdobljima povećanog izbacivanja koronalne mase u usporedbi s mirnijim svemirskim vremenom.

Atmosferski bijeg tijela Sunčevog sustava

Bijeg Zemljine atmosfere

Budući da u gornjim slojevima Zemljine atmosfere prevladavaju plinovi s nižom relativnom molekulskom masom, atomski vodik, vodik i helij prvi iz nje izlaze. Ovom procesu olakšava činjenica da se u egzosferi Zemlje održava visoka temperatura zbog ultraljubičastog i rendgenskog zračenja Sunca, neprestano generirajući atomski vodik tijekom disocijacije molekula vode.

Proračuni pokazuju da bi za potpuno isparavanje vodika iz Zemljine atmosfere na temperaturi od 2000 K (1726,85 °C) zbog rasipanja trebalo samo nekoliko tisuća godina, heliju - nekoliko milijuna godina. No vodik i helij se neprestano obnavljaju zbog disocijacije vode i protoka tih plinova iz unutrašnjosti Zemlje. Istodobno, kisik praktički ne isparava, a uloga rasipanja u stvaranju Zemljine atmosfere kisika mogla bi biti značajna od trenutka kada se pojavila fotosinteza.

Zemlja je prevelika da bi izgubila velik dio svoje atmosfere. Trenutna brzina gubitka je oko tri kilograma vodika i 50 grama helija u sekundi. Egzosfera je visoko područje u kojem je atmosferska gustoća izuzetno niska i gdje dolazi do rasipanja. Proračuni bijega na temperaturi u egzosferi od 1800 K (1526,85 °C) pokazuju da će trebati oko milijardu godina da se iscrpe ioni O+. 1800 K je viša od stvarne promatrane temperature egzosfere; na ovoj temperaturi egzosfere, iscrpljivanje O+ iona neće se dogoditi ni nakon milijarda godina. Uz to, većina kisika na Zemlji dužna je stvoriti molekulu O2 koja je previše masivna da bi napustila Zemlju.

Zemljino magnetsko polje štiti je od sunčevog vjetra i sprječava istjecanje iona, osim u područjima duž otvorenih linija sile na magnetskim polovima. Gravitacijsko privlačenje Zemljine mase sprječava procese netermičkog bijega. Međutim, Zemljina atmosfera je dva reda veličine manje gusta od Venerine. Temperaturni režim Zemlje pospješuje apsorpciju CO2 i H2O u hidrosferi i litosferi. Oceani većinu vode zarobljavaju kao tekućinu, što uvelike smanjuje gustoću atmosfere. A ugljični dioksid, vezan površinskim vodama, može se osloboditi iz atmosfere i preći u taložne stijene; oni, prema nekim procjenama, sadrže gotovo sav ugljik na Zemlji, dok njihov atmosferski udio iznosi samo 1/250 000 dijela. Kad bi se sva vezana voda i sav vezani ugljični dioksid prenijeli u atmosferu, ona bi postala još gušća od atmosfere Venere. Dakle, glavni gubitak plinova u Zemljinoj atmosferi događa se ne zbog njihovog bijega u svemir, već zbog prijelaza u tekuće i kruto stanje.

Jedan od mehanizama koji sprječava rasipanje je kemijska veza: na primjer, većina ugljičnog dioksida iz izvorne Zemljine atmosfere kemijski je apsorbirana tijekom stvaranja karbonatnih stijena. Vrlo je vjerojatno da se sličan proces dogodio i na Marsu. Kisik se može apsorbirati tijekom oksidacije stijena, na primjer, povećanjem oksidacijskog stanja željeza s Fe+2 na Fe+3. Plinovi se također mogu apsorbirati kroz adsorpcijski mehanizam, na primjer, helij na Mjesecu adsorbira se površinom vrlo finih čestica regolita. Zamrzavanje vode na Zemlji i, vjerojatno, na Mjesecu, ili ugljičnog dioksida u Marsovim polarnim kapama, primjer je drugog mehanizma za hvatanje plinova na planetu.

Izvori

Vanjske poveznice

Atmosfera

Atmosferski bijeg


Gara Segarcea este o gară din Segarcea, județul Dolj, Oltenia, România. Aceasta se află pe calea ferată Craiova-Calafat. De aici se mai poate ajunge în Vidin, Bulgaria trecând Podul Calafat-Vidin.

Legături externe
Linia ferată din România unde 100 de km sunt parcurși în trei ore și jumătate

S

Gara Segarcea


جوزيف إغلستون «جو» جونستون الثاني  هو فنان مؤثرات بصرية ومنتج ومخرج أمريكي ولد في 13 مايو 1950. هو معروف بإخراجه أفلام سماء أكتوبر (1999) والحديقة الجوراسية 3 (2001) وهيدالغو (2004) والرجل الذئب (2010) وكابتن أمريكا: المنتقم الأول (2011).

أفلامه

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من فورت وورث (تكساس)
أمريكيون من أصل ألماني
أمريكيون من أصل إسكتلندي
حائزون على جائزة الأوسكار لأفضل تأثيرات بصرية
خريجو جامعة كاليفورنيا الحكومية في لونغ بيتش
خريجو كلية جامعة جنوب كاليفورنيا للفنون السينمائية
مخرجو أفلام حركة
مخرجو أفلام رعب
مخرجو أفلام فانتازيا
مخرجو أفلام من تكساس
مواليد 1950
مواليد في فورت وورث (تكساس)

جو جونستون


البطولة العربية لكرة القدم الخماسية 2008 هي النُّسخة الثالثة من البطولة العربية لكرة القدم الخماسية، أُقيمت في مدينة بورسعيد المصرية خلال الفترة من 23 حتى 29 ديسبمر عام 2008.

الفرق المشاركة
 جمهورية مصر العربية
 جماهيرية الليبية
 جمهورية السورية
 جمهورية اللبنانية
 جمهورية التونسية
 جمهورية الجزائرية
 جمهورية اليمن
 جمهورية العراقية
 المملكة الأردنية
 دولة فلسطين (لم تحضر بسبب الحرب والحصار)

المجموعات

المجموعة الأولى
 مصر – سوريا (8-0)
 الأردن – تونس (3-1)
 مصر – تونس (5-1)
 سوريا – الأردن (4-9)
 مصر – الأردن (5-2)
 سوريا – تونس (2-5)
الترتيب
 مصر (لعب 3 – له 18 – علية 3 – فوز 3 – تعادل 0 – خسارة 0 – نقاط 9)
 الأردن (لعب 3 – له 14 – علية 10 – فوز 2 – تعادل 0 – خسارة 1 – نقاط 6)
 تونس (لعب 3 – له 7 – علية 10 – فوز 1 – تعادل 0 – خسارة 2 – نقاط 3)
 سوريا (لعب 3 – له 6 – علية 22 – فوز 0 – تعادل 0 – خسارة 3 – نقاط 0)
 فلسطين (لم تحضر بسبب الحرب والحصار)

المجموعة الثانية
 ليبيا – العراق (6-3)
 جزائر – اليمن (10-1)
 لبنان – اليمن (16-2)
 ليبيا – لبنان (6-2)
 جزائر – عراق (2-5)
 ليبيا – اليمن (12-0)
 جزائر – لبنان (4-5)
 ليبيا – جزائر (14-4)
 عراق – اليمن (8-2)
 عراق – لبنان (1-7)
الترتيب
 ليبيا (لعب 4 – له 38 – علية 9 – فوز 4 – تعادل 0 – خسارة 0 – نقاط 12)
 لبنان (لعب 4 – له 30 – علية 13 – فوز 3 – تعادل 0 – خسارة 1 – نقاط 9)
 العراق (لعب 4 – له 17 – علية 17 – فوز 2 – تعادل 0 – خسارة 2 – نقاط 6)
 الجزائر (لعب 4 – له 20 – علية 25 – فوز 1 – تعادل 0 – خسارة 3 – نقاط 3)
 اليمن (لعب 4 – له 5 – علية 46 – فوز 0 – تعادل 0 – خسارة 4 – نقاط 0)

الدور الرباعي
 ليبيا – الأردن (2-0)
 مصر – لبنان (3-2)

مباراة ترتيب الثالث
 الأردن – لبنان (4-1)

مباراة الكأس
 ليبيا – مصر (3-2)

الإحصائية العامة للبطولة
 ليبيا (لعب 6 – له 43 – علية 11 – فوز 6 – تعادل 0 – خسارة 0 – نقاط 18 – فارق 32)
 مصر (لعب 5 – له 23 – علية 8 – فوز 4 – تعادل 0 – خسارة 1 – نقاط 12 – فارق 15)
 الأردن (لعب 5 – له 18 – علية 13 – فوز 3 – تعادل 0 – خسارة 2 – نقاط 9 – فارق 5)
 لبنان (لعب 6 – له 33 – علية 17 – فوز 3 – تعادل 0 – خسارة 2 – نقاط 9 – فارق 16)
 العراق (لعب 4 – له 17 – علية 17 – فوز 2 – تعادل 0 – خسارة 2 – نقاط 6 – فارق 0)
 تونس (لعب 3 – له 7 – علية 10 – فوز 1 – تعادل 0 – خسارة 2 – نقاط 3 – فارق -3)
 الجزائر (لعب 4 – له 20 – علية 25 – فوز 1 – تعادل 0 – خسارة 3 – نقاط 3 – فارق -5)
 سوريا (لعب 3 – له 6 – علية 22 – فوز 0 – تعادل 0 – خسارة 3 – نقاط 0 – فارق -16)
 اليمن (لعب 4 – له 5 – علية 46 – فوز 0 – تعادل 0 – خسارة 4 – نقاط 0 – فارق -41)

اقوى هجوم ودفاع

أقوى هجوم
 ليبيا (7,1)
 لبنان (5,5)
 الجزائر (5)
 مصر (4,8)
 العراق (4,25)
 الأردن (3,6)
 تونس (2,3)
 سوريا (2)
 اليمن (1,25)
أقوى دفاع
 مصر (1,6)
 ليبيا (1,8)
 الأردن (2,6)
 لبنان (2,8)
 تونس (3,3)
 العراق (4,25)
 الجزائر (6,25)
 سوريا (7,33)
 اليمن (11,5)

المصادر

كرة القدم داخل الصالات في 2008
كرة قدم آسيوية داخل الصالات في 2008
مصر في 2008
البطولة العربية لكرة القدم داخل الصالات
الرياضة في بورسعيد
تاريخ بنغازي
كرة القدم الإفريقية في 2008
مسابقات كرة القدم داخل الصالات دولية تستضيفها مصر


Çandır, Muğla ilinin Milas ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Çandır mahallesinin adı köylülerin değişine göre: savaş sırasında savaşmakta olan askerlerden biri kötü bir şekilde yaralanıyor. Yarasına rağmen savaşmaya devam ediyor. Çok kan kayben ve çok acı çeken asker savaşamayacak duruma gelince "can dur" diye bağırıyor ve mahallenin adı bu güne kadar çandır olarak değişiyor.

Nüfus

http://www.yerelnet.org.tr/koyler/koy.php?koyid=255940

Milas'ın mahalleleri

Çandır, Milas


الدكتور محمد بن إبراهيم الجار الله وزير الشؤون البلدية والقروية السابق في المملكة العربية السعودية وسفير المملكة العربية السعودية في إيطاليا السابق

مؤهلاته العلمية
 بكالوريس : هندسة مدنية من جامعة الملك سعود
 ماجستير : هندسة مدنية من جامعة ستانفورد بالولايات المتحدة الأمريكية
 دكتوراه : هندسة مدنية من جامعة ميتشجان بالولايات المتحدة الأمريكية

مناصبه
 أستاذ مساعد بجامعة الملك سعود.
 أستاذ مشارك بجامعة الملك سعود.
 مدير عام المشاريع بجامعة الملك سعود.
 وكيل بجامعه الملك سعود.
 عضو بمجلس الشورى.
 وزيراً للشؤون البلدية والقروية.
 سفيراً للمملكة العربية السعودية لدى جمهورية إيطاليا ومالطا، 2006-2010.

خريجو جامعة الملك سعود
خريجو جامعة ستانفورد
خريجو جامعة ميشيغان
سفراء السعودية لدى إيطاليا
وزراء سعوديون سابقون
مهندسون سعوديون
سفراء السعودية لدى مالطا

محمد بن إبراهيم الجار الله


Stigonema ist eine Gattung von Cyanobakterien (Blaualgen).

Beschreibung
Stigonema bildet verzweigte, blaugrüne bis braune, in jüngeren Teilen einzellreihige, in älteren Teilen mehrere Zellschichten dicke Fäden mit einem Durchmesser von 7 bis 70 µm. Jüngere Zellen sind zylindrisch, ältere sind abgerundet. Sie enthalten – wie alle Bakterienzellen – weder Zellkerne noch Plastiden. Die Fäden liegen in einer dünnen Gallerte. Bei Stigonema liegen im Gegensatz zu den unecht verzweigenden Gattungen Plectonema, Scytonema und Tolypothrix, echte Verzweigungen vor. Sie entstehen, wenn Fadenzellen sich nicht senkrecht, sondern parallel zur Achse teilen. Regelmäßig finden sich in den Fäden farblose dickwandige Zellen, die sogenannten Heterozysten, die der biologischen Stickstofffixierung dienen. Das Wachstum erfolgt durch Teilung einer Scheitelzelle.

Fortpflanzung
Die ungeschlechtliche Vermehrung erfolgt durch Hormogonien, also wenigzelligen, zur Kriechbewegung befähigten Fadenfragmenten.

Geschlechtliche Fortpflanzung fehlt bei allen Cyanobakterien.

Arten (Auswahl)
 Stigonema aerugineum
 Stigonema informe
 Stigonema mamillosum
 Stigonema ocellatum
 Stigonema turtaccum

Verbreitung
Stigonema lebt auf festem Substrat im Moortümpeln, auf Gestein in Bergbächen, aber auch auf feuchter Erde und an nassen Felsen.

Quellen
 Karl-Heinz Linne von Berg, Michael Melkonian u. a.: Der Kosmos-Algenführer. Die wichtigsten Süßwasseralgen im Mikroskop. Kosmos, Stuttgart 2004, ISBN 3-440-09719-6.

Weblinks
 Stigonema bei algaebase.org
 Bilder von Stigonema ocellatum

Cyanobakterien
Cyanobacteria

Stigonema


රංගනය
සනත් ගුණතිලක
වීණා ජයකොඩි
අමිල අබේසේකර
උදාරි වර්ණකුලසූරිය
නයනා කුමාරි
රජිත හිරාන් චාමිකර
මිලින්ද පෙරේරා
බන්දුල විජේවීර
මානලේ වානගුරු
රවින්ද්‍ර මාපිටිගම
චංචලා වර්ණසූරිය
මොහාන් කුමාර්
අස්ලම් ඊස්වරී
අනුර ශ්‍රිනාත්
ජයසිරි වීරතුංග
සමන් අල්මේදා
හිමාලි කපුගේ
අජිත් ධර්මප්‍රිය
රිතිකා කොඩිතුවක්කු
සුබෝධි ප්‍රියදර්ශනී කරුණාරත්න
ගීතානි අමරසේන

ගීතයන්
ගීත ප්‍රබන්ධය - චන්ද්‍රරත්න මාපිටිය
ගීත හා ගායන ශිල්පීන් -
සිත් පුරා පාට තවරා - කසුන් ප්‍රිමාල්
සුළඟක් වී ඇවිදින් - උරේෂා රවිහාරි, දුමාල් වර්ණකුලසූරිය
උයනක්ය මල් පිපුණු - උරේෂා රවිහාරි

නිෂ්පාදනය
සහය අධ්‍යක්ෂණය - කනිෂ්ක බණ්ඩාර මේඝසූරිය, ලහිරු මධුෂාන්
කැමරා අධ්‍යක්ෂණය හා ආලෝකකරණය - බුද්ධික මංගල
කැමරා සහය - හර්ෂණ කරුණාතිලක, විරංග සන්දීප
තාක්ෂණික ශිල්පීන් - දමිත් දුෂාන්, ලාල් ප්‍රේමකුමාර, එස්. ඒ. මංජුල සූරියආරච්චි, ජයසිරි බණ්ඩාර, කසුන් සංඛ
අංග රචනය - සුපුන් සුමුදු ස්ටේන් වෝල්
සහය - කේ. පී. සුමේධ සංජීව
කලා අධ්‍යක්ෂණය - බන්දුල වීරසේකර
සහය - ඩොනල් මාපලගම
ශබ්ද පරිපාලනය - සුසන්ත ධර්මප්‍රිය
ශබ්ද උපදේශක - ලයනල් ගුණරත්න
ශබ්ද සහය - සසික රුවන්, සුමිත් ප්‍රියන්ත, ආනන්ද වික්‍රමරත්න, කේ. වී. නන්ද කුමාර, ආර්. එම්. සිරිසේන, අනුර මුණසිංහ
ශබ්ද පටිගත කිරීම - සරසවි චිත්‍රාගරය, දළුගම
රසායනාගාර කටයුතු හා පිටපත් මුද්‍රණය - මූවී කලර් ලැබ් - මුම්බායි
ඩී. අයි. වර්ණ සංකලනය - ආනන්ද බණ්ඩාර - ෆයින් විෂන්
ආලෝකකරණ උපකරණ හා සංස්කරණ මැදිරිය - ලගීනා මීඩියා
කැමරා උපකරණ සැපයීම - ෆයින් විෂන් ආයතනය
ජෙනරේටර් ක්‍රියා කරවීම - සමන් ප්‍රනාන්දු, සෙන්ට් ඇන්තනීස් ඉලෙක්ට්‍රිකල්ස්
ප්‍රවාහන කටයුතු - බන්දුසේන රණවක, මහේෂ් ඇන්ටනිටෝ
ප්‍රවාහන කළමනාකරණය - බ්‍රයන් ස්පිටිල්
අලෙවි ප්‍රවර්ධන කළමනාකරණය - අංජන නිහාර ද සිල්වා
නිෂ්පාදන සහාය - එස්. මාටින්, කුමාර කරුණාධරන්, කයිතර කුමාර
නිෂ්පාදන කළනාකරණය - අජිත් ධර්මප්‍රිය නිෂ්පාදන කළමනාකරණ සහය - නිශ්ශංක ප්‍රිය අබේසුන්දර නිශ්චල ඡායාරූප - බුද්ධික මංගල ධාවන කාලය - පැය 1 විනාඩි 52 ප්‍රදර්ශනය - රිද්මා ප්‍රදර්ශණ මණ්ඩලය සංගීත අධ්‍යක්ෂණය - දිනේෂ් සුභසිංහ

සිහිනය දිගේ එන්න


Reha Kemal Erginer (* 1. April 1970 in Manisa) ist ein ehemaliger türkischer Fußballspieler und heutiger Fußballtrainer.

Spielerkarriere
Erginer kam 1970 in Manisa zur Welt und begann hier mit dem Vereinsfußball in der Jugend von Manisaspor. In den Achtzigern wurde er dann in die Profimannschaft aufgenommen und war für diese bis zum Ende der Saison 1990/91 tätig.

Anschließend wechselte er zu Göztepe Izmir. Nach einem Jahr bei Göztepe spielte er etwa zehn Spielzeiten lang bei diversen Vereinen der Ägäisregion in den unteren türkischen Ligen und beendete im Sommer 2001 seine aktive Laufbahn.

Trainerkarriere
Nach seiner aktiven Laufbahn entschied er sich, Fußballtrainer zu werden. Zuerst arbeitete er ab Sommer 2002 als Co-Trainer von Reha Kapsal und begleitete ihn bei Kayserispor, Ankaraspor und MKE Ankaragücü. Nach dem Weggang von Kapsal von Ankaragücü war Erginer hier bis 2010 als Co-Trainer tätig.

Zur Saison 2010/11 holte ihn Kapsal zu seiner neuen Wirkungsstätte zu Manisaspor. Nach der Entlassung von Kapsal verließ auch Erginer den Verein.

Am 1. März 2012 wurde er als neuer Cheftrainer von Manisaspor vorgestellt und ersetzte den zurückgetretenen Ümit Özat. Er übernahm den Verein in den Abstiegsrängen und konnte ihn zum Saisonende vor dem Abstieg nicht bewahren. In die TFF 1. Lig abgestiegen blieb er weiterhin Trainer der Mannschaft und erreichte mit dieser die Herbstmeisterschaft der Saison. In der Rückrunde verlor er mit seiner Mannschaft den Anschluss an die Tabellenspitze, erreichte aber noch am letzten Spieltag die Teilnahme an der Playoffphase. In den Playoffs erreichte man das Finale, unterlag hier Konyaspor mit 1:2 und verpasste so den direkten Wiederaufstieg in die Süper Lig auch in letzter Instanz. Nach Saisonende verlängerte der Verein den Vertrag mit Erginer. Ein Monat nach dieser Vertragsverlängerung, lösten beide Seiten den Vertrag auf. Als Grund wurden die nicht erfüllten Transfervorstellungen des Trainers angegeben.

Im Sommer 2014 wurde er als neuer Cheftrainer vom Zweitligisten Boluspor vorgestellt und trainierte den Verein die Saison 2015/16. Im März 2016 löste er beim Zweitligisten Balıkesirspor den entlassenen Fikret Yılmaz als Cheftrainer ab. Er selbst verließ den Verein Ende September 2016.

Am 28. September 2017 übernahm Erginer den Ägäisklub Denizlispor. Aufgrund von Erfolglosigkeit wurde der Vertrag am 6. Februar 2018 in gegenseitigem Einverständnis vorzeitig aufgelöst.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Bergama Belediyespor)
Fußballspieler (Bucaspor)
Fußballspieler (Denizlispor)
Fußballspieler (Fethiyespor)
Fußballspieler (Göztepe Izmir)
Fußballspieler (Manisaspor)
Fußballspieler (TKI Soma Linyitspor)
Fußballtrainer (Balıkesirspor)
Fußballtrainer (Boluspor)
Fußballtrainer (Denizlispor)
Fußballtrainer (Manisaspor)
Person (Manisa)
Geboren 1970
Türke
Mann

Reha Erginer


Oxalis oregana er jurt af smæruættkvísl sem er upprunnin frá vesturhluta N-Ameríku (Breska Kólumbía, Kalifornía, Oregon, Washington ).

Tilvísanir

Súrsmæruætt

Oxalis oregana


Prinasura este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Prinasura

Prinasura


Nagato (長門市, Nagato-shi ) grad je u prefekturi Yamaguchi u Japanu . Grad je osnovan 31. ožujka 1954. Na dan 1. listopada 2016. grad je imao procijenjenu populaciju od 34 882 stanovnika i gustoću naseljenosti od 97 osoba po km². Ukupna površina je 357,9 km².

Nagato ima vlažnu suptropsku klimu (Köppenova klasifikacija klime Cfa) s vrućim ljetima i hladnim zimama. Oborine su značajne tijekom cijele godine, ali su znatno veće ljeti nego zimi. Prosječna godišnja temperatura u Nagatu je 15,9 °C. Prosječna godišnja količina oborina je 1791 mm, a srpanj je najkišovitiji mjesec.

Poznate osobe

 Shinzo Abe

Izvori

Gradovi u Japanu
Honshu

Nagato


Le Carlton Club est un club privé situé à St James's, à Londres. C'est la maison d'origine du Parti conservateur avant la création du Bureau central conservateur. L'adhésion au club se fait uniquement par cooptation et élection.

Histoire

Le club est fondé en 1832, par des pairs Tory, des membres du Parlement et des membres de la Gentry, comme lieu de coordination des activités du parti après la défaite du parti contre le Reform Act 1832. Le  duc de Wellington est un membre fondateur, il s'oppose au Reform Act de 1832 et à son extension du droit de vote. Le club joue un rôle majeur dans la transformation des Tories en sa forme moderne en tant que parti conservateur. Il perd son rôle de bureau central du parti avec l'élargissement du droit de vote après le Reform Act de 1867, mais il reste le principal lieu de discussions politiques clés entre les ministres conservateurs, les parlementaires et les responsables du parti.

Lieu de formation
Le club est formé à la Thatched House Tavern en 1832 et ses premiers locaux sont à Carlton Terrace (fourni par Lord Kensington), d'où il tire son nom. Ces locaux sont rapidement trouvés trop exigus. Le deuxième siège est situé près du Reform Club au 94 Pall Mall, à Londres, et est construit à cet effet en 1835. Il est remplacé par un troisième siège sur le même site en 1856.

La pierre de Caen utilisée sur la façade du troisième bâtiment s'avère inadaptée à l'atmosphère londonienne et doit être entièrement remplacée en 1923-1924.

Réunion du Carlton Club de 1922
Le club est surtout connu pour la réunion du Carlton Club du 19 octobre 1922, au cours de laquelle les députés conservateurs d'arrière-ban décident de se retirer du gouvernement de coalition dirigé par David Lloyd George. Les députés votent en faveur de la suppression de la coalition, après les discours de Bonar Law et de Stanley Baldwin, Baldwin affirmant que le fait que Lloyd George soit une « force dynamique » est un danger pour la stabilité du parti conservateur. Austen Chamberlain démissionne de son poste de chef et Bonar Law forme un gouvernement purement conservateur.

Bombardement par la Luftwaffe et déménagement
Le club subit un coup direct pendant le Blitz le 14 octobre 1940. Le whip en chef David Margesson, qui vivait au Club depuis son récent divorce, se retrouve sans abri et doit dormir pendant un certain temps sur un lit de fortune dans l'annexe souterraine du Cabinet.

Personne n'est tué dans l'explosion, mais le bâtiment est détruit. Le Carlton déménage immédiatement dans ses locaux actuels, au 69 St James's Street, à Londres, anciennement les locaux de l'Arthur's Club - l'un des premiers Gentlemen's Clubs, qui a fermé la même année, après 150 ans d'activité. L'actuel club-house géorgien est architecturalement important (classé Grade II*) et comprend deux élégantes salles à manger, ainsi qu'une collection de portraits politiques et de peintures datant du  siècle, importés des ruines de l'ancien club-house et de l'ancien Junior Carlton Club. L'actuel Carlton n'a conservé aucun des meubles appartenant au bâtiment lorsqu'il était le Arthur club, à l'exception de la plaque commémorative de guerre dans l'entrée. Il y a un monument en marbre du Arthur's Club de la Première Guerre mondiale sur le mur près des escaliers dans le vestibule principal de l'église St James's Piccadilly (conçu par Wren). Les murs des salles Disraeli et Macmillan et leurs fenêtres à l'arrière du club font partie du bâtiment originel du White's Club.

Club Junior Carlton
Le Junior Carlton Club, qui est entièrement séparé du Carlton lui-même, est créé en 1864 et occupe un grand club house construit à cet effet, achevé en 1869, au 30 Pall Mall, presque en face du Carlton. Il est vendu au début des années 1960 et une partie du produit utilisé pour acheter le site de l'ancien bâtiment Carlton Club au 94 Pall Mall. L'érection du nouveau club-house sur ce site dans un prototype de «club du futur» moderne des années 1960 conduit à des démissions massives de ce club. En décembre 1977, il fusionne officiellement avec le Carlton Club, avec des négociations menées par Harold Macmillan.

Attentat de l'IRA
À 8h39 le 25 juin 1990, le Carlton Club est victime d'un attentat à la bombe de l'Armée républicaine irlandaise provisoire (IRA), faisant plus de 20 blessés. Lord Kaberry est décédé plus tard des suites de ses blessures lors de l'attaque.

Adhésion
De nombreux hommes politiquers conservateurs ont été membres. Traditionnellement, seuls les hommes pouvaient devenir membres à part entière après avoir été proposés et parrainés par un certain nombre de membres actifs. À partir des années 1970, les femmes sont autorisées à devenir membres associés, ce qui signifie qu'elles n'ont pas le droit de voter. En devenant chef du parti conservateur en 1975, Margaret Thatcher est nommée membre honoraire du club et, à ce titre, jusqu'en 2008, elle est la seule femme membre ayant le droit de devenir membre à part entière.

Margaret Thatcher est élue deuxième présidente du club (le premier est Harold Macmillan) en mai 2009.

Après la Première Guerre mondiale, un Ladies' Carlton Club distinct et indépendant est créé en tant que centre social et politique pour les femmes conservatrices. Il ferme en 1958.

Une histoire complète du club a été publiée par l'historien Lord Lexden pour marquer son  anniversaire en 2007.

Le premier ministre Arthur Balfour est un membre réticent, se plaignant du club au début des années 1900. L'ancien chef du Parti conservateur Iain Duncan Smith refuse l'adhésion au Carlton Club lorsqu'elle lui est proposée en 2001 parce que les femmes, à cette époque, ne pouvaient pas devenir membres à part entière.

Références

Bibliographie

Gentlemen's club en Angleterre
Histoire du Royaume-Uni
Organisme fondé en 1832
Monument classé de Grade II dans la cité de Westminster

Carlton Club


මහාචාර්ය අතුල ගුණවර්ධන (ඉංග්‍රීසි: Athula Gunawardena) යනු  ඇමරිකාව විස්කොන්සින් වය්ට්වෝටර් විශ්ව විද්‍යාලය ගණිත හා පරිගණක පීඨ මහාචාර්ය  වරයායි.

අතුල ගුණවර්ධන  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත
 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු මහාචාර්ය වරුන්

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
මහාචාර්යවරු - ශ්‍රී ලංකා

අතුල ගුණවර්ධන


Istoria evreilor în Estonia începe cu relatări ale prezenței unor anumiți evrei în secolul al XIV-lea în ceea ce este astăzi Estonia. Procesul de stabilire permanentă a evreilor în Estonia a început însă în secolul al XIX-lea, mai ales după ce li s-a acordat oficial dreptul de a intra în regiune printr-un decret al țarului rus Alexandru al II-lea în anul 1865. Acesta a permis așa-numiților "soldați nicolaiți" evrei (mulți foști ) și descendenților lor, negustorilor din Primele Bresle, , și evrei cu studii superioare să se stabilească în Estonia și în alte părți ale Imperiului Rus în afara .  "Soldații nicolaiți" și urmașii lor, și meșteșugarii au fost, practic, cei care au fondat primele comunități evreiești din Estonia. Comunitatea din Tallinn, cea mai mare din Estonia, a fost fondată în 1830. Comunitatea din Tartu a fost înființată în 1866, când primele cincizeci de familii s-au stabilit acolo. S-au construit sinagogi, dintre care cele mai mari în Tallinn în 1883 și Tartu în 1901. Ambele au fost ulterior distruse în incendii în timpul celui de al Doilea Război Mondial.

Populația evreiască s-a răspândit în alte orașe estone unde s-au construit case de rugăciune (la Valga, Pärnu și Viljandi) și s-au amenajat cimitire. S-au deschis școli pentru studierea Talmudului,  și la Tallinn au fost organizate școli elementare în 1880. Majoritatea populației evreiești era pe atunci formată din mici negustori și meșteșugari; foarte puțini studiau științele și, prin urmare, viața culturală evreiască era una limitată. Acest lucru a început să se schimbe la sfârșitul secolului al XIX-lea, când mai mulți evrei au fost admiși la Universitatea din Tartu și mai târziu au contribuit în mod semnificativ la animarea culturii evreiești. În 1917 s-a înființat chiar un Club de Teatru în Tartu.

Autonomia evreilor în Estonia independentă
Circa 200 de evrei au luptat în  (1918-1920) pentru crearea Republicii Estonia. 70 dintre acești luptători au fost voluntari.

Crearea Republicii Estonia în 1918 a marcat începutul unei noi ere în viața evreilor. Din primele zile ale existenței sale ca stat, Estonia a arătat toleranță față de toate minoritățile etnice și religioase, ceea ce a favorizat o creștere energică a activităților politice și culturale din societatea evreiască. Între 11 și 16 mai 1919, s-a întrunit primul Congres al Comunițăților Evreiești din Estonia pentru a discuta despre noile circumstanțe cu care se confruntau evreii. Aici s-au născut ideile de  și pentru un gimnaziu evreiesc la Tallinn. Societățile și asociațiile evreiești au început să crească în număr. Cea mai mare dintre aceste noi societăți a fost Societatea de Teatru și Literatură H. N. Bjalik din Tallinn, fondată în 1918. Societăți și cluburi au fost stabilite și în Viljandi, Narva, și în alte localități.

Anii 1920
În 1920, s-a înființat Societatea Sportivă , care a devenit bine cunoscută pentru eforturile sale de a încuraja sportul în rândul evreilor. Evreii au luat parte în mod activ la evenimente sportive în Estonia și în străinătate. Sara Teitelbaum a fost de 17 ori campioană a Estoniei la atletism și a stabilit nu mai puțin de 28 de recorduri. În 1930, circa 100 de evrei studiau la Universitatea din Tartu: 44 studiau dreptul și 18 medicina. În 1934, la facultatea de filosofie s-a înființat un post pentru studii iudaice. Cinci asociații studențești evreiești erau afiliate la Societatea Academică din Tartu: Societatea Studentelor Hazfiro, Corporația Limuvia, Societatea Hasmonea și Fundația Studenților Evrei. Toate acestea aveau propriile biblioteci și au jucat un rol important în cultura și viața socială evreiască.

S-au înființat și organizații politice, cum ar fi organizațiile sioniste de tineret Hashomer Hazair și Beitar. Mulți tineri evrei au călătorit în Palestina pentru a forma Statul Evreu. Kibutz-urile  și  au fost înființate în parte și de către evrei estoni.

La 12 februarie 1925, guvernul estonian a adoptat legea privind  a minorităților. Comunitatea evreiască și-a pregătit rapid cererea de autonomie culturală. S-au alcăutit statistici privind cetățenii evrei. Ei erau în total 3045, îndeplinind la limită cerința minimă de 3000 de persoane pentru autonomie culturală. În iunie 1926, a fost ales Sfatul Cultural Evreiesc și s-a declarat autonomia culturală a evreilor. Organul administrativ al acestei autonomii a fost Consiliul Culturii Evreiești, condus de Hirsch Aisenstadt până când a fost desființat în urma ocupației sovietice a Estoniei în 1940. Când trupele germane au ocupat Estonia în 1941, Aisenstadt a fost evacuat în Rusia. El s-a întors în Estonia când Germanii au plecat, dar a fost arestat de către autoritățile sovietice în 1949.

Autonomia culturală a minorităților popoarelor a fost un fenomen excepțional în istoria culturală europeană interbelică. Prin urmare, autonomia culturală evreiască a fost de mare interes pentru comunitatea evreiască mondială. Fundația Națională Evreiască Keren Kajamet a acordat guvernului eston un certificat de recunoștință pentru această realizare.

Această autonomie culturală presupunea control complet de către comunitate asupra procesului de educație. Din 1926, ebraica a început să înlocuiască rusa în școlile publice evreiești din Tallinn, iar în anul 1928 s-a înființat o școală rivală în idiș.

Pentru toleranța politică față de evrei, Republicii Estonia i-a fost dedicată o pagină în Cartea de Aur a Ierusalimului în anul 1927.

În 1934, în Estonia locuiau 4381 de evrei (0,4 la sută din populație). 2203 de evrei trăiau în Tallinn. Alte orașe locuite de ei erau Tartu (920), Valga (262), Pärnu (248), Narva (188) și Viljandi (121). 1688 de evrei au contribuit la economia națională: 31% în comerț, 24% în servicii, de 14,5% ca meșteșugari, și 14% ca muncitori. Ei au înființat și mari întreprinderi: fabrica de piele Uzvanski și Fiii din Tartu, Fabrica de Dulciuri Ginovkeri din Tallinn, cojocăriile Ratner și Hoff, și companii de îmbunătățiri forestiere, cum ar fi Seins și Judeiniks. A existat și o societate a negustorilor și industriașilor. În Tallinn și Tartu își aveau sediul bănci cooperatiste evreiești. Doar 9,5% din populația evreiască lucra independent. Majoritatea acestora erau medici, peste 80 în total (exista și o societate a medicilor evrei). În plus, existau 16 farmaciști și 4 medici veterinari. 11% din populația evreiască avea studii superioare, 37% studii secundare și 33% studii elementare. 18% fuseseră educați acasă.

Comunitatea evreiască și-a stabilit propriul sistem de asistență socială. Societatea Bunăvoinței Evreiști a Comunității din Tallinn și-a asumat supravegherea și îndeplinirea obiectivelor acestui sistem. Rabinul din Tallinn era pe atunci dr. Gomer. În 1941, în timpul ocupației germane, el a fost hărțuit fără milă și în cele din urmă ucis. În Tartu, a activat Uniunea de Ajutor Evreiesc, și unități de asistență socială au fost înființate și în Narva, Valga și Pärnu.

În 1933, influența național-socialismului asupra  a început să fie un motiv de îngrijorare. Nazismul a fost scos în afara legii drept mișcare contrară ordinii sociale, Consiliul Cultural German a fost desființat, iar național-socialistul Viktor von Mühlen, membru ales al Partidului Germanilor Baltici, a fost forțat să demisioneze din Riigikogu. Toate materialele care ridiculizau evreii, inclusiv revista nazistă  ("Straja") au fost interzise prin ordin al   ca materiale care incită la ură.

În același an, s-a înființat o facultate de studii iudaice la Universitatea din Tartu. , fost profesor la Universitatea din Leipzig, a fost numit primul profesor și șef al catedrei de studii iudaice și a început să predea în 1934.

În 1936, ziarul evreiesc britanic  relata, după o vizită la Tallinn a unuia dintre jurnaliștii săi:"Estonia este singura țară din Europa de Est unde nici Guvernul, nici populația nu practică nicio formă de discriminare împotriva evreilor și unde evreii sunt lăsați în pace.... autonomia culturală acordată evreilor estoni acum zece ani este încă în picioare, și evreii au voie să ducă o viață liberă și nestingherită pe care să și-o formeze în acord cu principiile lor naționale și culturale."În februarie 1937, anti-semitismul era în creștere în restul Europei, dar în Estonia vicepreședintele Comunității Evreiești  a fost numit prin decret prezidențial senator în camera superioară a parlamentului, Riiginõukogu.

De-a lungul anilor 1930, au activat mișcări sioniste de tineret, pregătirea agricolă fiind predată în fermele estone de , în timp ce institutul cultural Bialik Farein interpreta piese de teatru, iar corul acestuia a efectuat turnee și a fost difuzat la radio.

Al Doilea Război mondial
Viața micii comunități evreiești din Estonia a fost întreruptă în 1940, odată cu ocupația sovietică a Estoniei. Autonomia culturală, împreună cu toate instituțiile sale, a fost lichidată în iulie 1940. În iulie și august același an, toate organizațiile, asociațiile, societățile și corporațiile au fost închise. Afacerile evreilor au fost naționalizate. Un număr relativ mare de evrei (350-450, aproximativ 10% din totalul populației evreiești) au fost deportați în lagărele de prizonieri din Rusia de către autoritățile sovietice la 14 iunie 1941.

Holocaustul

Mai mult de 75% din membrii comunității evreiești din Estonia, conștienți de soarta care îi aștepta, a reușit să fugă în Uniunea Sovietică; practic, tot restul (între 950 și 1000 de bărbați, femei și copii) au fost uciși până la sfârșitul anului 1941. Între aceștia s-a numărat singurul rabin din Estonia; profesorul de studii iudaice de la Universitatea din Tartu; evreii care ieșiseră din comunitatea evreiască; cei cu handicap psihic; și mai mulți veterani ai . Mai puțin de o duzină de evrei estoni au supraviețuit războiului în Estonia.

Strângerea și uciderea evreilor a început imediat după sosirea primelor trupe germane în 1941, urmate îndeaproape de gruparea de exterminare  condusă de , parte din Einsatzgruppe condus de . Arestările și execuțiile au continuat în timp ce germanii, cu ajutorul colaboratorilor locali, au înaintat prin Estonia. Spre deosebire de forțele germane, estonii par a fi susținut acțiunile politice antievreiești, dar nu pe bază rasială. Scuza obișnuită utilizată pentru operațiunile de "epurare" era arestarea "din cauza activității comuniste". Echivalarea evreilor cu comunismul evoca un răspuns pozitiv al estonilor și s-au făcut încercări de către poliția estonă de a determina dacă într-adevăr o persoană arestată chiar susținea comunismul. Estonii au susținut adesea că conaționalii lor etnici evrei nu erau comuniști și dădeau dovezi ale comportamentului lor patriotic, în speranța de a le obține eliberarea. Anton Weiss-Wendt, în disertația sa "", concluziona, pe baza rapoartelor informatorilor autorităților de ocupație că estonii nu credeau în general propaganda antisemită nazistă și majoritatea lor aveau păreri bune despre evrei. Estonia a fost declarată  destul de devreme, la Conferința de la Wannsee din 20 ianuarie 1942, întrucât populația evreiască a Estoniei era mică (circa 4500 de locuitori), iar majoritatea ei reușise să fugă în Uniunea Sovietică înainte de sosirea evreilor. Practic tot restul (921, conform lui Martin Sandberger, 929 conform Evgeniei Goorin-Loov și 963 conform lui Walter Stahlecker) au fost uciși. Regimul nazist a înființat și 22 de lagăre de concentrare și muncă în Estonia pentru evrei din alte țări, cel mai mare fiind . Câteva mii de evrei străini au fost uciși și în lagărul de la . Circa 10.000 de evrei au fost uciși în Estonia după ce au fost deportați acolo din Europa de Est.

Doi estoni au fost onorați ca drepți între popoare: Uku Masing și soția lui, Eha.

Perioada sovietică
Cele patru estoni considerați responsabili pentru crimele de la Kalevi-Liiva au fost acuzați în . Doi au fost mai târziu executați; alții au evitat condamnarea fugind din țară.

Din 1944 până în 1988, comunitatea evreiască estonă nu a mai avut organizații, asociații sau cluburi.

Estonia modernă
În martie 1988, când procesul de redobândire a independenței Estoniei era la început, s-a înființat Societatea Culturală Evreiască la Tallinn. A fost prima de acest fel, la sfârșitul Uniunii Sovietice. Spre deosebire de alte părți ale Uniunii Sovietice, nu au fost probleme cu înregistrarea, societății sau simbolurilor ei. Societatea a început să organizeze concerte și prelegeri. Curând, s-a ridicat chestiunea fondării unei școli evreiești. Ca început, a fost înființată o școală de duminică în 1989. Gimnaziul Evreiesc din Tallin de pe strada Karu era folosit ca școală profesională. În 1990, s-a înființat o școală evreiască cu clasele I-IX.

Cluburile culturale evreiești, care au rămas sub aripa Societății Culturale, au început în Tartu, Narva, și Kohtla-Järve. Au urmat și alte organizații: societatea sportivă Maccabi, Societatea pentru Fundăția Bunăvoinței Gurini și Uniunea Veteranilor Evrei. Viața a revenit în comunitatea evreiască. Cursurile de limbă ebraică au fost reinstaurate. O bibliotecă relativ mare a fost deschisă cu asistență din Israel și din comunitățile evreiești din alte țări.

Gama de activități culturale continuă să se dezvolte. Societatea Culturală Evreiască este membră fondatoare a  (Uniunea Popoarelor din Estonia), care a fost fondată la sfârșitul anului 1988. Restaurarea independenței Estoniei în anul 1991 a adus numeroase schimbări politice, economice și sociale. Evreii care locuiesc în Estonia pot acum să-și apere drepturile ca minoritate națională recunoscută. Comunitatea Evreiască a fost recunoscută oficial, cu aprobarea cartei sale pe 11 aprilie 1992. Estonia și-a reluat atitudinea prietenoasă față de evrei. În sprijin a venit o nouă lege a autonomiei culturale, bazată pe legea din 1925, votată în octombrie 1993. Această lege acordă popoarelor minoritare, cum ar fi evreii, o garanție legală a păstrării identității lor naționale.

La 16 mai 2007, s-a deschis la Tallinn o nouă . Acesta găzduiește un sanctuar, mikvah și restaurant.

Demografie istorică
Estonia a avut întotdeauna o populație evreiască redusă numeric. Spre deosebire de multe alte țări europene, populația evreiască a Estoniei a atins maximul abia după al Doilea Război Mondial, cu aproape cinci mii și jumătate de oameni în 1959. De atunci a început un declin constant, cu o scădere deosebit de accentuată în anii 1990, după căderea comunismului când mai mulți evrei din Estonia au emigrat în alte țări, mai ales în Israel și SUA.

Demografie actuală

 Total (2007): 1,900
 Născuți vii (2006): 12
 Numărul total de decese (2006): 51
 Rata natalității: 6.32 la 1000 de locuitori
 Rata deceselor: 26.84 la 1000 de locuitori
 Rată anuală de creștere: -2.05%.

Note

Demografia Estoniei
Grupuri etnice din Europa după țară
Estonia

Istoria evreilor din Estonia


الرفيد قرية تقع في محافظة القنيطرة
- في سورية في منطقة هضبة الجولان، يبلغ عدد سكانها قرابة 6000 نسمة. ولها تاريخ قديم، وبجوارها أطلال لأبنية قديمة وكنيسة وبعض الأقواس الحجرية والمنحوتات التي تظهر عليها كتابات يونانية، كما تضم بعض المدافن ووجدت فيها لقى أثرية تعود للقرن الثاني الميلادي.

احتلت عام 1967 وتحررت بعد حرب تشرين التحريرية وأعيد إعمارها فيما بعد، يعتمد سكانها على الزراعة وتربية الحيوان، أدخلت إليها مؤخراً زراعة الزيتون والرمان والليمون. في البلدة مدرسة ثانوية وإعدادية وثلاث مدارس ابتدائية بالإضافة إلى روضة أطفال ومستوصف صحي.

مراجع وهوامش

بلدات في محافظة القنيطرة
قرى الجولان الباقية
قرى الجولان المحررة
قرى محافظة القنيطرة

الرفيد (سورية)


عفاف جنيفان  عارضة أزياء ومقدمة برامج تلفزية تونسية إيطالية، ولدت في  في بنقردان (تونس).

حياتها

هي رابعة أبناء الوزير المفوض محمد جنيفان الستة، وهو الذي لعب دورًا كبيرا في العلاقات الثنائية التونسية الليبية. سافرت إلى فرنسا لتعمل كعارضة أزياء، وهو ما جعلها تسافر إلى العديد من البلدان للعمل، إلى أن أعجب بها أشهر مصمّمي الأزياء الإيطاليين.
أطلق شهرتها المصوّر الفرنسي جون بول غود، الذي عملت معه في بعض الدعايات الإشهارية، ثم عملت مع أشهر مصمّمي الأزياء الإيطاليين والفرنسيين، على غرار جورجو أرماني وروبرتو كافالي وجون بول غوتييه وشانيل.

أطلقت الصحافة الإيطالية على زواج عفاف، اللذي تم يوم 22 كانون الأول / ديسمبر 2001 من الملياردير الإيطالي Marco Tronchetti Provera، إمبراطور صناعة المطاط ورئيس شركة بيريلي PIRELLI  ، صفة «زواج القرن»

استطاعت عفاف جنيفان أن تشق طريقها عبر دراستها المتخصصة، وأيضا عملها الدؤوب، مع كبرى الوكالات العالمية، في عالم الأزياء والجمال، حتى باتت اليوم، إحدى السفيرات الأساسيات لدار رويال المتخصصة في مستحضرات التجميل.

أعمالها التلفزية

ظهرت بين عامي 1996 و1997 كضيفة في برنامج Maurizio Costanzo Show (أي «عرض ماوريتسو كوستانتسو»). بدأت عام 1998 في تقديم برنامج Nonsolomoda (أي «ليس فقط موضة») على قناة كانالي 5  التابعة لمجموعة ميدياست ، حيث تعرّفت على رجل الأعمال ماركو ترونكاتي بروفيرا  الذي تزوجته عام 2001.

بدأت عام 1999 في العمل مع الإذاعة والتلفزة الإيطالية ، وذلك من خلال تقديم برنامج  (أي «نحن نراهن على أن...؟») مع فابريسيو فريتسي  على قناة راي أونو . ثم قدّمت عام 2004 برنامج Le Iene (أي «الضباع») على قناة إيطاليا 1 ، ثم ساعدت عام 2006 جيني نيوكي  في برنامج La grande notte (أي «الليلة الكبرى») على قناة راي دوي . إثر خلاف بينها ورئيس مجلس الشيوخ الإيطالي مارتشيلو بيرا  عام 2005 حول اندماج المسلمين في إيطاليا، قررت استعدادها ترشيح نفسها  عن حزب اتحاد الديموقراطيين من أجل أوروبا ، وهو ما لم تقم به بعد ذلك.
وكما أنها تلعب دور العضو في لجنة تحكيم بروجكت رانواي الشرق الأوسط بنسخته الأولى عام 2016

مراجع

روابط خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بنقردان
أشخاص من ولاية مدنين
إيطاليون متجنسون
إيطاليون من أصل تركي
إيطاليون من أصل تونسي
تونسيون من أصل تركي
تونسيون مهاجرون إلى إيطاليا
عارضات أزياء إيطاليات
عارضات أزياء تونسيات
عارضو أزياء مسلمون
مذيعات تلفاز إيطاليات
مذيعات تلفاز تونسيات
مذيعو تلفزيون إيطاليون
مسلمون إيطاليون
مقدمو برامج
مهاجرون تونسيون إلى إيطاليا
مواليد 1383 هـ
مواليد 1963
مواليد في بنقردان

عفاف جنيفان


Laura Mancinelli () a fost o scriitoare italiană, profesor universitar, specializată în medievistică și germanistică.

Lector universitar, traducător și autor de romane istorice, a absolvit în 1956 Universitatea din Torino, cu o teză despre literatura germană.

Biografie
Laura Mancinelli s-a născut în Udine, în 1933, apoi, după o ședere de patru ani de la Rovereto, unde a trăit încă din copilărie, familia sa mutat la Torino (1937).

În anii care au urmat de doctorat, ea a învățat în școala publică, dar continuă să lucreze asupra culturii germane din evul mediu: în 1969 a publicat cartea Cântec de Nibelung. Probleme și valori.

De-a lungul anilor șaptezeci a învățat germanice filologie la Universitatea din Sassari, apoi a sunat la Veneția de germanist Ladislao Mittner, în 1976 a obținut catedra de Istorie de limba germană la Universitatea Ca' Foscari.

La sfatul colegului și prietenului, Claudio Magris, în 1972 el a editat și a tradus în italiană din volumul original, Cântecul Nibelungilor, care sunt urmate în 1978 la Tristan (în ) de Gottfried von Straßburg, și în 1989, Gregorius (în ) și Sărmanul Heinrich (în ) de Hartmann von Aue.

După revenirea la Torino ca titular al universității, catedra de filologie germanică, în 1981 Laura Mancinelli a făcut debutul în ficțiune, oferind printuri pentru Einaudi I dodici abati di Challant (câștigător al "Premiul Mondello"), un roman istoric de care autorul a început proiectul în 1968.

Întotdeauna pentru Einaudi urmat Il fantasma di Mozart în 1986, și Il miracolo di santa Odilia în 1989.

Alte lucrări au fost: Amadé, povestea sejurul din Torino pentru Mozart, un adolescent, care a fost inspirat de piesa de Roberto Tarasco "Amadé, sau geniul de la Vârsta de Luminilor", produs în 2006, La casa del tempo, Gli occhi dell'imperatore, I tre cavalieri del Graal și Il principe scalzo.

La începutul anilor Nouăzeci, afectate de scleroză multiplă, Laura Mancinelli a abandonat catedra de Filologie germanică.

Din 1994, este dedicat în întregime scrisului, publicând în întregul deceniu mai mult de cincisprezece funcționează, în ciuda spital, lungă de reabilitare, scaun cu rotile la care a fost închisă.

În 1997, el a lansat Il mistero della sedia a rotelle, primul roman din seria de succes de thriller plin de umor anchete de căpitan de poliție Florindo Flores, care i-a adus scriitorului "Premiul Cesare Pavese".

În 1999, Piccolo Regio din Torino, a fost pus în scenă spectacolul Notte con Mozart (publicat în 1991), și a fost lansat în biblioteci Attentato alla Sindone, (Einaudi) - după incendiu în capela de la Torino Catedrala de arhitectul Guarino Guarini, care este foarte apreciat de către scriitor.

2002 este Andante con tenerezza, autobiografie, câștigătorul de anul 2003 premiul, și Biglietto d'amore, din nou, publicat de Einaudi.

Cu I fantasmi di Challant și Il «Signor Zero» e il manoscritto medievale scriitorul a continuat aventurile căpitanului Flores.

În 2009 a publicat pentru Einaudi romanul Gli occhiali di Cavour, urmată în 2011 de către Due storie d'amore, o interpretare liberă de povestea a doi renumite perechi de îndrăgostiți, Crimilde și Siegfried, Tristan și Isolda.

El a murit în Torino pe 7 iulie, 2016, pentru complicatii din cauza lui boală lungă.

Înmormântarea mirenilor au avut loc pe 11 iulie, 2016 în Cimitirul monumental din Torino; rămâne, după ce a fost incinerat, a fost îngropat la Exilles în Val di Susa, unde scriitorul a seta unul din romanele sale.

Romane

Opere literare
 I dodici abati di Challant, 1981, Premiul Mondello în 1981
 Il fantasma di Mozart, 1986
 Il miracolo di santa Odilia, 1989
 Amadé, 1990
 Gli occhi dell'imperatore, 1993
 La casa del tempo, 1993
 I tre cavalieri del Graal, 1996
 Il principe scalzo, 1999
 Attentato alla Sindone, 2000

Note

Legături externe

 Sit oficial Laura Mancinelli

Nașteri în 1933
Nașteri pe 18 decembrie
Decese în 2016
Decese pe 7 iulie
Universitatea din Torino
Scriitori italieni din secolul al XX-lea
Scriitori italieni din secolul al XXI-lea
Scriitori de literatură pentru copii
Absolvenți ai Universității din Torino

Laura Mancinelli


L'Académie technique militaire (MTA) est un centre de formation militaire supérieur de l'armée prussienne fondée à l'origine en 1876 et rétablie en 1903 à Berlin-Charlottenburg, pour la formation technico-scientifique et la formation professionnelle des officiers de toutes les branches des forces armées et en même temps qu'un centre de soins pour les sciences militaires. Des fonctionnaires administratifs y sont également formés. L'Académie doit être fermée en 1919 en vertu de l'article 176 du traité de Versailles.

Recherche en armement
La nouvelle académie, fondée en 1903, disposait entre autres de son propre laboratoire de  balistique et de chimie. Des armes sont testées et développées ici pour le compte de l'armée et en coopération avec l'industrie. Après la fin de la Première Guerre mondiale, ce laboratoire continue à être exploité par le chef du laboratoire, Carl Cranz, déguisé en "laboratoire de physique technique" et devient plus tard une partie de la faculté de technologie générale du TH Charlottenbourg, qui devient à son tour la "faculté de technologie militaire" en 1935.

Formation
La formation des officiers d'artillerie et des pionniers s'effectue depuis 1807 séparément à l'École combinée d'artillerie et du génie. En 1834, la formation des officiers du génie est d'abord transférée à l'Académie technique militaire et après son rétablissement en 1907, à l'école d'artillerie et du génie.

La formation après le rétablissement est divisée en départements d'armes, d'ingénierie et de transport et se déroule à l'académie sur une période de trois ans. L'académie est subordonnée à l'Inspection générale de l'instruction et de la formation militaires.

Conférenciers connus
 Carl Cranz
 Gerhard Hessenberg
 Konrad Knop
 Fritz Rausenberger
 Heinrich Rubens

Références

École militaire en Allemagne
Enseignement dans le royaume de Prusse
Berlin-Charlottenbourg
Fondation en 1876
Disparition en 1918

Académie technique militaire (Royaume de Prusse)


Tapping the Vein peti je studijski album njemačkog thrash metal sastava Sodom. Album je objavljen 1. kolovoza 1992. godine, a objavila ga je diskografska kuća Steamhammer/SPV.

Sastav značajno uvodi elemente death metala, više nego na prijašnjim albumima. Također je zadnji album s prvobitnim bubnjarom sastava Witchhunterom.

Popis pjesama

Osoblje
Sodom
Tom Angelripper – vokali, bas-gitara
Andy Brings – gitara
Chris Witchhunter – bubnjevi, udaraljke
Ostalo osoblje
David Nash - pomoćnik inženjer zvuka
Jan Wichers - pomoćnik inženjera zvuka
Babse Thoben - fotografija
Dieter Braun - omot albuma
Jürgen Huber - omot albuma
Harris Johns - produciranje, snimanje, inženjer zvuka

Izvori

Albumi sastava Sodom
Albumi iz 1992.

Tapping the Vein


Buskerud Norveç'in eyaletlerinden biridir. Eyaletin başkenti Drammen'dir. Akershus, Oslo, Oppland, Sogn og Fjordane, Hordaland, Telemark, ve Vestfold'a sınırı vardır.

Batı kısmı genelinde ağaçlık vadiler ve yüksek dağlık platolardan oluşmaktadır. Doğu kısmı ise batıya göre daha alçak ve birçok göl, dere, çay bulunmaktadır. Tyrifjorden ve Krøderen Buskerud'ın en büyük gölleridir. Numedalslågen, Norveç'in üçüncü en büyük deresidir. Hordaland'den, Buskerud üzerinden Vestfold'a oradadan da denize dökülür. Denize döküldüğü yerden ise Begna Nehri, Sperillen'e dökülür.

Ringerike önceleri küçük bir krallıkmış. 10. yüzyıla gelindiğinde Norveç'in kralları Olav Trygvason ve Olav Haraldsson Ringerike'de büyümüştür. Numedal'da, 17. yüzyıldan beri gümüş madeni çıkartılıyormuş. Ancak 1957'den beri devam ettirilemiyor. Kongsberg'de silah endüstirisi 1814'te gelişti. Ve birçok birbirinden farklı yüksek kuruluşlar şu anda burada bulunmaktadır. Modum'da Kobalt madeni (Blaafarveværket, "Mavi Rengin Fabrikası") açıldı. 1966'da ise Buskerud'un şimdiki arması olan mavi ayının mavi olmasının sebebi Mavi Rengin Fabrikası'nın sembolü olmasıdır. Gümüş renginde arka plan olmasının sebebi ise Kongsberg'deki gümüş madeninin sembolüdür.

Günümüzde tarihi eserleri, kerestecilik ve kâğıt fabrikaları Buskerud'un endüstirisini, ekonomisini ise, Begna ve Rands ırmakları üzerindeki hidroelektrik santrali oluşturur.

Bölgeleri
Buradaki birçok bölük bölgeler birleştirililerek büyük dürt bölgelere dönüştürüldü. Bunlar Eiker, Ringerike, Numedal and Hallingdal.

İsmi
Buskerud (Norveççe Biskupsruð) ismi, Modum'da eski bir çiftlik adı imiş. Buralara 1668'de çiftçiler yerleştirilmiş. İsmin ilk kısmı biskup yani 'piskopos', son kısmı ise ruð yani 'temiz çiftlik'. (Aslında çiftlik ismi fikri o zamanın Oslo piskoposuna aittir.)

İlçeleri

Buskerud eyaleti 21 tane ilçeden oluşuyor:

Dış bağlantılar
 Buskerud Fylkeskommune

Buskerud


An Glyceria tonglensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Baron Clarke. An Glyceria tonglensis in nahilalakip ha genus nga Glyceria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Glyceria

Glyceria tonglensis


Ioan Mihu (n. 17 octombrie 1854, Vinerea, Județul Hunedoara, Regatul Ungariei – d. 2 iulie 1927, Orăștie, Regatul României) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918 .

Biografie
Ioan Mihu a provenit din țărani fruntași în comuna Vinerea de lângă istoricul "Câmp al Pânei" - județul Hunedoara — la 17 octombrie 1854. Studiile primare și secundare le desăvârșește la Școala de obște din comună și la Orăștie, apoi la liceul din Sibiu și în sfârșit dreptul - își ia doctoratul în anul 1883 - la Universitățile din Graz și Budapesta. Fiul de țăran vorbind pe lângă limba sa maternă cu ușurință și limbile maghiară, germană și franceză - după un stagiu de adjunct la Tribunalul din Deva - deveni prin anii 1883 un manierat și distins avocat român în Orăștie, cel mai apropiat oraș de moșia părintească, într-un ținut curat românesc. Acestui orășel îi va da, peste doi ani numai, la 1885, o bancă românească: "Ardeleana", înființând alăturea de ea o serie de instituțiuni și reuniuni cu destinația de a servi diferite resorturi ale vieții culturale, economice și sociale ale Românilor din ținutul său natal. În timpul directoratului său la "Ardeleana" (1885 — 1901) Mihu ajunge să conducă toată mișcarea românească din regiunea Orăștiei: Președinte al comitetului parohial și al "Societății de lectură a intelectualilor români" din Orăștie, director al Asociațiunii culturale "Astra" din loc, membru al Sinodului arhidiecezan al Românilor ortodocși din Transilvania și Banat și asesor al Consistorului bisericesc din Sibiu (secțiunea școlară), președinte al "Reuniunii Economice", al cărei scop a fost să servească progresul agricol, industrial și comercial al Românilor din județul Hunedoara, președinte al Partidului Național din Orăștie și membru "virilist" al congregației județene — funcțiuni pe care le-a purtat cu multă demnitate, îndrumând cu cuvântul și ajutând cu fapta..

Activitatea politică
Dintre multiplele domenii în care se poate urmări acțiunea lui Mihu, până în 1901, cel mai sărac e cel politic. Totuși dintre manifestațiunile naționale ce s-au ținut sub conducerea sa, trebuesc amintite, mai ales, două: adunarea de protest a tuturor alegătorilor români din județul Hunedoarei, ținută în 20 februarie 1891 împotriva legii ungurești pentru înființarea "azilelor de copii" — prin care se urmărea maghiarizarea Românilor încă din copilărie — și, apoi, încheierea unui acord între Românii, Sașii și Ungurii din orașul Orăștie — respectat multă vreme — cu scopul de a crea un "modus vivendi" între aceste trei naționalități..

Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a fost delegat al cercului electoral Orăștie. După 1918, Ion Brătianu i-a cerut colaborarea la guvern, iar Regele întregitor de țară l-a decorat în 1922 cu Coroana României în cel mai mare grad, gradul de Mare Cruce..

Moartea
După aceste distincțiuni înalte Dr. Ioan Mihu n-a mai trăit mult, stingându-se cu puține zile înainte de regele unificator, la 2 iulie 1927, în casa sa din Orăștie. Este înmormântat la 4 iulie în cimitirul ortodox din comuna sa natală, alături de părinți și fratele său mai mic, Simion. Prin testament și-a lăsat averea întreagă în grija Mitropoliei ortodoxe pentru o fundațiune cu scopuri culturale și economice. După aceste distincțiuni înalte, dr. Ioan Mihu n-a mai trăit mult, stingându-se cu puține zile înainte de regele unificator, la 2 iulie 1927, în casa sa din Orăștie. Este înmormântat la 4 iulie în cimitirul ortodox din comuna sa natală, alături de părinți și fratele său mai mic, Simion. Prin testament și-a lăsat averea întreagă în grija Mitropoliei ortodoxe pentru o fundațiune cu scopuri culturale și economice.

Note

Bibliografie
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).
 Ioan I. Șerban, Nicolae Josan (coord.), Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Alba Iulia, Editura Altip, 2003.

Lectură suplimetară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații
http://www.orastieinfo.ro/ioan-mihu.html

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1854
Decese în 1927
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Avocați români
Transilvăneni
Români din Austro-Ungaria
Decorați cu Ordinul Coroana României

Ioan Mihu


Ernest Cazimir I de Nassau-Dietz () a fost conte de Nassau-Dietz și Statthalter de Frizia, Groningen și Drenthe.

Biografie

El a fost al unsprezecelea copil al lui Ioan al VI-lea, Conte de Nassau-Dillenburg și al contesei Elisabeta de Leuchtenberg.

După moartea tatălui său, comitatul Nassau a fost împărțit între cei cinci copii supraviețuitori; Ernest Cazimir a moștenit titlul de Conte de Nassau-Dietz.

Ernest Cazimir a fost cunoscut în primul rând ca un lider militar remarcabil în timpul Războiului de Optzeci de Ani.
El a slujit în armată sub comanda lui Maurice de Nassau, Prinț de Orania în asediul orașelor Steenwijk și Oldenzaal, și a lui Frederic Henric, Prinț de Orania în timpul Asediului de Groenlo (1627) și Asediului de la 's-Hertogenbosch. Ca Statthalter de Groningen el a construit cetatea Nieuweschans în 1628. Deși deținea puține proprietăți în Frizia, el era popular acolo, și localnicii i-au acordat moștenitorului său dreptul de a domni după moartea lui.

Moartea
El a fost ucis de un glonț în Asediul de la Roermond, în timp ce inspecta tranșeele în iunie 1632. Fiul său, Henric Cazimir I, a moștenit titlurile de conte de Nassau-Dietz și de statthalter de Frizia, Groningen și Drenthe.

Familia
În 1607 Ernest Cazimir s-a căsătorit cu Sophia Hedwig de Brunswick-Lüneburg, fiica lui Iuliu Henric, Duce de Brunswick-Lüneburg. Din această căsătorie s-au născut nouă copii:
 fiică moartă la naștere (1608)
 fiu mort la naștere (1609)
 fiu fără nume (1610-1610)
 Henric Cazimir I de Nassau-Dietz (Arnhem, 1612-1640)
 Willem Frederik de Nassau-Dietz (Arnhem, 1613-1664), căsătorit cu Albertine Agnes de Orania-Nassau.
 Elisabeth (25 iulie 1614, Leeuwarden  – 18 septembrie 1614, Leeuwarden)
 Johan Ernst (29 martie 1617, Arnhem – mai 1617)
 Maurice (21 februarie 1619, Groningen – 18 septembrie 1628, Groningen)
 Elisabeth Friso (25 noiembrie 1620, Leeuwarden  – 20 septembrie 1628, Groningen)

Strămoși

Referințe

|-

|-

|-

Nașteri în 1573
Decese în 1632

Ernest Cazimir I, Conte de Nassau-Dietz


Leo Boyce McLeay (born 4 October 1945) is a former Australian politician who served as a Labor Party member of the House of Representatives from June 1979 to October 2004.  He was Speaker of the House of Representatives 1989–93. During 1992 he was unsuccessfully censured by John Hewson, at the time Opposition Leader, with a motion of no confidence; Hewson accused McLeay of political bias.

Early life
McLeay was born on 4 October 1945 in Marrickville, New South Wales. He was the older of two children born to Joan Ann and Ronald Boyce McLeay. His father was a council worker and worked on the construction of the Sydney Harbour Bridge.

McLeay attended De La Salle College, Marrickville. He left school before obtaining a leaving certificate and began working as a post office telegram boy. In 1962 he joined the Postmaster-General's Department as a telephone technician, receiving further training at North Sydney Technical College. He was a member of the Postal Telecommunication Technicians' Association and the Federated Clerks' Union.

Early political involvement
McLeay joined the ALP at the age of 13 and was state secretary of Young Labor in 1969. He served on the Marrickville Municipal Council from 1971 to 1977. He became a paid ALP employee with the support of Graham Richardson, initially as an organiser and then as assistant general secretary of the state branch from 1976 to 1979.

Politics
McLeay was elected to federal parliament at the 1979 Grayndler by-election, following the death in office of Frank Stewart. He joined a number of parliamentary committees and in 1982 chaired the subcommittee that delivered the In a Home or at Home report on aged care. He was elected chairman of committees in 1986, serving as deputy to Joan Child, and was elected as her replacement upon her retirement in 1989.

McLeay represented the Division of Grayndler from 1979 until 1993. In 1993, the Division of Phillip was due to be abolished, and its sitting member Jeannette McHugh had become a minister and was entitled to a seat. Therefore, McHugh transferred to Grayndler, forcing McLeay to transfer to Division of Watson which he held until 2004.

McLeay was Chair of Committees and Deputy Speaker of the House of Representatives 1986–89, and Speaker of the House 1989–93. He, Neil Andrew and Bronwyn Bishop are the only three speakers to be subject to motions of no confidence (which were defeated in all cases on party lines). He resigned as Speaker following accusations that he had made a false compensation claim. This accusation was later shown to be incorrect. McLeay was subsequently Chief Government Whip 1993–96 and Chief Opposition Whip 1996–2001. He retired at the 2004 election.

Later career
After leaving parliament Leo McLeay became a Director of the Mary MacKillop Foundation in 2005. He was also the New South Wales director of the Enhance Group.

Personal life
Leo has three sons - Mark, Paul and Marten. Paul McLeay was the Member for Heathcote in the New South Wales Legislative Assembly from 2003 until his defeat at the 2011 state election.

References

External links
 Cartoon by Geoff Pryor appearing in the Canberra Times 20 December 1992

1945 births
Living people
Australian Labor Party members of the Parliament of Australia
Labor Right politicians
Members of the Australian House of Representatives for Grayndler
Members of the Australian House of Representatives for Watson
Speakers of the Australian House of Representatives
21st-century Australian politicians
20th-century Australian politicians

Leo McLeay


La médaille de la médiation scientifique du CNRS est une récompense scientifique annuelle française. Elle est soutenue par le ministère de l'Enseignement supérieur, de la Recherche et de l'Innovation et est mise en place dans le cadre de la Loi de programmation de la recherche pour les années 2021 à 2030. Elle récompense entre deux et quatre lauréats, ainsi qu'un collectif qui a initié ou qui contribue à un outil de médiation scientifique. Comme les autres médailles du CNRS, cette récompense n'est pas réservée aux agents du CNRS, mais à des membres des unités mixtes du CNRS et de ses partenaires, et n'est pas dotée financièrement.

Liste des lauréats

 2021 :
 Mathieu Vidard, prix spécial , animateur et producteur français de radio et de télévision.
 Jean-Michel Courty, physicien
 Audrey Dussutour, biologiste
 Le Festival International Jean Rouch de Film ethnographique
 ClimaTicTac, un jeu de stratégie éducatif, coopératif et écoresponsable, imaginé et accompagné par un collectif d'une vingtaine de chercheurs et médiateurs scientifiques.

 2022
 Étienne Ghys, mathématicien, pour sa contribution à la diffusion des mathématiques en France.
 Julien Bobroff, physicien, pour avoir développé des collaborations originales, notamment par la création d'une équipe de recherche « La physique autrement ».
 Carolyn Scheurle, médiatrice scientifique à l'Institut de la mer de Villefranche, pour le programme éducatif "adopt a float".
 La cellule parité-égalité de l'Institut des sciences de l'information et de leurs interactions du CNRS, pour la BD « Les décodeuses du numérique ».
 Jean Claude Ameisen, médecin immunologiste, prix spécial, pour l'émission Sur les épaules de Darwin, diffusée sur France Inter, de 2010 à 2022.

 2023
 Wiebke Drenckhan, physicienne, pour son utilisation originale de l'art comme support à la médiation scientifique.
 MATh en JEANS, association, pour avoir fait découvrir la recherche en mathématiques à des collégiens et des lycéens .
 Tout comprendre (ou presque) sur le climat, livre au succès exceptionnel en librairie pour un ouvrage scientifique.
 Criminocorpus, le premier musée virtuel sur l'histoire de la justice en France.
 David Louapre, docteur en physique théorique, pour sa chaîne Science étonnante, devenue un pilier du YouTube scientifique francophone.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Médaille d'or du CNRS
 Médaille d'argent du CNRS
 Médaille de bronze du CNRS
 Médaille de l'innovation du CNRS
 Médaille de cristal du CNRS

Liens externes
 Lauréats de la médiation scientifique du CNRS

Médaille du CNRS
Distinction fondée en 2021

Médaille de la médiation scientifique du CNRS