NGC 5883 est une galaxie lenticulaire située dans la constellation de la Balance. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5883 a été découverte par l'astronome américain Joseph Winlock en 1867.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5883 sur le site du professeur C. Seligman

5883
Constellation de la Balance
Galaxie lenticulaire
Galaxie découverte en 1867
Objet céleste découvert par Joseph Winlock

NGC 5883


Kesse Bienen auf der Matte ist ein US-amerikanisches Sport-Drama aus dem Jahr 1981. Regie führte Robert Aldrich, dessen letzte Inszenierung dies werden sollte. Der Film ist auch unter dem Titel Harry läßt die Puppen tanzen bekannt.

Handlung
Harry Sears ist der Manager der beiden Wrestlerinnen Molly und Iris. Er tourt mit ihnen als Tag Team California Dolls von Kampf zu Kampf durch Ohio, um mit dem Preisgeld über die Runden zu kommen. Das Geld ist immer knapp und so müssen sich alle drei nach dem gewonnenen Kampf in der Akron Arena in Akron mal wieder mit dem Nötigsten rumschlagen. Dabei geht ihnen nie die Hoffnung verloren, dass es mal besser werden könnte. So verkraften sie auch mal Rückschläge, wie den, als Eddie Cisco sie mal wieder um einen Teil der Kampfbörse betrog. Nachdem Harry mit seinem Baseballschläger mehrfach auf dessen Mercedes einschlug, ruft er eine andere Veranstalterin an. Doch Solly winkt ab. Da das Geld immer knapper wird, schwinden auch die Hoffnungen auf Besserung, sodass es zu immer größeren Streitereien zwischen den dreien kommt. So kommt der Kampf gegen die afroamerikanischen Toledo Tigers gerade recht. Eigentlich wurden sie für den Kampf engagiert, um zu verlieren, da die Tigers allerdings unfair kämpfen, platzt den beiden Frauen der Kragen, sodass sie diese klar besiegen. Die Tigers schwören bittere Rache, während Iris und Molly kurzzeitig ihren Triumph genießen können. Allerdings nicht lange, denn bald bleibt als einziger Job nur öffentliches Schlammcatchen übrig.

Beide fühlen sich gedemütigt und sind kurz davor, alles hinzuschmeißen. Allerdings lesen sie in der Zeitung, dass ein Weltmeisterschaftskampf zwischen den beiden Wrestlerinnen Big Mom und Superstar angesetzt ist, bei dem die Gewinnerin 25.000 und die Verliererin 10.000 US-Dollar erhält. Selbstverständlich hoffen alle drei für den Vorkampf engagiert zu werden. Denn ein Kampf im MGM Grand Hotel in Reno, Nevada, wäre gut fürs Prestige und würde, unabhängig vom Ausgang, für weitere gut bezahlte Kämpfe sorgen. Also ruft Harry nochmals Solly an, die ihm einen Mittwoch–Abendkampf in Chicago zusichert. Dort geht es erneut gegen die Toledo Tigers, wobei sie dieses Mal deutlich verlieren und harte Schläge einstecken müssen. Der Kampf in Reno scheint nun in weite Ferne gerückt zu sein. Und dann taucht auch noch Cisco auf, der sich als Sollys Partner mit in die Planungen einmischt. Iris geht mit ihm aus und sichert so den Deal. Der Kampf geht erneut gegen die Toledo Tigers. Die Kampfbörse beträgt 10.000 US-Dollar, wobei der Gewinner alles bekommt.

Der Vorkampf wird nun als North American Tag Team Championship ausgetragen. Cisco und Harry kommen überhaupt nicht klar, sodass beide auf ihre jeweiligen Mädchen wetten. Cisco kauft vorher den Schiedsrichter Dudley, um den Sieg der Tigers abzusichern. Derweil sorgt Harry dafür, dass an diesem Abend über niemand anderen als die California Dolls gesprochen wird. Seine Plakate, T-Shirts und die auf Jubel trainierten Kinder und gekauften Musiker zeigen ihre Wirkung. Nachdem der Footballspieler Joe Greene den Kampf ankündigt, wird der Auftritt der California Dolls so sehnsüchtig erwartet, dass das komplette Publikum nach ihnen schreit und ihnen einen glitzernden triumphalen Gang zum Ring bereitet.

Der Kampf beginnt mit einem offenen Schlagabtausch, wobei die Dolls technisch sauber und die Tigers mit unfairen Methoden kämpfen. Sie stechen den Dolls in die Augen, ziehen an ihren Haaren und landen mehrere unerlaubte Tiefschläge. Und der bestochene Kampfrichter schaut dabei immer weg. Selbst als Molly eine der Tigers überwältigt und auf das Abschlagen zum Sieg wartet, verweigert Dudley den Sieg, sodass Molly aus Verzweiflung mehrfach selbst auf den Boden haut, um zu zeigen, dass sie den Kampf eigentlich schon längst gewonnen hat. Anschließend wendet sich das Blatt, sowohl Molly als auch Iris werden im Kampf fertig gemacht und Opfer mieser Schläge der Tigers. So wird Iris mit den Knien der Gegnerin gewürgt, während der Schiedsrichter nur versucht, Molly aus dem Ring zu halten. Aber Iris schafft es mit einer gewagten Technik, dass ihre Gegnerin auf dem Schiedsrichter zu liegen kommt, und dabei mehrfach auf ihn einschlägt. Die Schläge sind so hart, dass der Schiedsrichter aus dem Ring heraus Cisco zu verstehen gibt, den Deal aufzukündigen. Im folgenden offenen Schlagabtausch zwischen den Dolls und den Tigers verlagert sich der Kampf außerhalb des Ringes, wobei die Tigers die Dolls so attackieren, dass es ihnen fast unmöglich wird, wieder in den Ring zu kommen. Ziel der Tigers ist es, eine Disqualifikation der Dolls zu erreichen. Die Dolls schaffen es jedoch dank eines überraschenden Manövers, sowohl in den Ring zurückzukommen, als auch die beiden Tigers beinahe zu besiegen. Obwohl die Tigers bewegungsunfähig auf dem Ringboden liegen und auf ihre Niederlage warten, verweigert Dudley den Dolls weiterhin den Sieg. Erst als das Publikum lauthals abzählt, hat er keine Wahl und muss ihnen den Sieg zusprechen.

Kritik

Veröffentlichung
Der Film startete am 16. Oktober 1981 in den US-Kinos und konnte etwas mehr als 6,4 Mio. US-Dollar einspielen. In Deutschland startete er am 28. Januar 1982 im Kino und ist unter dem Titel Harry lässt die Puppen tanzen  nur als VHS-Kassette antiquarisch erhältlich.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1981
US-amerikanischer Film
Wrestlingfilm
Filmdrama
Robert Aldrich

Kesse Bienen auf der Matte


, 1933 yılında inşasına karar verilen bir sahil devriye gemisi (Denizaltı savunma amaçlı) olan tekne II. Dünya Savaşı öncesi, Kanagawa ilindeki Yokosuka kentinde kurulu Uraga Senkyo tersanesinde 19 Haziran 1933'te kızağa kondu. 23 Aralık 1933 tarihinde denize indirilen tekne CH-1 borda numarası ile 24 Mart 1934'te Japon İmparatorluk Deniz Kuvvetleri'ne katıldı. İki üniteden oluşan CH-1 sınıfı denizaltı avlama teknelerinin isim gemisidir.

II. Dünya Savaşı'nın başlangıcında Filipinler harekâtına katılan gemi daha sonra güneyde Java Deniz Muharebesi'nde kullanıldı. CH-1 teknesi savaşın sonuna kadar konvoy refakat görevlerine tahsis edildi. Konvoy refakat görevleri sırasında birkaç kez hasar gördü. 2 Kasım 1944'te Singapur'un doğusunda (00° 48' kuzey, 107° 43' doğu koordinatları) Kraliyet Donanması'na ait denizaltısı  tarafından hasar verilen gemi 14 Kasım 1944 tarihinde bu kez Amerikan Task Force-38 ünitesine ait uçaklar tarafından Filipinler'deki Mindoro Adası yakınlarında batırıldı. Tekrar yüzdürülen tekneye 28 Mayıs 1945'te Güney Çin Denizi'nde Yapara yakınlarında (06° 28' güney, 110° 37' doğu koordinatları) Amerikan denizaltıları  ve 'den açılan top ateşi ile hasar verildi. 11 Temmuz 1946 tarihinde Singapur'un güneyinde batırılan tekne, 10 Ağustos 1946'da hizmet dışı kaldı.

Ayrıca bakınız
 Japon İmparatorluk Deniz Kuvvetleri savaş gemileri listesi

CH-1 sınıfı

CH-1


Războiul Livonian (1558–1583) a fost purtat pentru controlul asupra Vechii Livonii (în teritoriul actual al Estoniei și Letoniei), când Țaratul Rusiei s-a confruntat cu o coaliție fluctuantă formată din Danemarca–Norvegia, Regatul Suediei și cu Uniunea (mai întâi personală, devenită pe parcursul războiului statală) dintre Marele Ducat al Lituaniei și Regatul Poloniei.

În perioada 1558–1578 Rusia a dominat regiunea cu succesele militare inițiale de la Dorpat (Tartu) și Narva. Dizolvarea de către Rusia a  a adus Polonia și Lituania în conflict, în timp ce Suedia și Danemarca au intervenit ambele între 1559 și 1561. A apărut Estonia Suedeză în ciuda invaziilor constante ale Rusiei și Frederick al II-lea al Danemarcei a cumpărat fosta Episcopie de Ösel–Wiek, pe care a pus-o sub controlul fratelui său Magnus de Holstein. Magnus a încercat să-și extindă posesiunile din Livonia creând un regat al Livoniei, vasal Rusiei, stat ce a existat cu numele până la defecțiunea lui Magnus din 1576.

În 1576 principele Ștefan Báthory a devenit rege al Poloniei și mare duce al Lituaniei și a întors soarta războiului cu succese între 1578 și 1581, inclusiv ofensiva comună suedo-polono-lituaniană din . Aceasta a fost urmată de o campanie extinsă prin Rusia culminând cu lungul și dificilul asediu al Pskovului. Conform Armistițiului de la Jam Zapolski din 1582, care a pus capăt războiului între Rusia și Uniunea Polono–Lituaniană, Rusia și-a pierdut toate fostele posesiuni din Livonia și Poloțk în favoarea Poloniei–Lituaniei. În anul următor, Suedia și Rusia au semnat Armistițiul de la Plussa, prin care Suedia dobândea mare parte din Ingria și nordul Livoniei, păstrând și Ducatul Estoniei.

Preludiul

Livonia înainte de război

Până pe la jumătatea secolului al XVI-lea, Vechea Livonie, prosperă economic, devenise o regiune organizată în Confederația Livonă, o structură descentralizată și divizată religios. Teritoriul să consta din ramura Livoniană a Ordinului Cavalerilor Teutoni, din principatele eclesiastice , Ösel–Wiek, precum și din Curlanda,  și orașul Riga. Împreună cu Riga, orașele Dorpat și Reval (Tallinn), împreună cu domeniile regale, se bucurau de privilegii ce le permiteau să acționeze aproape independent. Singurele instituții comune la nivelul întregii Livonii erau adunările stărilor generale, ținute regulat și denumite landtaguri. Ca și o administrație politică divizată, existau și rivalități persistente pentru hegemonie între arhiepiscopul Rigăi și landmeister Ordinului Teuton. În sânul Ordinului existase o schismă încă de când Reforma se răspândise în Livonia în anii 1520, deși luteranizarea țării era un proces treptat, căruia îi opunea rezistență o parte a Ordinului care rămăsese mai mult sau mai puțin loială romano-catolicismului. Puțin înaintea războiului Livonia avea o administrație slabă supusă rivalităților interne, nu avea fortificații puternice și nici susținere din exterior, fiind înconjurată de monarhii ce duceau politici expansioniste.  consemna despre această regiune volatilă: "măcinată de certuri intestine și amenințată de mașinațiunile politice ale vecinilor săi, Livonia nu era în stare să reziste unui atac."

Landmeisterul și gebietigerul Ordinului, precum și proprietarii de moșii din Livonia, erau toți mici nobili care își păzeau privilegiile și influența împiedicând apariția unei nobilimi mai mari și mai puternice. Doar arhiepiscopia Rigăi a reușit să depășească rezistența micii nobilimi.  a fost numit arhiepiscop al Rigăi, iar  coajutor al său, cu suportul fratelui său Albert (Albrecht) de Brandenburg–Ansbach, fostul hochmeister prusac care secularizase sudul statului Ordinului Cavalerilor Teutoni și în 1525 se proclamase duce în Prusia. Wilhelm și Christoph urmau să susțină interesele lui Albert în Livonia, între care se numărau apariția unui ducat livonian ereditar după modelul Prusiei. În același timp, Ordinul cerea reînființarea sa ("Rekuperation") în Prusia, se opunea secularizării și apariției unui ducat ereditar.

Aspirațiile vecinilor Livoniei
La momentul izbucnirii Războiului Livonian, Liga Hanseatică își pierduse deja monopolul pe profitabilul și prosperul comerț din Marea Baltică. Deși încă era implicată și volumul tranzacțiilor era în creștere, ea acum împărțea piața cu flotele mercenare europene, mai ales din cele Șaptesprezece Provincii Olandeze și din Franța. Vasele hanseatice nu se comparau cu navele de război contemporane, și, deoarece Liga nu putea întreține o marină mare din cauza scăderii cotei de piață, orașele sale membre din Livonia, Riga, Reval și partenerul comercial Narva, au rămas fără o protecție adecvată. Marina daneză, cea mai puternică din Marea Baltică, controla intrarea în Marea Baltică, colecta  și deținea importantele insule strategice din Marea Baltică Bornholm și Gotland.

Un lung baraj de teritorii daneze din sud și lipsa unui port într-o zonă în care marea nu îngheață deloc pe timpul anului limitau accesul Suediei la comerțul din Marea Baltică. Cu toate acestea, țara prospera datorită exporturilor de cherestea și de minereu, mai ales de cupru, cuplate cu avantajele unei flote în extindere și cu proximitatea porturilor livoniene peste îngustul Golf al Finlandei. Suedia mai căutase să se extindă în Livonia și înainte de Războiul Livonian, dar intervenția țarului rus amânase aceste eforturi în  din 1554–1557, încheiat cu  din 1557.

Prin înglobarea principatelor Novgorodului (1478) și  (1510), Țaratul Rus devenise vecinul estic al Livoniei și crescuse în putere după anexarea hanatelor Kazanului (1552) și Astrahanului (1556). Conflictul între Rusia și puterile occidentale a fost exacerbat de izolarea Rusiei față de comerțul maritim. Noul port Ivangorod construit de țarul Ivan pe malul estic al Râului Narva în 1550 era considerat nesatisfăcător din cauza apelor sale prea puțin adânci. De aceea, țarul a cerut Confederației Livone să plătească circa 6000 de mărci pentru a păstra Episcopia Dorpatului, pe baza ideii că fiecare bărbat adult îi plătea Pskovului o marcă pe vremea când acesta era stat independent. Livonii au promis în cele din urmă să-i plătească lui Ivan până în 1557, dar când nu au făcut aceasta, au fost izgoniți din Moscova, și negocierile s-au oprit. Ivan a continuat să susțină că existența Ordinului necesita susținere pasivă din partea Rusiei, și amenința rapid cu forța armată dacă considera că e nevoie. El avea ca scop stabilirea unui coridor între Marea Baltică și noile teritorii de la Marea Caspică pentru că dacă Rusia avea să intre într-un conflict deschis cu marile puteri occidentale, avea să aibă nevoie de armament mai sofisticat, de import.

În fine, regele Poloniei și mare duce al Lituaniei, Sigismund al II-lea August se temea de aspirațiile expansioniste ale Rusiei. Expansiunea Rusiei în Livonia ar fi însemnat nu doar un rival politic mai puternic, ci și pierderea unor rute comerciale profitabile. Ca urmare, Sigismund îl susținea pe vărul său , arhiepiscop al Rigăi, în conflictul său cu Wilhelm von Fürstenberg, landmeisterul Ordinului Livonian. Sigismund spera că Livonia, ca și Ducatul Prusiei sub ducele Albert, va deveni vasal al Poloniei și Lituaniei. Cu o susținere slabă în Livonia, von Brandenburg era obligat să conteze mult pe aliații externi. Printre puținii susținători ai săi în Livonia se numărau landmarschallul Jasper von Munster, cu care pusese la cale în aprilie 1556 un atac contra adversarilor săi, atac care să implice susținere militară atât din partea lui Sigismund cât și din partea lui Albert. Sigismund a ezitat însă să participe la această acțiune, de teama că  ar rămâne expus la un posibil atac rusesc. Când von Fürstenberg a aflat de acest plan, a adunat o forță armată în fruntea căreia a pătruns pe teritoriul Arhiepiscopiei Rigăi și a capturat în iunie 1556 principalele cetăți Kokenhusen și Ronneburg. Jasper von Munster a fugit în Lituania, dar von Brandenburg și Christoph von Mecklenburg au fost capturați și închiși la Adsel și Treiden. Urmarea a fost o misiune diplomatică pentru eliberarea lor trimisă de ducii pomeranieni, de regele danez, de împăratul Ferdinand I și de stările generale ale Sfântului Imperiu Roman. S-a planificat pentru 1 aprilie 1557 o întâlnire multipartită ținută la Lübeck pentru a rezolva conflictul, dar ea a fost anulată din cauza conflictelor dintre Sigismund și solii danezi. Sigismund s-a folosit de uciderea solului său, Lancki, de către fiul landmeisterului drept pretext pentru a invada sudul Livoniei cu o armată de circa 80.000 de oameni. El a obligat părțile aflate în concurență în Livonia să se reconcilieze la tabăra sa de la Pozvol în septembrie 1557. Acolo, au semnat Tratatul de la Pozvol, prin care se stabilea o alianță reciprocă atât defensivă cât și ofensivă, împotriva Rusiei, și care a provocat declanșarea Războiului Livonian.

1558–1562: Disoluția Ordinului Livonian

Invazia rusă a Livoniei

Ivan al IV-lea considera cererea Confederației Livoniene de protecție din partea Uniunii Polono-Lituaniene în conformitate cu  ca fiind un casus belli. În 1554, Livonia și Rusia semnaseră un armistițiu valabil cincisprezece ani în care Livonia accepta să nu intre in nicio alianță cu Polonia–Lituania. În ianuarie 1558, Ivan a reacționat invadând Livonia. Rușii erau considerați de țăranii locali a fi eliberatori de sub dominația germană asupra Livoniei. Multe cetăți din Livonia au capitulat fără opoziție, trupele rusești cucerind Dorpatul în mai, Narva în iulie, și au asediat Revalul. Întărite cu 1200 de , 100 de tunari și aprovizionate cu muniții din Germania, forțele livone au reușit să recucerească Wesenberg (Rakvere) împreună cu alte cetăți mai puțin importante. Deși germanii au efectuat raiduri în teritoriul rusesc, Dorpat, Narva și multe alte cetăți mai mici au rămas în mâinile rușilor. Înaintarea inițială a acestora l-a avut în frunte pe , , cu alți doi locotenenți tătari în fruntea unei forțe în care se aflau boieri ruși, călăreți tătari, dar și cazaci, care la acea vreme erau mai mult pedestrași. Ivan a câștigat și mai mult teren în campaniile din anii 1559 si 1560. În ianuarie 1559, forțele rusești au invadat din nou Livonia. Un armistițiu de șase luni, între mai și noiembrie, a fost semnat între Rusia și Livonia, Rusia folosind timpul pentru a se concentra pe Războaiele Ruso-Crimeene.

În urma invaziei rusești, Livonia a cerut mai întâi ajutorul împăratului Ferdinand I și, după refuzul acestuia, s-a îndreptat spre Polonia–Lituania. Landmeisterul von Fürstenburg a fugit în Polonia–Lituania și a fost înlocuit cu . În iunie 1559, stările Livoniei au intrat sub protecția polono-lituaniană prin primul tratat de la Vilnius.  polonez a refuzat să încuviințeze tratatul, considerându-l o chestiune ce privește doar Marele Ducat al Lituaniei. În ianuarie 1560 Sigismund l-a trimis pe ambasadorul Martin Volodkov la curtea lui Ivan de la Moscova într-o încercare de a opri cavaleria rusă de la a prăda Livonia rurală.

Succesele rușilor au urmat un model similar, cu multiple campanii mici, cu asedii în care muschetarii au jucat un rol-cheie distrugând fortificațiile de lemn cu susținerea eficientă a artileriei. Forțele țarului au cucerit cetăți importante ca Fellin (Viljandi), dar totuși le lipsea forța de a cuceri marile orașe Riga, Reval sau Pernau. Cavalerii Livonieni au suferit o înfrângere dezastruoasă în fața rușilor în bătălia de la Ērģeme în august 1560. Unii istorici cred că boierimea rusă era divizată în ce privește momentul în care Livonia urma să fie invadată.

Eric al XIV-lea, noul rege al Suediei, a refuzat cererea de ajutor din partea lui Kettler, împreună cu o cerere similară din partea Poloniei. Kettler s-a îndreptat atunci spre Sigismund pentru ajutor. Slăbitul Ordin Livonian a fost desființat prin  din 1561. Pământurile sale au fost secularizate sub forma  și a Ducatului Curlandei și Semigaliei și au fost atribuite Marelui Ducat al Lituaniei. Kettler a devenit primul duce al Curlandei, și pentru aceasta s-a convertit la luteranism. În tratat era cuprins și Privilegium Sigismundi Augusti prin care Sigismund garanta stărilor livoniene diferite privilegii, inclusiv libertatea religioasă în raport cu Confesiunea de la Augsburg, , și continuarea administrației tradiționale germane. Termenii privind libertatea religioasă interziceau orice reglementare a ordinii protestante de către autoritățile religioase sau laice.

Unii membri ai nobilimii lituaniene s-au opus extinderii uniunii polono-lituaniene, și i-au oferit coroana lituaniană lui Ivan al IV-lea. Țarul a susținut public această opțiune, fie deoarece o lua în serios, fie pentru că avea timp să-și întărească trupele din Livonia. De-a lungul lui 1561, un armistițiu ruso-lituanian (convenit a dura până în 1562) a fost respectat de ambele părți.

Intervențiile daneză și suedeză
În schimbul unui împrumut și a unei garanții a protecției daneze, episcopul Johann von Münchhausen a semnat la 26 septembrie 1559 un tratat prin care îi acorda lui Frederick al II-lea al Danemarcei dreptul de a numi episcopul de Ösel–Wiek, act ce însemna practic vânzarea acestor teritorii în schimbul a 30.000 de taleri. Frederick al II-lea l-a numit episcop pe fratele său, ducele Magnus de Holstein, care a fost întronizat în aprilie 1560. Pentru ca eforturile daneze să nu producă mai multă insecuritate pentru Suedia, Danemarca a mai făcut o încercare de a mijloci o pace în regiune. Magnus și-a urmărit interesele personale imediat, cumpărând Episcopia Curlandei fără acordul lui Frederick și încercând să se extindă în Harrien– (Harju și Virumaa). Aceasta l-a adus în conflict direct cu Eric.

În 1561, forțele suedeze au sosit și fiefurile nobiliare din Harrien–Wierland și Jerwen (Järva) s-au supus Suediei, care a proclamat Ducatul Estoniei. Revalul la fel, a acceptat dominația suedeză. Danemarca domina Marea Baltică, iar Suedia dorea să-i conteste dominația obținând teritorii pe malul ei estic. Aceasta avea să ajute Suedia să controleze comerțul Occidentului cu Rusia și a contribuit la precipitarea  întrucât în 1561, Frederick al II-lea deja protestase împotriva prezenței suedeze la Reval, revendicând un drept istoric legat de Estonia Daneză. Când forțele lui Erik al XIV-lea au cucerit Pernau în iunie 1562, diplomații acestuia au încercat să aranjeze protecție suedeză pentru Riga, ceea ce l-a adus în conflict cu Sigismund.

Sigismund întreținea relații apropiate cu fratele lui Erik al XIV-lea, Ioan, duce al Finlandei (ulterior Ioan al III-lea) și, în octombrie 1562, Ioan s-a căsătorit cu sora lui Sigismund, Ecaterina, ceea ce a împiedicat căsătoria ei cu Ivan al IV-lea. Erik al XIV-lea aprobase căsătoria, dar l-a deranjat faptul că Ioan i-a împrumutat lui Sigismund 120.000 de daleri și a primit gaj în schimb șapte castele din Livonia. Acest incident a dus la capturarea și încarcerarea lui Ioan în august 1563 în numele lui Erik al XIV-lea, ceea ce l-a determinat pe Sigismund să se alieze cu Danemarca și cu Lübeckul împotriva lui Erik al XIV-lea în luna octombrie a aceluiași an.

1562–1570
Intervenția Danemarcei, Suediei și Poloniei-Lituaniei în Livonia a declanșat o perioadă de luptă pentru controlul asupra Regiunii Baltice, concept denumit la acea vreme . Deși primii ani de război s-au caracterizat prin lupte intensive, în 1562 a început o perioadă de lupte de intensitate scăzută, care a durat până în 1570 când luptele s-au reintensificat. Danemarca, Suedia și, până la un punct, Polonia–Lituania, erau mai preocupate cu  (1563–1570) care se desfășura în Baltica de Vest, dar Livonia și-a păstrat și ea importanța strategică. În 1562, Danemarca și Rusia au încheiat , respectându-și reciproc revendicările în Livonia și menținând relații amicale. În 1564, Suedia și Rusia au încheiat și ele un armistițiu pe șapte ani. Atât Ivan al IV-lea cât și Eric al XIV-lea arătau semne de boală mintală, Ivan al IV-lea întorcându-se împotriva unei părți a boierimii și a locuitorilor din țarat,  începând în 1565, ceea ce a lăsat Rusia într-o stare de haos și război civil.

Războiul Rusiei cu Lituania

Când a expirat armistițiul ruso-lituanian în 1562, Ivan al IV-lea a respins oferta de prelungire venită din partea lui Sigismund. Țarul se folosise de această perioadă de armistițiu pentru a masa mai multe forțe în Livonia, și a invadat Lituania. Armata sa a prădat Vitebskul și, după o serie de conflicte de frontieră, a cucerit Polotskul în 1563. Au urmat victorii lituaniene în  din 1564 și la  (Ceașniki) în 1567, perioadă de conflict intermitent între cele două părți. Ivan a continuat să câștige teren între orașele și satele din Livonia centrală, dar Lituania l-a împiedicat să ajungă pe coastă. Înfrângerile de la Ula și Czasniki, împreună cu defecțiunea lui Andrei Kurbski, l-au făcut pe Ivan al IV-lea să-și mute capitala la  în timp ce ceea ce el considera a fi opoziția împotriva lui era reprimată e către opricinikii săi.

O mare solie a plecat din Lituania către Moscova în mai 1566. Lituania era pregătită să împartă Livonia cu Rusia în ideea că o ofensivă comună va îndepărta Suedia din regiune. Diplomații ruși au luat aceasta ca pe un semn de slăbiciune, și l-au sfătuit pe Ivan să cucerească toată Livonia, inclusiv Riga, cedând în schimb doar Curlanda din sudul Livoniei și Polotskul de la frontiera ruso-lituaniană. Transferul Rigăi și al gurilor Dvinei îi îngrijora pe lituanieni, întrucât mare parte din comerțul lor depindea de libera trecere prin acest coridor de transport și ei deja ridicaseră fortificații pentru a-l apăra. Ivan și-a extins cererile în iulie, cerând și Öselul, Dorpatul și Narva. Nu se întrevedea niciun acord și s-a convenit asupra unei pauze de zece zile în negocieri, timp în care s-au ținut diverse întâlniri între ruși (incluziv zemski sobor, Adunarea Țării) pentru a discuta problemele curente. În cadrul Adunării, reprezentanții bisericii au insistat pe necesitatea de a "păstra" Riga (care nu fusese încă cucerită) în timp ce boierii se fereau să accepte o pace cuprinzătoare cu Lituania, temându-se de pericolul reprezentat de un stat polono-lituanian. Discuțiile au fost apoi oprite și ostilitățile reluate după întoarcerea solilor în Lituania.

În 1569, tratatul de la Lublin a consfințit unirea Poloniei cu Lituania în Uniunea Polono–Lituaniană. , unificat cu Lituania prin  din 1566, a intrat sub suveranitate comună polono-lituaniană. În iunie 1570, s-a semnat un armistițiu de trei ani cu Rusia. Sigimund al II-lea, primul rege al Uniunii, a murit în 1572 lăsând tronul Poloniei fără succesor clar pentru prima oară din 1382 și astfel au început primele alegeri deschise din istoria Poloniei. Unii nobili lituanieni au propus un candidat rus, în încercarea de a conserva autonomia Lituaniei. Ivan a cerut însă în schimb retrocedarea Kievului, o încoronare ortodoxă și monarhie ereditară în paralel cu a Rusiei, și ca fiul său, Fedor, să fie rege. Alegătorii au respins cererile și l-au ales în schimb pe Henric de Valois (Henryk Walezy), fratele regelui Carol al IX-lea al Franței.

Războiul Rusiei cu Suedia
În 1564, Suedia și Rusia au convenit asupra , prin care Rusia recunoștea dreptul Suediei asupra Revalului și altor castele, iar Suedia accepta dominația Rusiei asupra restului Livoniei. În anul următor, s-a semnat un armistițiu de șapte ani între Rusia și Suedia. Eric al XIV-lea al Suediei a fost detronat în 1568 după ce ucisese câțiva nobili () în 1567, și a fost înlocuit de fratele său vitreg Ioan al III-lea. Atât Rusia cât și Suedia aveau la acea vreme alte probleme, și erau dornice să evite escaladarea conflictului din Livonia. Ivan al IV-lea ceruse să fie adusă în Rusia soția lui Ioan, prințesa polono-lituaniană Ecaterina Jagellonica, întrucât fusese în concurență cu Ioan pentru intrarea prin căsătorie în familia regală polono-lituaniană. În iulie 1569, Ioan a trimis o solie în Rusia, în frunte cu ,  care a sosit în Novgorod în septembrie, după care la Moscova au sosit ambasadorii trimiși de Ivan în 1567 în Suedia pentru a o aduce pe Ecaterina. Ivan a refuzat să se întâlnească el însuși cu solii, pe care i-a obligat să negocieze în schimb cu guvernatorul Novgorodului. Țarul a cerut ca emisarii suedezi să-l trateze pe guvernator ca pe "fratele regelui lor", dar Juusten a refuzat. Guvernatorul a ordonat apoi un atac asupra soliei suedeze și să li se ea hainele și banii, apoi să fie privați de hrană și de apă și să fie plimbați dezbrăcați pe străzi. Deși suedezii trebuia să fie mutați și la Moscova, din fericire pentru ei, acestea se întâmplau exact în timp ce opricinikii în frunte cu Ivan erau pe drum către un .

La întoarcerea sa la Moscova în mai 1570, Ivan a refuzat să se întâlnească cu solia suedeză și, după semnarea unui armistițiu de trei ani cu Uniunea Polono-Lituaniană în iunie 1570, nu se mai temea de război din partea acesteia. Rusia considera aducerea Ecaterinei ca pe o precondiție a oricărei înțelegeri, iar suedezii au convenit să se întâlnească la Novgorod pentru a discuta chestiunea. Conform lui Juusten, la întâlnire, rușii au cerut suedezilor să renunțe la revendicarea Revalului, să furnizeze la cerere două sau trei sute de călăreți, să plătească 10.000 de taleri despăgubiri directe, să predea Rusiei niște mine de argint din Finlanda, aflate în apropierea graniței și să-i permită țarului să poarte numele de "domn al Suediei". Solia a plecat după ce a primit de la Ivan un ultimatum prin care cerea cedarea de către Suedia a teritoriului din Livonia, altfel va fi război. Juusten a rămas în urmă, în timp ce Ioan a respins cererile lui Ivan, și războiul s-a reluat.

Impactul Războiului de Șapte Ani al Nordului
Fricțiunile între Danemarca și Suedia duseseră la , izbucnit în 1563 și încheiat în 1570 prin . Desfășurat în principal în sudul și vestul Scandinaviei, războiul a implicat bătălii navale majore duse în Marea Baltică. Când  danez a capitulat în fața forțelor suedeze în 1565, 150 de mercenari danezi au scăpat de masacrul care a urmat trecând de partea Suediei. Printre aceștia, se număra și , care avea să devină un important comandant suedez în Războiul Livonian. Livonia a fost și ea afectată de campania navală a amiralului danez Peter sau , care a bombardat de pe mare Revalul suedez în iulie 1569.

Conform tratatului de la Stettin, Danemarca a devenit puterea supremă și dominantă în Europa de Nord, dar nu a reușit să restaureze și Uniunea de la Kalmar. Condițiile nefavorabile Suediei au dus la o serie de conflicte care s-au încheiat doar odată cu Marele Război al Nordului din 1720. Suedia a acceptat să-și predea posesiunile din Livonia în schimbul unei plăți din partea sfântului împărat roman Maximilian al II-lea. Maximilian nu a reușit însă să plătească compensațiile cerute, astfel că și-a pierdut influența în afacerile baltice. Termenii tratatului privind Livonia au fost astfel ignorați și Războiul Livonian a continuat. Din punctul de vedere al lui Ivan, aceasta doar a permis puterilor implicate să formeze o alianță împotriva lui, acum că nu se mai luptau între ele.

1570–1577: dominația rusească și Regatul Livoniei
La începutul anilor 1570, regele Ioan al III-lea al Suediei s-a confruntat cu o ofensivă rusească asupra pozițiilor sale din Estonia. Revalul a rezistat unui asediu rusesc în 1570 și 1571, dar câteva orașe mai mici au fost ocupate de forțele rusești. La 23 ianuarie, o armată suedeză de 700 de pedestrași și 600 de călăreți sub comanda lui  (cel Bătrân) s-a ciocnit cu o armată rusă și tătară de 16.000 de oameni sub comanda hanului  în  lângă satul Koluvere. Înaintarea rusească s-a încheiat cu jefuirea Weissensteinului (Paide) în 1573 unde, după capturarea orașului, forțele de ocupație i-au prăjit de vii pe liderii garnizoanei suedeze, inclusiv pe comandant. Aceasta a declanșat o campanie de represalii din partea lui Ioan, concentrată asupra Wesenbergului, către care armata a plecat în noiembrie 1573 cu Klas Åkesson Tott la comanda generală și cu  comandant de campanie. Au existat și raiduri rusești în Finlanda, inclusiv unul care a ajuns până la Helsingfors (Helsinki) în 1572. Pe acest front s-a semnat un armistițiu pe doi ani în 1575.

Controfensiva lui Ioan s-a împotmolit la  în 1574 când unități germane și scoțiene ale armatei suedeze s-au îndreptat unele împotriva celorlalte. Acest eșec a fost pus și pe seama dificultăților de a lupta în condiții grele de iarnă, mai ales pentru pedestrași. Războiul din Livonia a reprezentat o povară financiară grea pentru Suedia și până la sfârșitul lui 1573, mercenarilor germani ai Suediei li se datora în total 200.000 de . Ioan le dăduse castelele de la Hapsal, Leal și  ca gaj, iar când acesta nu a putut plăti datoria, ele au fost vândute Danemarcei.

Între timp, eforturile lui Magnus de a asedia Revalul controlat de Suedia nu aveau succes, nefiind susținute nici de Ivan și nici de fratele lui Magnus, Frederick al II-lea al Danemarcei . Atenția lui Ivan se concentra în alte părți, în timp ce ezitările lui Frederick proveneau probabil dintr-un nou spirit de unitate suedo-daneză care îl făcea să nu fie dispus să invadeze Livonia în ajutorul lui Magnus, al cărui stat era vasal Rusiei. Asediul a fost abandonat în martie 1561 după care acțiunile suedeze în Regiunea Baltică au escaladat, cu aprobarea pasivă a lui Sigismund, cumnatul lui Ioan.

În același timp, tătarii crimeeni au devastat teritorii rusești și au ars și au prădat Moscova în timpul Războaielor Ruso-Crimeene. Seceta și epidemiile fuseseră fatale pentru economia rusă, în timp ce guvernarea fusese și ea grav perturbată de . După înfrângerea finală a forțelor crimeene și ale Nogailor în 1572,  a fost relaxată și odată cu aceasta s-a schimbat și felul în care se formau armatele ruse. Ivan al IV-lea introdusese o nouă strategie prin care se baza pe zeci de mii de luptători autohtoni, cazaci și tătari, în loc de câteva mii de mercenari și militari profesioniști, cum procedau adversarii săi.

Campania lui Ivan a ajuns la apogeu în 1576 când alți 30.000 de soldați ruși au trecut în Livonia în 1577 și au devastat pământurile daneze ca represalii pentru cumpărarea Hapsalului, Lealului și Lodei de către Danemarca. Influența daneză în Livonia a încetat, după ce Frederick a acceptat înțelegeri cu Suedia și cu Polonia pentru oprirea implicării nominale daneze. Forțele suedeze au fost asediate în Reval, iar Livonia centrală au fost năvale rusești până la Dünaburg (Daugavpils), cetate aflată formal sub control polono-lituanian de la  din 1561. Teritoriile cucerite au intrat sub stăpânirea lui Ivan sau a vasalului său, Magnus, proclamat în 1570 monarh al regatului Livoniei. Magnus l-a trădat pe Ivan al IV-lea în același an, după ce a început să dea castele fără a se consulta cu țarul. Când Kokenhusen (Koknese) i s-a supus lui Magnus pentru a evita o luptă cu armata lui Ivan al IV-lea, țarul a jefuit orașul și i-a executat pe conducătorii lui germani. Campania  (, Võnnu), "inima Livoniei", fostă capitală a Ordinului Livonian și care avea nu doar importanță strategică, ci și simbolică.

1577–1583: Înfrângerea Rusiei

Alianța între Suedia și Polonia-Lituania și contraofensivele
În 1576, principele ardelean Ștefan Báthory a devenit rege al Poloniei și mare duce al Lituaniei după o alegere pentru tronul polono-lituanian disputată cu împăratul Habsburg Maximilian al II-lea. Atât logodnica lui Báthory, Anna Jagiello, cât și Maximilian al II-lea fuseseră declarați aleși pe același tron în decembrie 1575, la trei zile distanță; moartea lui Maximilan în octombrie 1576 a prevenit escaladarea conflictului. Báthory, ambițios să-l izgonească pe Ivan cel Groaznic din Livonia, era constrâns de opoziția Danzigului (Gdansk), care se opunea, cu susținere daneză, accederii lui Báthory la tron.  care a urmat în 1577 a luat sfârșit când Báthory a acordat orașului o mai largă autonomie în schimbul plății a 200.000 de zloți. Pentru alți 200.000 de zloți, l-a numit pe Georg Frederick de Hohenzollern administrator al Prusiei și și-a asigurat susținerea militară a acestuia din urmă împotriva Rusiei.

Báthory a primit doar câțiva soldați de la vasalii săi polonezi și a fost obligat să recruteze mercenari, mai ales polonezi, maghiari, , germani și munteni. Un detașament secuiesc separat a participat și el la luptele din Livonia.

Regele Suediei Ioan al III-lea s-a aliat cu Ștefan Báthory împotriva lui Ivan al IV-lea în decembrie 1577, în ciuda problemelor produse de moartea lui Sigimund, ceea ce a însemnat că problema substanțialei moșteniri ce i se cuvenea Ecaterinei, soția lui Ioan, nu fusese rezolvată. Polonia a revendicat și întreaga Livonie, fără a accepta dominație suedeză asupra niciunei părți din ea. Cei 120.000 de daleri împrumutați în 1562 nu fuseseră nici ei plătiți, în ciuda celor mai bune intenții ale lui Sigismund de a rezolva problema lor.

Până în noiembrie, forțele lituaniene ce se deplasau spre nord cuceriseră Dünaburg iar o forță polono-suedeză a cucerit orașul și castelul Wenden la începutul lui 1578. Forțele rusești nu au reușit să recucerească orașul în februarie, atacul lor fiind urmat de o ofensivă suedeză îndreptată spre Pernau (Pärnu), Dorpat și Novgorod printre altele. În septembrie, Ivan a răspuns trimițând o armată de 18.000 de oameni, care au recucerit Oberpahlen (Põltsamaa) de la Suedia și s-au îndreptat apoi către Wenden. La sosirea lor la Wenden, armata rusă a asediat orașul, dar a fost întâmpinată de o forță de despresurare cu 6.000 de soldați germani, polonezi și suedezi. În , care a urmat, rușii au suferit pierderi grele, pierzând cai și arme, Ivan fiind pentru prima oară învins categoric în Livonia.

Báthory a accelerat formarea husarilor, o unitate de cavalerie nouă și bine organizată, care a înlocuit datoriile feudale ale nobililor. Similar, el a îmbunătățit un sistem de artilerie deja eficient și a recrutat cazaci. Báthory a strâns 56.000 de soldați, dintre care 30.000 din Lituania, pentru primul său atac asupra Rusiei la Polotsk, parte a unei mai ample campanii. Cu rezervele lui Ivan de la Pskov și Novgorod blocate păzind o posibilă invazie suedeză, orașul a căzut la 30 august 1579. Báthory a numit apoi un aliat apropiat, membru al curții sale, Jan Zamoyski, în fruntea unei forțe de 48.000 de oameni, inclusiv 25.000 din Lituania, împotriva cetății Velikie Luki pe care a capturat-o la 5 septembrie 1580. Fără altă rezistență semnificativă, garnizoane ca Sokol, Velij și Usvzat au căzut cu repeziciune. În 1581, forța a asediat Pskovul, o cetate bine fortificată și masiv apărată. Susținerea financiară din partea parlamentului polon a fost însă retrasă, iar Báthory nu a reușit să momească forțele rusești în câmp deschis în Livonia înainte de venirea iernii. Neînțelegând că înaintarea polono-lituaniană era în pierdere de elan, Ivan a semnat armistițiul de la Jam Zapolski.

Eșecul asediului suedez al Narvei în 1579 a condus la numirea lui  în funcția de comandant suprem. Orașele  și Padis au fost cucerite de forțele suedeze în 1580 după care în 1581, concomitent cu căderea Wesenbergului, o armată de mercenari tocmită de Suedia a recucerit orașul strategic Narva. Acesta era o țintă a campaniilor lui Ioan al III-lea, întrucât putea fi atacat atât pe mare cât și pe uscat, campania a profitat de considerabila flotă a Suediei dar disensiunile ulterioare privind controlul pe termen lung asupra orașului au făcut imposibilă o alianță cu Polonia. După cucerirea orașului de către la Gardie, și ca represalii pentru masacrele anterioare comise de ruși, 7000 de ruși au fost omorâți, după cum relatează cronica contemporană a lui . Narva a fost urmată de Ivangorod, Jama și Koporie, ceea ce i-a făcut pe suedezi să fie mulțumiți cu cuceririle din Livonia.

Păcile de la Jam Zapolski și Plussa

Negocierile ulterioare conduse de legatul papal iezuit Antonio Possevino au avut ca rezultat pacea de la Jam Zapolski din 1582 între Rusia și Uniunea Polono-Lituaniană. Pacea a fost una umilitoare pentru țar, în parte deoarece el a cerut pace. Conform acordului, Rusia avea să cedeze Uniunii Polono-Lituaniene toate regiunile din Livonia pe care le mai deținea, precum și orașul Dorpat, în timp ce Polotsk revenea sub controlul Uniunii. Orice teritoriu suedez capturat—anume Narva—putea fi păstrat de ruși, iar Velike Luki avea să fie retrocedat de Bathory Rusiei. Possevino a făcut o încercare nu foarte hotărâtă de a lua în calcul și dorințele lui Ioan al III-lea, dar țarul i le-a respins, probabil cu consimțământul lui Báthory. Armistițiul, care a fost aproape un tratat de pace, urma să dureze zece ani și a fost înnoit de două ori, în 1591 și 1601. Báthory nu a reușit să preseze Suedia să renunțe la cuceririle din Livonia, anume la Narva.

După o hotărâre a lui Ioan, războiul cu Rusia a luat sfârșit în 1583 când țarul a încheiat pacea de la Plussa (Plyussa, Pljussa, Plusa) cu Suedia. Rusia a cedat mare parte din Ingria și a lăsat Narva și Ivangorodul sub controlul Suediei. La început convenit pe trei ani, tratatul a fost extins până în 1590. În timpul negocierilor, Suedia a cerut vaste teritorii rusești, inclusiv Novgorodul. Deși aceste condiții au fost puse doar pentru a avea la ce renunța în negociere, ele ar fi putut reflecta și aspirațiile suedezilor în regiune.

Urmări
Ducatul Curlandei și Semigaliei de la sud de râul Düna (Daugava) a trecut după război printr-o perioadă de stabilitate politică pe baza tratatului de la Vilnius din 1561, modificat apoi în 1617 de Formula regiminis și Statuta Curlandiæ, care au acordat nobililor autohtoni drepturi suplimentare în raport cu ducele. Pe malul nordic al Dünei, Báthory a redus privilegiile acordate de Sigismund , considerând teritoriul recucerit pradă de război. Privilegiile Rigăi fuseseră deja reduse prin  din 1581. Poloneza a înlocuit treptat germana ca limbă administrativă și înființarea voivodatelor a redus influența . Clerul local și iezuiții din Livonia au îmbrățișat contrareforma într-un proces încuviințat de Báthory, care a acordat Bisericii Romano-Catolice venituri și moșii confiscate de la protestanți și a inițiat și o campanie de recrutare de coloniști catolici. În ciuda acestor măsuri, populația Livoniei nu s-a convertit masiv, în schimb Polonia-Lituania și-a înstrăinat nobilimea livoniană.

În 1590, armistițiul ruso-suedez de la Plussa a expirat și luptele s-au reluat cu , terminat și el cu tratatul de la Teusina (Teavzino, Teavzin), conform căruia Suedia a cedat Ingria și Kexholmul Rusiei. Alianța polono-suedeză a început să se destrame când regele Poloniei, Sigismund al III-lea, care era fiul lui Ioan al III-lea al Suediei (care a murit în 1592) și al Ecaterinei Jagellonica, și deci era succesor la tronul Suediei, a întâmpinat rezistență din partea unei facțiuni conduse de unchiul său, Carol de Södermanland (ulterior Carol al IX-lea), care revendica regența Suediei. Suedia a căzut într-un război civil în 1597, urmat de  din  1598–1599, terminat cu detronarea lui Sigismund de către  suedez.

Nobilii locali au apelat la protecția lui Carol în 1600 când conflictul s-a extins asupra Livoniei, unde Sigismund încercase să incorporeze  Estonia Suedeză în Ducatul Livoniei. Carol a izgonit apoi forțele poloneze din Estonia și a , declanșând o serie de . În același timp, Rusia era cuprinsă de un război civil pentru tronul rus rămas neocupat ("Timpurile Tulburi") când niciunul din numeroșii pretendenți nu se impusese. Acest conflict s-a împletit cu campaniile livoniene când forțele suedeze și cele polono-lituaniene au intervenit de partea diferitelor tabere, cea din urmă declanșând Războiul Polono-Moscovit. Forțele lui Carol al IX-lea au fost îndepărtate din Livonia după mari înfrângeri în bătăliile de la Kircholm (1605) și  (1610). După  ulterior, succesorul lui Carol, Gustav Adolf, a recucerit Ingria și Kexholmul care au fost oficial cedate Suediei prin  din 1617 împreună cu grosul Ducatului Livoniei. În 1617, când Suedia și-a revenit din Războiul Kalmarului, purtat cu Danemarca, mai multe orașe livoniene au fost capturate, numai Pernau rămânând sub control suedez după o .  începută cu capturarea Rigăi în 1621 s-a încheiat expulzarea forțelor polono-lituaniene din mare parte din Livonia, unde a fost înființat  . Forțele suedeze au înaintat apoi prin Prusia Regală și Polonia–Lituania a acceptat cuceririle suedeze din Livonia prin  din 1629.

Provincia daneză Øsel a fost cedată Suediei conform tratatului de la Brömsebro din 1645, care a pus capăt , teatru de operațiuni al Războiului de Treizeci de Ani. Aceasta a fost păstrată și după  și prin tratatul de la Copenhaga, ambele din 1660. Situația a rămas neschimbată până în 1710 când  în timpul Marelui Război al Nordului, acțiune oficializată prin  (1721).

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

Lectură suplimentară

Conflicte din secolul al XVI-lea
Războaiele Suediei

Războiul Livonian


منهج دراسي خفي، بالمفهوم العام، هو منتوج ثانوي للخبرة المكتسبة من السنوات الدراسية، وبخاصة الحالات التي يتعلمها الطالب من دون قصد.
إلا أنه يوجد الكثير من التعريفات الأخرى التي عرضها الباحثون في الموضوع وكل بحسب وجهة نظره. يمكن لأي وضع مدرسي، بما فيه النشاطات الترفيهية والاجتماعية التقليدية، أن يعلم دروس من دون قصد لارتباطه بالخبرة الذاتية. وغالبا ما يستعمل التعبير ليدل على الخبرات المكتسبة في الدراسة الإعدادية والثانوية، وخاصة السلبية منها التي تنتج عن معاناة عدم المساواة في التعامل. والمدارس الأميركية تضع حد للأهداف الدراسية التي قد تشجع هذه الخبرات وذلك لاقتناع أهل التربية الأميركيين في تنمية الفكر الديمقراطي والتساوي في تطوير الملكات الفكرية للطلاب.

المراجع

علم التربية النقدي
فلسفة التربية
مناهج

منهج دراسي خفي


La  est l'une des quinze circonscriptions législatives que compte la préfecture de Saitama au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La quatrième circonscription de la préfecture de Saitama correspond aux villes d'Asaka, Shiki, Wakō et Niiza.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Quatrième circonscription de la préfecture de Saitama


Nidirana é um género de anfíbios da família Ranidae. Está distribuído por Japão, Taiwan, China, Tailândia, Vietname e Laos.

Espécies
 Nidirana adenopleura (Boulenger, 1909)
 Nidirana chapaensis (Bourret, 1937)
 Nidirana daunchina (Chang, 1933)
 Nidirana guangdongensis Lyu, Wan, and Wang, 2020
 Nidirana guangxiensis Mo, Lyu, Huang, Liao, and Wang, 2021
 Nidirana hainanensis (Fei, Ye, and Jiang, 2007)
 Nidirana leishanensis Li, Wei, Xu, Cui, Fei, Jiang, Liu, and Wang, 2019
 Nidirana lini (Chou, 1999)
 Nidirana mangveni Lyu, Qi, and Y.-y. Wang, 2020
 Nidirana nankunensis Lyu, Zeng, Wang, Lin, Liu, and Wang, 2017
 Nidirana occidentalis Lyu, Yang, and Wang, 2020
 Nidirana okinavana (Boettger, 1895)
 Nidirana pleuraden (Boulenger, 1904)
 Nidirana shiwandashanensis Chen, Peng, Li, and Liu, 2022
 Nidirana xiangica Lyu and Wang, 2020
 Nidirana yaoica Lyu, Mo, Wan, Li, Pang, and Wang, 2019
 Nidirana yeae Wei, Li, Liu, Cheng, Xu, and Wang, 2020

Referências

Ranidae
Gêneros de anfíbios

Nidirana


Popis kurija u Hrvatskoj

 Kurija Erdody, Kumrovec
 Kurija Galjuf, Prečec
  Kurija Drašković, Rečica (Karlovac)
 Kurija Ratkaj, Kraj Donji
 Kurija Keglević,Topolovac (Sisak)
 Kurija Janković, Pakrac
  Kurija Čalinec, Čalinec
 Kurija Mihalović, Feričanci
 Kurija Trnovec, Trnovec
 Kurija Kušević, Kuzmica
 Kurija Alapić, Vukovina
 Kurija Modić-Bedeković, Donja Lomnica
Kurija Patačić , Vinica
 Kurija Erdody, Kutina
 Kurija Drašković (Blahimir), Božjakovina
Kurija Tomašnica, Tomašnica
Kurija Zorkovac, Zorkovac
Kurija Nugent, Turanj (Karlovac)
Kurija Vukasović, Netretić
Kurija Bohutinsky (Marković), Stajnica
Kurija Rakoczy, Mihovljan
Kurija Medven, Medven Draga
Kurija Vergot, Cerovica (Samobor)

Kurije, Hrvatska

Kurija Adamović, Aljmaš
Kurija Lentulaj
Kurija Matachich - Dolansky, Vinica
Kurija Brnjaković, Ilok

Popis kurija u Hrvatskoj


Domițian Cupșa (n. 23 iulie  1865, Huzmezău – d. 25 decembrie  1934, Tășnad) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Domițian Cupșa s-a născut în localitatea Husmezeni, la data de 23 iulie 1865.  A fost preot în localitatea Tășnad, unde a și decedat în anul 1934 la data de 25 decembrie.

Educație și studii
A studiat teologia la Gherla.

Activitate politică
A fost delegat al cercului electoral Tășnad la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 18 noiembrie/ 1 decembrie 1918.

Note

Lectură suplimentară
Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)
Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
 http://www.dacoromania-alba.ro/nr67/gazeta.htm

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1865
Decese în 1934
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Preoți români

Domițian Cupșa


මැංගනීස් රසායනික මූලද්‍රව්‍යයකි. එය Mn වලින් සංකේතවත් කෙරේ. පරමානුක ක්‍රමාංකය 25කි. ස්වභාවික නිදහස් මූලද්‍රව්‍යකි. (බොහෝ විට යකඩ සමග මිශ්‍රව පවතී.)මැංගනීස් මිශ්‍ර ලෝහ කර්මාන්තයේදි වැදගත් මූලද්‍රව්‍යකි. (විශේෂයෙන් මල නොකන වානේ නිපදවීමේදි )

අතීතයේ මැංගනීස් විවිධ නම් වලින් හඳුන්වනු ලැබීය. (මැග්නටයිට් ආදී) 18 වන සියවසයේ මැද භාගයේදී කාල් විලියම් ශීල් විසින් තයිරොලුසයිට් යොදාගෙන cl2වායුව නිපදවීමේදී එය තුල නව මූලද්‍රව්‍යයක් ඇති බව සොයා ගෙන ඇත.
නමුත් එය වෙන් කර ගැනීමට නොහැකි විය. ජෝන් ගොට්ලීබ් විසින් වසර 1774දී මුල් වරට කාබන් යොදා ගනිමින් මැංගනීස් නිස්සාරණය කරගෙන තිබේ.

මැංගනීස් පොස්ෆේටීකරණය වානේ මළ බැඳීම හා විඛාදනය වැලැක්වීමට යොදා ගනී. ඔක්සිකරන අංකය වෙනස් වීමෙන් මැංගනීස් අයන විවිධ වර්ණ දක්වයි. මේවා සායම් කර්මාන්තයට යොදා ගනී. ක්ෂාරීය මධ්‍යයේ පර්මැංගනේට් ඉතා ප්‍රභල ඔක්සිකාරකයක් වන අතර මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් බැටරි හා වියලි කෝෂ තුල කැතෝඩ (ඉලෙක්ට්‍රෝණ ත්වරක )ලෙස යොදා ගනී.

Mn2+අයන එන්සයිම සහ සාධකයක් වේ. ජීවී අවයව වල ඇති සුපර් ඔක්සයිඩීය මුක්ත ඛන්ඩක විෂ හරණය සඳහා මෙම මැංගනීස් අඩංගු එන්සයිම වැදගත් වේ. එසේම ප්‍රභාසංස්ලේෂණයේදී ඔක්සිජන් සහිත සංකීර්ණ සෑදීමේදී Mnවැදගත් වේ.එමෙන්ම Mn ජීවී දේහ තුල අංශුමාත්‍ර මූලද්‍රව්‍යයක් වේ.කෙසේ වෙතත්  ක්ෂීරපායීන්ට අප්‍රතිවර්ත්‍ය විෂ සහිත සහලක්ෂණ ඇති කිරීමට Mn හේතු වේ.

ලක්ෂණ

භෞතික ගුණ

මැංගනීස් රිදීවන් අළු පැහැ ලෝහයකි. භංගුර වේ.විලීන කිරීම අපහසුය. නමුත් පහසුවෙන් ඔක්සිකරණය වේ. මැංගනීස් ලෝහය හා එහි අයණ අනු චුම්භක ගුණ දරයි.

සමස්ථානික
මැංගනීස් ස්වභාවිකව ස්ථායි සමස්ථානික දරයි. වඩාත්ම ස්ථායි  53Mn(අර්ධ ආයු කාලය වසර මිලියන 3.7කි )මීට අමතරව  54Mn (අර්ධ ආයු කාලය දින 312.3), 52Mn  (අර්ධ ආයු කාලය දින 5.591) හා 18 වන විකිරණශීලී සමස්ථානිකය වන 55Mn ද පවතී.
සියලුම විකිරණශීලි මූලද්‍රව්‍ය වල අර්ධ ආයු කාලය පැය 3කට වඩා අඩු වන අතර එයිනුත් බොහොමයක මිනිත්තුවකට වඩා අඩු වේ. එසේම Mn  වල බහුරූප අවස්ථා 3ක්ද දැක ගත හැක.

මැංගනීස් වල සමස්ථානිකයන්හි අණුක භාරය 46ක සිට 65 දක්වා වෙනස් වේ. මේ අතරින් වඩා ස්ථායි වන්නේ අණුක භාරය 55 වන සමස්ථානිකයයි.

රසායනික ගුණ
Mn වල ඔක්සිකරණ අංකය -3 සිට +7 දක්වා වෙනස් වුවත් බහුල ඔක්සිකරණ තත්ව වන්නේ +2,+3,+4,+6 හා +7 ය. Mn වල +7 ඔක්සිකරණ අවස්ථාව නැමැති අස්ථාවර Mn2O7ඔක්සයිඩයක් සාදන අතර එමගින් MnO4-දම් පැහැති ප්‍රභල ඔක්සිකාරක සංයෝගයක් වන ඇනායනය සාදයි. එමෙන්ම +5(නිල් ) හා +6(කොල ) ඔක්සිකරණ තත්වද ප්‍රභල ඔක්සිකාරක වන අතර ඒවා ද්වීදාකරණ ප්‍රතික්‍රියා වලට සහභාගී වේ.

වඩාත්ම ස්ථායි ඔක්සිකරණ තත්වය +2 වන අතර එය රෝස පැහැතිය. +2 ඔක්සිකරණ තත්වයේ ඇති සංයෝග ගණනාවකි. මෙම ඔක්සිකරණ තත්වයේ ඇති මැංගනීස් ඛනිජ නිධි තුල බහුලවම Mn2CO3 ලෙස දැකිය හැක. +2 ඔක්සිකරණ තත්වයේ සංයෝග ජීවී දේහ තුල වැදගත් මෙහෙයක් ඉටු කරයි.අනෙත් ඔක්සිකරණ තත්ව ජීවී දේහ වලට විෂ සහිතය.මූලද්‍රව්‍යයේ 4s ඉලෙක්ට්‍රෝණ 2ක් ඉවත් කිරීමෙන් +2 ඔක්සිකරණ තත්වය ලැබේ.උත්තේජිත අවස්ථාවට පත් වූ පසු වල 3d  කාක්ෂිකයේ යුග්ම නොවූ ඉලෙක්ට්‍රෝණ 5ක් පවතී.මෙම කාක්ෂිකය තුල ඉලෙක්ට්‍රෝණ එහා මෙහා ගමන් කිරීමේදි විමොචණය වන විද්යුත් චුම්භක තරංග දෘශ්‍ය පරාසයේ පවතින නිසා සංයෝගයට වර්ණයක් ඇති ලෙස පෙනේ.

+3 ඔක්සිකරණ තත්වය මැංගනීස් ඇසිටේට් වැනි සංයෝග තනයි. මේවාද තරමක් ප්‍රභල ඔක්සිකාරක සාදන අතර ඒවා ද්වීදාකරණය වෙමින් +2 හා +4 ඔක්සිකරණ තත්ව ලබා දීමට නැඹුරුව සිටී. මැංගනීස් සංයෝග ජෝන් ටේලර් ආචරණය නිසා මේවා අෂ්ඨතල හැඩැති සංයෝග සාදන අතර ඒවා දම් රතු පැහැති වේ.
මැංගනීස් වල +5 ඔක්සිකරණ තත්වය මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් විලීන වල ද්‍රවණය කිරීමෙන් ලැබේ. එසේම +6 ඔක්සිකරණ තත්වයද මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් විලීන භෂ්ම තුල දිය කර වාතයට නිරාවරණය කිරීමෙන් ලබා ගත හැක.
පර්මැංගනේට් +7 තත්වය දම් පැහැතිය. [[NaMnO4]] ,[[ KMnO4]] ,[[ BaMnO4]] ප්‍රභල ඔක්සිකාරක වේ. පොටෑසියම් පර්මැංගනේට් වලට කොන්ඩිස් කැට කියාද කියනු ලැබේ.මේවා වෛද්‍ය රසායණාගාර තුල බහුලව භාවිත වේ. ද්‍රාවණ ඉලෙක්ට්‍රෝණ අන්වීක්ෂයෙන් සෛල  නැරඹීමේදී වර්ණකයක් ලෙස යොදා ගනී.

ඉතිහාසය

අතීතයේ ග්‍රීසියේ මැග්නීසියා ප්‍රදේශයේදී කළු පැහැති ලෝහ 2ක් හමු විය. මෙය සොයා ගත් ස්ථානය අනුව මැග්නස් ලෙස නම් කරණ ලදී. මේවා වර්ග 2ක් විය. එක් වර්ගයක් යකඩ ආකර්ෂණය කරමින් චුම්භක ගුණ දරයි. අනෙක යකඩ ආකර්ෂණය නොකරයි. නමුත් එය වීදුරු විවර්ණ කරමින් විරංජක ගුණ දරයි.මෙයින් දෙවන වර්ගය මැග්නීසියා ලෙස හඳුන්වනු ලැබූ අතර (මැන්ගනීස් ඩයොක්සයිඩ් බව නොදත්තේය.)අනෙක් වර්ගය මැන්ගනීන් ලෙස හඳුන්වනු ලැබීය.පසු කාලීනව මේ මැන්ගනීස් බව මයිකල් ම(ර්)කැට් නම් කරන ලදී.

මැංගනීස් හි ඔක්සයිඩ ස්වභාවයේ බහුලය. මේවායේ වර්ණවත් බව නිසා ගල් යුගයේ සිට ගල් ගුහා වල අඳිනු ලැබූ චිත්‍ර වර්ණ ගැන්වීමට මේවා යොදාගෙන ඇත. (ගාර්ගස් වල ගල් ගුහා වල චිත්‍ර වසර 24,000ත් 32,000ත් අතර පැරණිය.)
මැංගනීස් සංයෝග ඊජිප්තු හා රෝම වීදුරු කාර්මිකයන් යොදාගෙන තිබේ.(වීදුරු වර්ණ ගැන්වීමට හෝ විවර්ණ කිරීමට )14 වන සියවසයේ වැනීසියේ වීදුරු කර්මාන්තය මීට සාක්ෂි සපයයි.
මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් යොදාගෙන පරීක්ෂණ පැවත්වූ ඉග්නේටියස් ගොට්‍රයිට් කාම්(1770)හා ජොහෑන් ග්ලේබර් (17 වන සියවස )මේවා පර්මැන්ගනේට් බවට පත්කල හැකි බව සොයා ගන්න ලදී. 18 වන සියවසයේ මැද භාගයේදී ස්වීඩන් ජාතික කාල් විලියම් ශීල් මැන්ගනීස් ඩයොක්සයිඩ් යොදාගෙන ක්ලෝරින් නිපදවීය. මෙහිදී  HCl අම්ලයත් තනුක සල්ෆියුරික් අම්ලයත් සෝඩියම් ක්ලෝරයිඩ් හා මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් ප්‍රතික්‍රියා කරවා ඇත. මෙලෙස ක්ලෝරින් හා හයිප ක්ලෝරින් නිපදවීම නිසා විරංජණකාරක ලොවට බිහිවිය.
පසු කාලීනව 1774දී ජෝන් ගොට්ලීබ් නැමැත්තා මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් කාබන් සමග ප්‍රතික්‍රියා කරවා ලෝහය ලබා ගන්නා ලදී.
19 වන සියවසයේ මුල් භාගයේදී මැංගනීස් වානේ කර්මාන්තයට යොදා ගනු ලැබීය. වසර 1816දී යකඩ වලට මැංගනීස් එකතු කිරීමෙන් එය වඩාත් ශක්තිමත් වන බවත්, භංගුර බව අඩු වන බවත් සොයා ගනු ලැබීය. 1837දී බ්‍රිතන්‍ය ජාතික ජේම්ස් කූපර් පතල් ආශ්‍රිතව මැංගනීස් ලෝහයට නිරාවරණය වීමෙන් පාකින්සන් රෝගය වැනි රෝගයක් ඇති විය හැකි බව සොයා ගන්නා ලදී.1912දී විද්යුත් රසායනිකව මැංගනීස් පොස්ෆේට් ගැල්වීමෙන් තුවක්කු කැඩීයාම වැලැක්විය හැකි බව සොයා ගැනුනි.
1866දී ලෙක්ලාන්ච් කෝෂය සොයා ගැනීමෙන් පසුව කැතෝඩීය විධ්‍රැවිකය ලෙස මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් වල වටිනාකම වැඩි විය. නිකල් කැඩ්මියම් බැටරි හා ලිතියම් බැටරි සොයා ගැනීමට පෙර බොහෝවිට මැංගනීස් යොදා ගැනුනි. ස්වභාවිකව හමුවන මැංගනීස් වල අපද්‍රව්‍ය ඇති බැවින් සින්ක්- කැඩ්මියම් බැටරි හා ක්ෂාරීය බැටරි සඳහා කාර්මිකව නිපදවූ මැංගනීස් යොදා ගනු ලැබේ.

පැවැත්ම හා නිපදවීම
පෘථිවි කබොලේ 1000ppm (0.1%) පමණ මැංගනීස් ඇත. එය පෘථිවියේ මූලද්‍රව්‍ය බහුලතාව අතින් ගත් විට 12 වන තැන ගනී. පසේ 7000-9000ppm අතර ප්‍රමාණයකුත් මුහුදු ජලයේ 10 ප්‍රමාණයකුත් අවකාශයේ 0-01g/m³ ප්‍රමාණයකුත් මැංගනීස් ඇත. ප්‍රධාන ලෙසම මැංගනීස් තයිරොලුසයිට්( MnO2), බ්‍රෝනයිට්(Mn2+Mn3+)(SiO2) , සිලමලීන් (Ba,H2O)2.Mn5O10 ,හා රොඩොක්‍රොසයිට් (MnCO3)ලෙස පවතී.
වඩාත් වැදගත් මැංගනීස් ලෝපස වන්නේ තයිරොලුසයිට්ය.අනෙක් මැංගනීස් වානිජයම නිධි යකඩ නිධි සමග මිශ්‍රව පවතී.ගොඩබිම ඇති මෙම ලෝපස් විසිරී පවතී. ලෝකයේ මැංගනීස් නිධි වලින් 80%ක්ම දකුණු අප්‍රිකාවේ ඇත. තවද මෙම නිදි යුක්‍රේනය,ඉන්දියාව, චීනය,ගාබන්, බ්‍රසීලයේ දැකිය හැක.1978දී තක්සේරු කල අන්දමට මැංගනීස් ටොන් බිලියන 500ක් මුහුදු පත්ලේ ඇත.
ෆෙරෝ මැංගනීස් නිපදවීම සඳහා මැංගනීස් ලෝපස් යකඩ ලෝපස් හා කාබන් සමග වායු ධාරා ඌෂ්මක හෝ විද්යුත් චාප ඌෂ්මක තුල ඔක්සිහෘත කරනු ලැබේ. මෙලෙස ලැබෙන ෆෙරෝ මැංගනීස් වල මංගනීස් ප්‍රතිශතය 30%ත් 80%ත් අතර වේ. පිරිසුදු මැංගනීස් ලබා ගැනීම , මැංගනීස් නිධි සල්ෆියුරික් අම්ලය සමග විද්යුත් නිස්සාරණයෙන් ලබා ගත හැක.

භාවිත
මැංගනීස් ප්‍රධාන ලෙසම මිශ්‍ර ලෝහ කර්මාන්තයේදී යොදා ගනී.මෙහිදී මැංගනීස් වෙනුවට යොදා ගත හැකි ආදේශක නොමැත.නමුත් මැංගනීස් ෆොස්පේටීකරණය වැනි සුලු භාවිත වලදී මැංගනීස් වෙනුවට සින්ක්, වැනේඩියම් වැනි ලෝහ යොදා ගත හැක.බැටරි කර්මාන්තයේදීද මැංගනීස් යොදා ගත්තද අනාගතයේදී ලිතියම් බැටරි යොදා ගැනීම නිසා එම කර්මාන්තයට මැංගනීස් යොදා ගැනීම අඩු වනු ඇත.

වානේ

මැංගනීස් වල ඇති සල්ෆර් තිර කිරීමේ, ඔක්සිජන්හරණ, හා මිශ්‍ර ලෝහ තැනීමේ ගුණය නිසා යකඩ වානේ කර්මාන්තයේදී ඉතා වැදගත් වේ. එසේම මැංගනීස් අඩු මිල මල නොකන වානේ නිස්සාරණයේදී ප්‍රධාන සංඝටකයකි.
ලෝහ වලට මැංගනීස් සුලු ප්‍රමානයක් එකතු කිරීමෙන් ඒවායේ ද්‍රවාංක ඉහල යයි. එනම් මැංගනීස් මගින් නිපදවන ද්‍රවාංක ඉහල සල්ෆයිඩ නිසා ද්‍රව යකඩ සල්ෆයිඩ සෑදීම ප්‍රමාද කරයි. මැංගනීස් යොදා ගැනීම මගින් වානේ වල භංගුරතාව අඩු වේ. මේ නිසා සාමාන්‍ය වානේ වලට 8% පමණ මැංගනීස් යොදා ගනී. එසේම මැංගනීස් ප්‍රතිශතය 8% සිට 15% දක්වා වන වානේ වල ආතන්‍ය බවද 863MPa දක්වා වැඩි වේ. මෙලෙස මැංගනීස් යොදාගෙන වානේ නිපදවීම මුලින්ම සොයා ගත්තේ රොබට් හැඩ්ෆීල්ඩ් විසිනි.(1882දී)

ඇළුමිනියම් මිශ්‍ර ලෝහ
ඇළුමීනියම් මිශ්‍ර ලෝහ සෑදීමටද මැංගනීස් යොදා ගනී.මැංගනීස් ප්‍රතිශතය 1.5%ක් පමණ වන ඇළුමිනියම් වල ලෝහ විඛාදන ප්‍රතිරෝධය මෙමගින් වැඩි කරයි. මැංගනීස් ප්‍රතිශතය 0.8% සිට 1.5%ක් දක්වා වන ඇලුමිනියම් මිශ්‍ර ලෝහ පානීය බීම බංදුන් නිපදවීමට යොදා ගනී.

වෙනත් ප්‍රයෝජණ

Other uses
.
මෙතිල් සයික්ලෝ පෙන්ටාඩයිනයිල් මැංගනීස් ට්‍රයිකාබොනයිල් ගැසොලින් වල ඔක්ටේන් අගය අඩු කිරීමට යොදා ගනී. මෙම සංයෝගයේ මැංගනීස් හි ඔක්සිකරණ අංකය +1ක් වේ.
මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් කාබනික රසායනයේදී ඇරෝමැටික ඇල්කොහොල ඔක්සිකරණය කිරීමට යොදා ගනී. එසේම සංයෝගය ඔක්සිජන් හා ක්ලෝරීන් වායුව නිපදවීමටද යොදා ගනී.

වියලි කෝෂ තුල Zn ලෝහයෙන් 'e' ප්‍රතිග්‍රහණය කිරීම සඳහා මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් යොදා ගැනුනි. මෙම ක්‍රියාවලියේදී MnO2සංයෝගය MnOOH බවට පත් වේ.එහිදී ඇනොඩයෙන් හයිඩ්‍රිජන් නිපදවීම වලකී.
MnO2 + H2O + e− → MnO(OH) + OH−
ක්ෂාරීය කෝශ තුලද MnO2 යොදා ගනී. එහිදී ඉහත ප්‍රතික්‍රියාවම වෙනස් විද්යුත් විඡ්ඡේද්‍යයක් තුල සිදුවේ.වසර 2002ඒදී මැංගනීස් ඩයොක්සයිඩ් ටොන් 230,000ක් මෙසේ බැටරි නිෂ්පාදනය සඳහා යොදාගෙන තිබේ.
මුදල් කාසි නිපදවන ලෝහයේද Mn අඩංගු වේ.අතීතයේ කාසි නිපදවීමට ගත් මිශ්‍ර ලෝහයේ තඹ(75%), නිකල්(25%) අඩංගු වුවත් පසුව නිකල් ලෝහය හිඟ වීමත් සමග කාසි නිපදවීමට රිදී හා මැංගනීස් අඩංගු ලොඅහයක් යොදා ගැනුනි.මෙහිදී අදාල මිශ්‍ර ලෝහයේ තඹ(56%),රිදී(35%),මැංගනීස්(9%)ලෙස අඩංගු විය.
මැංගනීස් අඩංගු සංයෝග වීදුරු හා සෙරමික් කර්මාන්තයේදී වර්ණක ලෙස යොදා ගැනේ. දුඹුරු පැහැති භාණ්ඩ වල මැංගනීස් අඩංගුය. වීදුරු කර්මාන්තයේදී මැංගනීස්III  යකඩII  හා ප්‍රතික්ටියාවෙන් ප්‍රභල කොල පැහැයක් ඇති කරයි.මීට අමතරව රෝස පැහැති වීදුරු බොහොමයක් නිෂ්පාදනයට යොදා ගන්නේ මැංගනීස්ය.

ජෛවීය කාර්යභාරය

මැංගනීස් ජීවී දේහ තුල අංශුමාත්‍ර මූලද්‍රව්‍යකි. Mn සහ සාධක ලෙස ඇති එන්සයිම ගණනාවක් ඇත. මේ අතර ඔක්සිඩෝරෙඩියුටේස්, ට්‍රාන්ස්ෆරේස්,හයිඩ්‍රොලේස්,ලයිපේස්,අයිසෝමරේස්,ලිගේස්,ලැක්ටීනා,හා ඉන්ටග්‍රිනස් ආදිය ඇත. ආනේස් හා ඩිප්තීරියා විෂබීජ තුලද අඩංගු වේ.එසේම සුපර් ඔක්සයිඩ් ඩිස්බියුටේස් වලද අඩංගු වේ.(Mn-SOD)

Mn-SOD එන්සයිමය බොහෝ එයුකැරියෝටික බැක්ටීරියා තුල මයිටකොන්ඩ්‍රියමේ ඇත.(මේවා මයිටකොන්ඩ්‍රියා වල ප්‍රවේණික තොරතුරු ගබඩා කර තබයි.) Mn-SOD එන්සයිමය ජෛව පරිණාමයේ ඉතා මුල් අවධි වල පැවති එන්සයිමයකි. ජීවී දේහ ඔක්සිජන් භාවිතා කිරීමට පෙර සුපර් ඔක්සයිඩ වල විෂගහරණ ක්‍රියාවට මෙය වැදගත් විය.
මිනිස් සිරුරේ 12mg පමණ Mn අඩංගුය. ඒවා බහුල ලෙස අස්ථි,පටක තුල පවතී.එසේම අක්මාව හා වකුගඩු ආශ්‍රිතව මේවා සාන්ද්‍රණය වී පවතී.
ප්‍රභාසංස්ලේශණයටද මැංගනීස් වැදගත් වේ. හරිතලව තුල ඔක්සිජන් පරිවහණය සඳහා මේවා වැදගත් වේ.මෙම ක්‍රියාව හරිතලවයේ තයිලකොයිඩ පටල තුල සිදුවේ.එසේම මේවා ප්‍රභාජලවිඡ්ඡේදනයේදී වැදගත් වේ.

පූර්වාරක්ෂාව
මැංගනීස් ලෝහය නිකල්. කොපර් වැනි ලෝහ තරම්ම විෂ සහිත නොවේ.කෙසේ වෙතත් මැංගනීස් දුමාරයට විවෘත වීම (5mg/m³ පමණ වන ) විෂ සහිත විය හැක.මෙලෙස මැංගනීස් විෂ වීමෙන් මොලය හා සම්බන්ධ සංකුලතා ඇති විය හැක.
මැංගනීස් අයන වලට වඩා පර්මැංගනේට් අයන විෂ සහිත වේ.10g පමණ ශරීර ගත වූ විට මාරාන්තික වේ.මේවා ශරීර ගතවීමෙන් පටක හා ශ්ලේශ්මල පටක ක්ෂය වීම සිදු විය හැක. ශරීර ගත වන මැංගනීස් වලින් ඉතා සුලු ප්‍රමාණයක් පමණක් බඩවැල් මගින් අවශෝෂණය කයි. කෙසේ වෙතත් මෙම පර්මැංගනේට් වලින් වකුගඩු හා අක්මාවට බලපෑම් ඇති කරයි. වසර 2005දී මීයන් යොදාගෙන කරණු ලැබූ පරීක්ෂණ වලින් මැංගනීස් ආශ්වාසයෙන් මධ්‍ය ස්නායු පද්ධතියට ඇතිවන බලපෑම මැන බලා තිබේ.
මැංගනීස් නිසා මැංගනිසම නැමැති ස්නායු රෝගයක් ඇති වේ.(පාකින්සන් රෝගයට සමාන )මෙම රෝගී තත්වයට බහුලවම බඳුන් වන්නේ මැංගනීස් පතල් ආශ්‍රිතව වැඩකල ජනතාවයි. වසර 2010දී සිදුකල සොයාගැනීමක් උනේ පානීය ජලයේ ඇති මැංගනීස් දිගු කාලීනව ශරීර ගත වීමෙන් පාසල් වියේ දරුවන්ගේ බුද්ධිය සම්බන්ද ගැටලු ඇතිවන බවය.

වැඩිදුර කියවීම්
Parkerize

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳුම්

National Pollutant Inventory – Manganese and compounds Fact Sheet
International Manganese Institute
Neurotoxicity of inhaled manganese: Public health danger in the shower?
NIOSH Manganese Topic Page
Link Found Between Parkinson's Disease Genes And Manganese Poisoning
The periodic table of videos: Manganese
Manganex  – Institute of Occupational Medicine's Manganese Exposure Database

රසායන විද්‍යාව
මූලද්‍රව්‍යය

මැංගනීස්


Carlos Tabosa Saragga Seabra (Lisboa, 7 de fevereiro de 1955) é um escritor, editor de publicações e produtor de conteúdos de multimídia e internet, consultor e coordenador de projetos de tecnologia educacional, palestrante, autor de artigos de educação e tecnologia, criador de jogos de entretenimento, softwares educacionais, sites e aplicativos culturais, educacionais e corporativos. É filho do designer de jogos e publicitário Mário Seabra e da multiartista Eugénia Tabosa. Mora em São Paulo desde 1969.

Editorial e tecnologias da educação
Começou sua vida profissional como estagiário e assistente de arte na área editorial da IXAT Publicidade, em 1971. Entre 1973 e 1974, trabalhou na pesquisa iconográfica e no apoio à produção editorial de diversos fascículos da editora Lisa. Na editora ABZ, entre 1974 e 1978, atuou na coordenação editorial e produção de várias coleções de fascículos, na secretaria editorial da revista 365 - Seleção de literatura e informação, bem como em outras publicações da editora para os mercados português e africano de língua portuguesa. De 1978 a 1980, foi secretário editorial na divisão de fascículos da Abril Cultural, dentre os quais estava a coleção Todos os Jogos, da qual também gerenciou a pesquisa e testagem lúdica. Anos depois foi gerente editorial do fascículo Vida Íntima da mesma editora.

Entre 1984 e 1992, trabalhou no SENAC-SP, primeiro como orientador técnico na unidade de Informática, e posteriormente como coordenador do Programa de Informática e Educação. Entre 1992 e 2007, foi sócio e diretor da Sight Educação e Comunicação, tendo desenvolvido websites, jogos online e de tabuleiro, treinamento e capacitação para clientes como Fundação Banco do Brasil e Museu da Pessoa. Paralelamente, através da empresa Oficina de Software, desenvolveu diversos produtos multimídia, como o CD-Rom da Folhinha, publicado pela Publifolha.  Foi coordenador do Centro de Inclusão Digital e Educação Comunitária da Escola do Futuro da Universidade de São Paulo de 2000 a 2003, e diretor de tecnologia e projetos do IPSO - Instituto de Pesquisas e Projetos Sociais e Tecnológicos de 2002 a 2009. Desde 2008, atua como sócio-diretor da Oficina Digital - Educação Cultural e Artística, através da qual desenvolveu projetos editoriais e tecnológicos para clientes como Instituto Claro, Instituto Paulo Freire, Itaú Cultural, entre outros. Foi coordenador técnico-pedagógico da Editora FTD entre 2012 e 2016, diretor de desenvolvimento na Zoom Education entre 2018 e 2019, e consultor de projetos do Instituto Crescer a partir de 2020.

Jogos
Após a publicação dos fascículos de Todos os Jogos em 1979, Seabra seguiu com a criação de jogos. Em 1980, foi o responsável pela criação do jogo de tabuleiro War II para a empresa de jogos Grow, junto com seu pai, Mário Seabra, e com Fernando Moraes Fonseca Jr., com quem viria a colaborar em vários outros jogos. Ainda para a Grow, fez a pesquisa e redação de perguntas dos jogos  Super Master (1983), Desafino vol. 1 (1988) e 2 (1992), Imagem e Ação 2 (1999), e Master Imagem (2000). Para a Toyster, criou os jogos Castelo do Terror (1991), Gato e Rato (1991), Zero a 100 (1994) e Conhecendo o Mundo (1997). Para a Jak, criou jogos inspirado nos famosos personagens de quadrinhos Garfield (1992) e Snoopy e Woodstock (1992), além de Tropicaliente (1994), inspirado na novela de mesmo nome da TV Globo, e As Superpoderosas Contra-Atacam (2009), a partir das personagens da série de animação. Criou também, para a Game Office, os jogos Coma - Uma Guerra Biológica (1993), Pensando Melhor com Dr. Lair Ribeiro (1995) e Ayrton Senna - The King of Monaco (1997), cujo tabuleiro reproduz a pista do GP de Mônaco da Fórmula 1. Em 2010, criou, enquanto coordenador editorial da TV Cultura - Fundação Padre Anchieta, os jogos Corrida do Emprego e Jogo das Vagas (em coautoria com André Zatz, Fernando Fonseca Jr. e Sérgio Halaban), como parte de um projeto da Secretaria do Emprego e Relações de Trabalho de São Paulo. Em 2017, criou o jogo de estratégia e lógica Zener, com peças inspiradas pelas cartas de Zener, inventadas pelo psicólogo Joseph Banks Rhine em 1920. O jogo consiste em partidas rápidas com dois jogadores, que devem mexer suas peças a partir do movimento do oponente, pensando em estratégias de bloqueio, defesa e ataque. O jogo foi lançado em versão física pela Mitra em 2018, e também em versão online nas plataformas Board Game Arena e Tabletopia.

Literatura
Seabra teve várias obras publicadas, em diversos gêneros. Em 2005, publicou Haicais e Que Tais, coletânea de haicais ilustrada por sua mãe, Eugénia Tabosa, editado por Massao Ohno. Em 2016, publicou Microcontos Cruéis, Surreais, Eróticos e Outros, no qual explora o formato do microconto, pequenas narrativas escritas com até 140 caracteres, sobre o qual veio a dar várias entrevistas e oficinas. Publicou, pela Cria Editora, o livro infantil Pequenas Histórias Sem Fim, em coautoria com José Santos e com ilustrações de Marcelo Alonso, no qual os autores propõem que os próprios leitores criem os finais das histórias. Publicou também, em 2019, O Livro dos Jogos das Crianças Indígenas e Africanas, pela Estrela Cultural, com ilustrações de William Yukio, obra que recebeu o selo de "Livro Altamente Recomendável" pela FNLIJ em 2020, no qual apresenta cinco jogos de origem indígena e africana. Participou das antologias de contos Expresso 600 (Andross, 2006), Contos de Algibeira (Casa Verde, 2007), Antologia de Contos da UBE (Global Editora, 2008) e Antologia de Microcontos (Edições Pitanga, 2008). Além disso, foi vice-presidente da União Brasileira de Escritores entre 2006 e 2008.

Outras atividades culturais
Seabra esteve envolvido em várias outras atividades de militância cultural, especialmente relacionadas ao cineclubismo e às relações culturais Brasil-Portugal. Foi diretor de acervo e difusão do Conselho Nacional de Cineclubes, presidente da Federação Paulista de Cineclubes, e coordenador do Ponto de Cultura Vila Buarque em São Paulo. Colaborou editorialmente no jornal Portugal Democrático, criado em São Paulo por exilados portugueses contrários ao regime salazarista, participou da criação e foi diretor do Centro Cultural 25 de Abril, e também da Associação Cultural Agostinho Neto. Foi membro do Conselho Deliberativo da Aliança Francesa de São Paulo de 2010 a 2020. Foi um dos fundadores da Frente Cultural da Língua Portuguesa, criada por escritores e intelectuais por motivo da celebração do Dia Mundial da Língua Portuguesa em 2020, visando a realização de várias atividades culturais e literárias relacionadas à difusão de conteúdo no idioma. Colabora na organização da União de Escritores de Língua Portuguesa. É editor associado da REVEL, Revista da Rede Brasileira de Estudos Lúdicos .

Bibliografia
 Haicais e que tais (Massao Ohno, 2005).
 Tecnologias na escola (Telos Empreendimentos Culturais, 2010).
 Microcontos cruéis, surreais, eróticos e outros (Clube de Autores, 2016).
 Pequeno guia de microvídeos (Kindle Direct Publishing, 2016).
 Jogos na educação (Oficina Digital, 2017).
 Redes sociais e comunidades virtuais na educação (Oficina Digital, 2017).
 Pequenas histórias sem fim (Cria Editora, 2019), coautoria com José Santos.
 O livro dos jogos das crianças indígenas e africanas (Estrela Cultural, 2019). Selecionado para o catálogo brasileiro da Bologna Children's Book Fair, 2020.
 Cineclubismo: organização e funcionamento (Oficina Digital e Vento Nordeste, 2023), coautoria com Hermano Figueiredo e Regina Célia Barbosa.
 ABC da robótica (2024, no prelo), coautoria com Sérgio Maciel.

Participações em antologias
 A revolução tecnológica e os novos paradigmas da sociedade (Oficina de Livros, 1994).
 Expresso 600 (Andross Editora, 2006).
 História falada – memória, rede e mudança social (Edições Sesc e Museu da Pessoa, 2006).
 Contos de algibeira (Casa Verde, 2007).
 Antologia de contos da UBE – com Anna Maria Martins, Audálio Dantas, Lygia Fagundes Telles, Bernardo Ajzenberg, Domício Coutinho, Fábio Lucas, Levi Bucalem Ferrari, Jeanette Rozsas, Rodolfo Konder, Suzana Montoro, José Roberto Melhem, Dirce Lorimier, Betty Vidigal, Caio Porfírio Carneiro e Nilza Amaral. (Global Editora, 2008).
 Antologia de micro-contos (Edições Pitanga, 2008).
 TOC104, poesia no Twitter (Carpe Diem, 2010).
 Comunicación móvil y desarrollo económico y social en América Latina - coord. Manuel Castells, Mireia Fernández-Ardèvol e Hernán Galperin, com Francis Pisani e François Bar (Fundación Telefónica y Editorial Ariel, 2011).
 Propriedade intelectual e direito à informação - com Ladislau Dowbor, Helio Silva, Laymert Garcia dos Santos, Francisco Antunes Caminati, André de Mello Souza, Leonardo Trevisane, Alan César Belo Angeluci, Daniel Gatti e Diogo Cortiz (EDUC, 2014).
 O futuro alcançou a escola? - com José Moran, Fernando Moraes Fonseca Jr., José Motta, Priscila Pereira Boy, Michel Metzger, Cristiana Mattos Assumpção e Vinícius Signorelli (Editora do Brasil e Zoom Education, 2019).
 Propostas novas para novos mundos – New proposals for new worlds (Aquarela Brasileira Livros, 2021).

Ludografia
 War II (Grow, 1981), coautoria com Fernando Fonseca Jr. e Mário Seabra
 Castelo do terror (Toyster, 1991), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Gato & rato (Toyster, 1991), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Garfield (Jak, 1992), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Snoopy & Woodstock (Jak, 1992), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Coma, uma guerra biológica (Game Office,1993), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Tropicaliente (Jak, 1994), coautoria com Mário Seabra
 Zero a 100 (Toyster, 1994), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Andar (Sesc, 1995), coautoria com Mário Seabra
 Pensando melhor com Dr. Lair Ribeiro (Game Office, 1995), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Ayrton Senna, the King of Monaco (Game Office, 1997), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Conhecendo o mundo (Toyster, 1997), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 As Superpoderosas contra-atacam (Jak, 2009), coautoria Fernando Fonseca Jr.
 Time do emprego (TV Cultura, 2010), coautoria: André Zatz, Fernando Fonseca Jr., Sérgio Halaban
 Zener (Mitra, 2018)
 Jogo da biodiversidade (Instituto EDP, 2020)

Ligações externas

 Microcontos em áudio – contos minimalistas com narração em áudio de Roseli Silva.
 Oficina de jogos – fotos e informações dos jogos criados com Fernando Moraes Fonseca Jr. e outros.
 Considerações sobre aprendizagem lúdica – palestra na SPIEL 2020 Educators'Day Brazilian Pavilion.
 Entrevista ao Portal SplishSplash
 Site da Oficina Digital Educação Cultural e Artística
 Textos sobre tecnologia, política, cultura e educação – Portal Vermelho

Referências

Escritores de Portugal
Escritores do Brasil
Designers de jogos
Educadores do estado de São Paulo

Carlos Seabra


Lív Finnbogadóttir Arge (født 20. marts 1997) er en færøsk fodboldspiller, der spiller for Havnar Bóltfelag og Færøernes kvindefodboldlandshold.

Hæder
Havnar Bóltfelag
Nr. to
 Steypakappingin kvinnur: 2014

Internationale mål
Færøernes mål og resultater vises først.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Færøerne
Fodboldlandsholdsspillere fra Færøerne
Fodboldspillere fra Havnar Bóltfelag
Kvindelige fodboldspillere fra Færøerne

Lív Arge


Ad multos annos (em português: Por muitos anos) é uma aclamação latina para celebrações e também um hino usado nos ritos das igrejas católicas e ortodoxas.

Origem

Forma greco-romana de aclamação
O Ad multos annos foi uma forma de aclamação durante a antiguidade greco-romana usada especialmente para pessoas do alto escalão.

A versão latina do Polychronion grego
Na liturgia ortodoxa, o ad multos annos tem um equivalente bizantino do primeiro milênio que é uma aclamação chamada Eis polla eti (em grego: εἰς πολλὰ τη): que faz parte do Polychronion. Na ortodoxia eslava, especialmente na Ucrânia e na Rússia, o Mnohaya lita tornou-se uma canção tradicional de celebração semelhante ao Parabéns pra você.

A centenária aclamação tradicional católica
Na liturgia católica romana, fez parte do rito de ordenação episcopal encontrado pela primeira vez no Pontifício de Apamea, do século XII: o bispo recém-consagrado cantava três vezes para o bispo que o consagrou ou, no caso de um abade em sua investidura, uma única vez. Em cerimonial semelhante ao dos Laudes Regiæ ou na liturgia carolíngia, o bispo irá aclamar o seu consagrador a fim de agradecê-lo em sua ordenação. Em três etapas, o bispo avançaria em direção ao seu consagrador, executava três genuflexões e cantaria três vezes aumentando sua voz a cada vez em um tom mais alto a aclamação: Ad multos annos!

Há uma exceção a este rito: Quando o bispo recém consagrado é o Papa (o rito acontece quando um homem que não é bispo é eleito Papa). Neste caso é o consagrador que canta ao Papa e não vice-versa como de costume.

Ainda é cantada durante grandes celebrações como conclaves para bispos que são elevados ao cardinalato. Hoje, a frase latina também é usada em saudações e brindes em círculos acadêmicos e eclesiásticos, especialmente no Colégio Pontifício Americano, em Roma, onde se tornou um refrão.

Música
O Ad multos annos já foi usado para vários arranjos musicais.

O compositor austríaco Joseph Balthasar Hochr também escreveu a missa ad multos annos, a sua obra mais antiga datada de 1705, por ocasião da consagração do abade Maximilian Pagl, da Abadia de Lambach, na Alta Áustria. Sua primeira execução ocorreu em 19 de abril de 1705, na Igreja colegiada de Lambach.

A versão mais popular da Lita Mnohaya entoada na Rússia, Ucrânia e entre os imigrantes, foi composta por Dmitry Bortniansky (1751 - 1825), quando ele foi mestre do coro da capela imperial na Rússia. Foi adaptada para o latim Ad multos annos por Maxime Kovalevsky (1903-1988) quando ele era mestre da capela em Paris.

Liturgia católica
Hinos cristãos

Ad multos annos


Heede er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Rantzau under Kreis Pinneberg. Kreis Pinneberg ligger i den sydlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Heede ligger omkring ti kilometer øst for Elmshorn, tre kilometer øst for Barmstedt og ni kilometer nordvest for Quickborn.

Kommunen er præget af hedeområder og indlandsklitter hvilket navnet også er afledt af. I nærheden af byen ligger rekreationsområdet "Heeder Tannen" med et stort skovområde. Vandløbet Krückau løber gennem kommunen.

mellem Heede og Elmshorn går motorvejen A 23 og få kilometer vest for Heede går Bundesstraße B 4 fra Quickborn mod Bad Bramstedt.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted
 Kommunens side på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Pinneberg

Heede (Holsten)


الحويزة (مدينة) مدينة الحويزة في إيران.
 هور الحويزة في العراق

الحويزة (توضيح)


Super Birger er en film instrueret af Lars Ostenfeld.

Handling
En børnefilm der udspiller sig omkring Birger og hans fantasifigur Super Birger. Filmen er en blanding af realfilm og animation, den handler om børns store og små problemer og hvilke tricks der skal til for at overvinde dem.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1995

Kortfilm fra Danmark

Super Birger


Refugio General Jorge Boonen Rivera (ex General Ramón Cañas Montalva) es un pequeño refugio antártico chileno, ubicado en la Bahía Duse, Península Trinidad, Península Antártica. Es administrado por del Ejército de Chile. Sus coordenadas geográficas son: .

Descripción

El refugio consta de una cabaña con  cuatro espacios habilitados como: 2 habitaciones ( una con un camarote y otra con dos camarotes)  una cocina y un comedor, aledaña  a 50 m se ubica  una segunda dependencia de uso para generador, baño y depósito. Se encuentra a unos 50 km de distancia terrestre de la base chilena Gral. Bernardo O'Higgins, un tiempo promedio  de 5 horas  de marcha en motos de  nieve  en condiciones normales, a la cual se puede acceder  por  ruta terrestre   o si las condiciones del mar lo permite se accede por mar congelado  sobre la Bahía Duse.

Actualmente la instalación es mantenida regularmente por Chile, para su uso como refugio de emergencia, permitiendo que 8 personas puedan sobrevivir en él por 20 días en caso de accidente. Para este fin la estación cuenta con generador eléctrico, además de dotación de combustible, alimentos, agua y gas,(2019)

Historia

Base del Reino Unido
Inicialmente fue la Station V - View Point, instalada por el Falkland Islands Dependencies Survey (Servicio Antártico Británico) el 8 de febrero de 1953. Se erigió como una base satélite de la británica Base D de bahía Esperanza (cedida a Uruguay en 1997 y rebautizada Base Teniente Ruperto Elichiribehety). A partir del 11 de mayo de 1953 comenzaron las observaciones meteorológicas y del hielo marino. El 20 de marzo de 1956 se terminó la segunda casa del refugio. Durante el Año Geofísico Internacional de 1957-1958 la base contribuyó con observaciones.

Entre su apertura en 1953 y el 25 de noviembre de 1963 funcionó intermitentemente, siempre bajo la administración británica, que la destinó a investigaciones meteorológicas y geológicas.

Base de Chile
Dentro de un plan para remover o traspasar instalaciones abandonadas, en cumplimiento del Tratado Antártico, el 29 de julio de 1996 la Station V fue transferida a Chile, que la rebautizó en primera instancia "General Ramón Cañas Montalva".

En septiembre del 2005 murieron tres efectivos del Ejército de Chile en las cercanías de este refugio, al caer su vehículo para nieve al interior de una grieta.

Véase también
Territorio Chileno Antártico
Jorge Boonen

Referencias

Enlaces externos
 Fotos de refugios antárticos argentinos y chilenos (incluyen fotografías del refugio General Jorge Boonen Rivera)

General Jorge Boonen Rivera
Península Trinidad
Ejército de Chile en la Antártida
Bases antárticas transferidas por Reino Unido
Edificios y estructuras de Reino Unido en la Antártida
Antártida en 1953

Refugio General Jorge Boonen Rivera


Tout pour l'or () est un film allemand réalisé par Reinhold Schünzel, sorti en 1923.

Synopsis
Rupp, un ancien boucher, a fait fortune comme industriel pendant la Grande Guerre tandis qu'Henry, un aristocrate, est complètement ruiné et doit travailler comme électricien dans un spectacle de vaudeville.

Lorsque Rupp est invité dans le vaudeville et devient intrusif envers une danseuse, Henry se heurte à lui et perd son emploi en conséquence. Pour l'aider, sa fiancée Asta vend ses bijoux de famille – à Rupp. La querelle entre les deux hommes s'intensifie.

Fiche technique
 Titre original : Alles für Geld
 Titre français : Tout pour l'or
 Réalisation : Reinhold Schünzel
 Scénario : Hanns Kräly et Rudolf Stratz
 Direction artistique : Kurt Richter
 Photographie : Alfred Hansen et Ludwig Lippert
 Production : Emil Jannings
 Pays d'origine : Allemagne
 Format : Noir et blanc - 1,33:1 - Film muet
 Durée : 83 minutes
 Date de sortie : 1923

Distribution
 Emil Jannings : S. I. Rupp
 Hermann Thimig : Fred Rupp
 Dagny Servaes : Asta
 Hedwig Pauly-Winterstein : Frau von Laar
 Walter Rilla : Henry von Lauffen
 Curt Goetz : Graf Ehrhardt
 Maria Kamradek : Sissy
 Paul Biensfeldt : Kammerdiener Pitt
 Ferry Sikla : Juwelier
 Ulrich Bettac : Fred Rupp
 Ernst Stahl-Nachbaur : Direktor der Goliath-Werke
 Heinrich Schroth : Direktor der Phönix-Werke
 Reinhold Schünzel : Schieber

Liens externes

Film allemand sorti en 1923
Film dramatique allemand
Film allemand en noir et blanc
Film muet allemand
Film de la république de Weimar
Film de l'Universum Film AG
Film réalisé par Reinhold Schünzel

Tout pour l'or


الجيش الغربي الأول أنشئ في عام 1810 كجزء من إعادة تنظيم الجيش الإمبراطوري الروسي، وكان هدفه الدفاع عن الجزء الشمالي الغربي من الامبراطورية من الغزو المتوقع من قبل نابليون.

عين القائد العام للقوات المسلحة للجيش الأول يوم 19 مارس (أبريل 2) 1812 وهو باركلاي دي تولي. ومع ذلك، بعد وصوله في 14 (26) أبريل 1812 إلى فيلنو في المقر العام للجيش الغربي الأول، أصبح الإمبراطور الكسندر قانونيا وفعليا القائد العام للقوات، منذ § 18 "لإدارة المنشآت الكبيرة يتصرف الجيش "، لان وجود الإمبراطور يمثل سلطة القيادة الرئيسية للجيش، إلا عندما يحدد قبل النظام، والقائم بأعمال القائد العام هو موجه للاحتفاظ بالسلطة كاملة ". لم يكن هناك أمر من هذا القبيل، لذلك، كان الإمبراطور يقبل لنفسه قيادة الجيش. في 7 (19) تموز / يوليو 1812 قام الإمبراطور بترك الجيش الميداني، وأصبح باركلاي دي تولي مرة أخرى القائد العام.

 القائد العام للقوات: الإمبراطور ألكسندر الأول
 القائد: قائد المشاة من باركلاي دي تولي
 رئيس هيئة الأركان: اللفتنانت لافروف
 التموين: اللواء موخين
 العمل العام: القائد العقيد كيخين
 قائد المدفعية: اللواء كوتايسوف
 رئيس المهندسين: اللفتنانت خ.تروزون
 الفيلق الأول للمشاة: اللفتنانت ب.ويتغينشتاين
 الفيلق الثاني للمشاة: اللفتنانت باغوفوت
 الفيلق الثالث للمشاة: اللفتنانت توشكوف الأول
 الفيلق الرابع للمشاة: اللفتنانت شوفالوف
 الفيلق الخامس للحرس الاحتايطي: قسطنطين باولوبج
 الفيلق السادس للمشاة: دوختوروف
 سلاح الفرسان الأول: القائد اوفاروف
 سلاح الفرسان الثاني: البارون كورف
 سلاح الفرسان الثالث: اللواء بالين الثالث
 فيلق القوزاق السريع: بلاتوف

إجمالي القوات في هذا الجيش شمل 150 كتيبة و128 سربا و19 فوج قوزاق و590 بندقية.

المراجع

الغزو الفرنسي لروسيا
جيش الإمبراطورية الروسية
جيوش الإمبراطورية الروسية
وحدات وتشكيلات عسكرية أسست في 1810
وحدات وتشكيلات عسكرية روسية في الحروب النابليونية

الجيش الغربي الأول


Caco de Vidro é o segundo álbum da cantora brasileira Duda Brack, lançado em 4 de novembro de 2021 pelos selos Matogrosso (de Ney Matogrosso) e Alá Comunicação e Cultura (de Jorginho Veloso), distribuído pela Altafonte e produzido pela própria Duda e Gabriel Ventura.

Ao final de 2020, quando apresentava seu projeto audiovisual Uma Saga de Duda Brack, ela já planejava lançar o disco (já batizado à época) no ano seguinte. Naquela altura, ela falou que o álbum traria funk, pagode, folk e ritmos latinos. O disco é um desdobramento do espetáculo, que conta a história de uma mulher que se liberta de uma relação abusiva por meio da força feminina. A cantora o descreveu como "um disco extremamente feminino e também feminista".

Enquanto o preparava, Duda já criou o repertório do seu sucessor, que será lançado futuramente, "o quanto antes".

Contexto e conceito
O disco veio após um período de depressão que Duda enfrentou após sua estreia É, que encavalou em desilusões amorosas e relacionamentos abusivos. Originalmente previsto para 2020, acabou suspenso por conta da pandemia. Foi anunciado para 15 de outubro de 2021 antes de ter seu lançamento oficializado para o dia 4 do mês seguinte.

O título do disco, retirado de sua décima faixa, e a paleta de cores da capa dialogam com o processo de reestruturação que Duda passava em sua vida. Segundo ela "esse disco era um encerramento de vários ciclos na minha vida, um processo de amadurecimento, de cura, de transmutação. Então, trazer a coisa do estilhaço mais como algo que se rompe para algo novo poder surgir". A cor laranja da capa é inspirada no chackra sexual e criativo, enquanto que os clipes das faixas usam as cores laranja e azul como referências à Fênix.

Informações das faixas
Duda já tinha a intenção de gravar "Esmigalhado", de Sandro Dornelles, desde antes do disco, mas a faixa acabou esquecida em seu repertório até que seu baixista Yuri Pimentel sugeriu ressuscitá-la em forma de funk para compor o disco. A composição final mescla este gênero com o trap. A faixa tem samples de trechos dA Voz do Brasil, de uma fala de Caetano Veloso dizendo "Deus é um de nós", de trechos do Sítio do Picapau Amarelo e de funks dos anos 1990.

"Saída Obrigatória" foi originalmente composta por Chico Chico com João Mantuano, mas Duda a retrabalhou inspirando-se numa então recente viagem para o México e Cuba, onde ela ouviu bastante cúmbia. Sua letra fala da noite carioca.

O instrumental de "Carta Aberta" originalmente era a introdução de "Man", mas Duda não queria nem ter uma abertura tão longa para a faixa, nem desperdiçar o trabalho. Assim, ela decidiu separar a introdução numa faixa independente e usá-la para ambientar uma letra que é a declamação de uma carta aberta que ela escreveu em 2019 e nunca havia publicado antes. "Man", por sua vez, marca sua primeira gravação como guitarrista. Ian Ramil a comparou a "Since I've Been Loving You", do Led Zeppelin.

"Ouro Lata" foi lançada como segundo single e tem as participações de Ney Matogrosso e BaianaSystem. Foi produzida e arranjada por estes últimos, composta por Duda e inspirada pelo livro As Veias Abertas da América Latina, de Eduardo Galeano. A faixa marcou a primeira vez que ela propôs uma parceria sem prover direcionamentos aos convidados.

"Toma Essa", lançada como primeiro single, é a segunda parte de Uma Saga de Duda Brack, foi escrito por Bruna Caram, coproduzido por Felipe Rosano e acompanhado por um vídeo com a participação de Ney e Gabriel Leone.

A faixa de encerramento "Contragolpe" foi feita com base em um sample do Hypnotic Brass Ensemble ("Lead of Way" do disco Book of Sounds (2017)) que foi posteriormente trabalhado por Duda, Lúcio Maia e o produtor Gabriel.

Em 20 de março de 2020, a cantora lançou o single "Pedalada", composto por ela e Chico Chico e gravado em outubro de 2018. Ele foi anunciado como parte do álbum, mas acabou de fora da lista de faixas final.

Recepção

Crítica

Mauro Ferreira do G1 viu o álbum como representante de uma onda da música feminina recente que incorpora letras contra o machismo. Classificou-o como "intenso como o canto de Duda Brack" e disse que ele "reitera a forte personalidade artística e vocal" dela. Encerrando sua análise, disse que a cantora "pula e cai em pé, pisando firme sobre o império patriarcal. [...] se confirma relevante e, cheia de autoestima e razão, desfere contragolpes precisos no macho latino-americano."

Lista de faixas

Créditos
Créditos conforme Mauro Ferreira e Noize:
 Duda Brack — vocais em todas as faixas; guitarra em "Man"; violão principal em "Sueño con Serpientes"
 Gabriel Ventura — violão tenor em "Man"; guitarra em "Macho Rey"
 Yuri Pimentel — baixo em "Carta Aberta", "Man"
 Lúcio Maia (Nação Zumbi) — guitarra em "Contragolpe"
 Barbosa — bateria em "Tu"
 Os Capoeira — percussão em "Toma Essa"
 Felipe Roseno — percussão em "Tu"
 Maycon Ananias — arranjos de cordas
 Vitor Tosta — trombones em "Carta Aberta" e "Man"; arranjos de sopros
 Quarteto Avant Guarde — arranjo de cordas em "Man" e "Caco de Vidro"
 Cuca Ferreira — arranjo de sopros em "Macho Rey"
 Guilherme Nabhan — foto da capa

Álbuns de 2021
Álbuns de Duda Brack
Álbuns em língua portuguesa
Álbuns em língua castelhana

Caco de Vidro


Aldo Alves de Sena (Igarapé-Miri, 14 de outubro de 1957), mais conhecido como Aldo Sena, é um músico e compositor brasileiro, um dos maiores expoentes da guitarrada, ritmo nascido no Pará da fusão de gêneros locais como o carimbó e caribenhos, tais como o mambo e o merengue. Ao lado de nomes como Mestre Vieira e Mestre Curica, integra aquela que é considerada a tríade essencial da guitarrada paraense.

Biografia
Aldo tomou contato com a música ao acompanhar o pai a festas realizadas na sua cidade natal. Começou a tocar profissionalmente em Belém, ainda nos anos 70. Depois de integrar um grupo de Igarapé-Miri, "Os Populares", no qual participou como guitarrista no primeiro álbum lançado pelo conjunto, em 1980, começou em 1984 uma carreira solo de sucesso, com mais de 20 álbuns lançados em seus mais de 40 anos de carreira. Entre suas músicas de maior sucesso se podem mencionar Solo de Craque, Melô do Tibúrcio,  Lambada Classe A, Lambada dos Brasileiros, entre outras.

As suas gravações solo da década de 80, além das realizadas dentro da série "Guitarradas", da gravadora Gravasom (creditadas a "Carlos Marajó", mas que seriam em boa parte tocadas por Aldo), ajudaram a consolidar a guitarrada, gênero surgido no Pará e cujo marco inicial é apontado por vários críticos como sendo o disco Lambada das Quebradas, de Mestre Vieira, gravado em 1978. O álbum inspirou Aldo e o motivou a aprender violão e logo a guitarra elétrica. Aldo também contribuiu para o desenvolvimento da lambada, da qual a guitarrada é considerada uma versão instrumental. Ao longo da carreira realizou turnês por todo o país, com destaque, além da região Norte, para o Nordeste, em especial Fortaleza, onde viveu por anos. Também realizou shows no exterior, na Alemanha e Itália, e teve um disco editado na França.

Aldo, além das fontes musicais da região Norte e do Caribe, também foi influenciado pelo rock, em especial o da Jovem Guarda. Ele, por sua vez, foi influência reconhecida do músico Ximbinha, ex-Calypso e de nomes da nova geração, como o grupo curitibano "Farofa Tropikal", que incorpora a sonoridade da guitarrada ao seu repertório, os cearenses do "Descendentes da Índia Piaba" e os paraenses do Cravo Carbono, que fizeram nos anos 90 uma releitura da guitarrada de Aldo e companhia.

Em 2003 integra, junto de Mestre Vieira e Mestre Curica, um projeto idealizado pelo músico paraense Pio Lobato (ex-Cravo Carbono), o Mestres da Guitarrada, que ajudou a apresentar o gênero às novas gerações e a públicos de outras regiões do Brasil e do mundo.

Discografia
De mais de 20 álbuns lançados em 40 anos de carreira se podem destacar os seguintes.

Com Os Populares:

 Lambadas Incrementadas - Volume 1

Como "Carlos Marajó "(várias das faixas, outras teriam sido executadas pelo músico amazonense Oseas):

 Guitarradas - Lambada Ritmo Alucinante; Volumes 1, 2 & 3

Como artista solo ou com seu conjunto:

 Aldo Sena (Premier/RGE, 1983) - LP
 Aldo Sena e seu conjunto (Premier/RGE, 1984)
 Aldo Sena e seu conjunto (Premier/RGE, 1986)
 Aldo Sena (Musicolor/Continental, 1987)
 Dance Lambadas (RGE, 1988)
 Les Plus Belles Lambadas Bresiliennes D'Aldo Sena (Carrere, gravadora francesa, 1989)
 Dance Lambadas, Volume 3 (RGE, 1990)
 O Rei da Guitarrada (Ná Music, 2013)
 Guitarra Tropical (Ná Music, 2021) - EP

No marco do projeto Mestres da Guitarrada:

 Mestres da Guitarrada (Cultura Marcas, 2004)

Referências

Ligações externas

 Perfil oficial no Instagram do músico.
 Canal oficial de Aldo Sena no Youtube
 Discografia sugerida e anúncio da disponibilização da obra do músico nas plataformas digitais

Nascidos em 1957
Naturais de Igarapé-Miri
Músicos do Pará
Guitarristas do Brasil
Guitarristas do Pará
Compositores do Pará

Artistas da RGE Discos
Descendentes de africanos

Aldo Sena


Lacul Ciumfu Mic este un lac glaciar situat în Parcul Național Retezat din Munții Retezat (Carpații Meridionali, România), la o altitudine de 1910 m, în căldarea de sub vârful Ciumfu Mare (2257 m). Este alimentat de pârâul Custurii, care adună apele lacurilor Custura Mare și Custura Mică

Apele sale ajung în Râul Bărbat, în aval de cascada Ciumfu. Lacul poate fi vizitat pe poteci ciobănești de cei care ajung la Stâna de Râu.

Referințe

Lacuri glaciare din România
Munții Retezat

Lacul Ciumfu Mic


Samuel Davis Mills Jr. (June 3, 1959 – April 18, 2005) was an American professional football player who was a linebacker for 12 seasons in the National Football League (NFL) for the New Orleans Saints and Carolina Panthers. He also played for three seasons for the Philadelphia / Baltimore Stars of the United States Football League (USFL), where he won two championships in 1984 and 1985. He was inducted into the Pro Football Hall of Fame in 2022.

Early life
Sam Mills was born in Neptune City, New Jersey. While growing up in Long Branch, New Jersey, he loved to tag along with his older brother and play pickup football games with the bigger boys. Mills attended high school at Long Branch High School, where he was a standout football player and wrestler. In 1976 and 1977, he won District Championships at Long Branch as a wrestler. Long Branch High School honors him to this day by hanging his high school jersey and his NFL jersey in the school gym. Although considered a great athlete in high school, Mills' 5'9" frame did not interest college scouts.

Playing career

Montclair State University
Mills attended college at Montclair State College (now known as Montclair State University) and made the football squad as a walk-on. He played for Montclair State from 1977-1980 where he is the all-time leader in career tackles with 501, tackles in a season (142), and tackles in a game (22). He was a three-time NJAC First Team All-Star and was named the New Jersey Collegiate Writers Defensive Player of the Year for three straight seasons (1978–1980).

Cleveland Browns and Toronto Argonauts
Mills signed with the Cleveland Browns as an undrafted free agent in 1981 but was released after the conclusion of preseason. He wore number 41, one of the two times he didn't wear number 51, the other being with the Stars. In 1982, Mills signed with the Toronto Argonauts of the Canadian Football League but was released before the season.

Philadelphia/Baltimore Stars
Fred Hill, who coached Mills at Montclair State, said that many pro scouts loved his tape, but when they heard he was only 5'9", they lost interest. Conventional wisdom at the time held that middle linebackers had to be at least six feet tall to see over opposing offensive linemen and scan the field. In the same way it was after high school, Mills' lack of height held him back. After college, his Pop Warner Football coach Thomas Bevacqui Jr. was able to get Mills invited to the Cleveland Browns training camp after meeting with Browns coach Sam Rutigliano. Bevacqui told Rutigliano that Mills was the best linebacker that he had ever seen play the game. While Rutigliano admired Mills, he didn't think he had the size to play in the NFL and cut him from the team. Mills then tried out with the Canadian Football League's Toronto Argonauts but did not make the team. He found a job teaching photography and assisting the football coach at East Orange (N.J.) High School.

However, Rutigliano still liked what he had seen of Mills in camp. He called an old friend, Carl Peterson, general manager of the Philadelphia Stars of the United States Football League, and suggested that he give Mills a look. Mills made his reputation at the Stars' first training camp; as Peterson recalled years later, "he just lit it up." He quickly became known as the "Field Mouse" for his devastating speed; as Peterson put it, "he was a mouse running around a field of elephants, but the elephants wanted nothing to do with him."

In his three years with the Stars (who moved to Baltimore in 1985), Mills became one of the anchors of the Stars' feared "Doghouse Defense," During that time (wearing #54), he became known around the league for both his tenacity on the field and his leadership off it. Mills led the Stars to two USFL championships, was named to three All-USFL teams and is a member of the USFL's All-Time Team.  He has been described as arguably the best defensive player (along with Reggie White) in the short history of the league.

New Orleans Saints
After the Stars won the 1985 USFL title, their head coach Jim Mora was signed on to coach the New Orleans Saints, and Mills followed his mentor. During his tenure with the Saints which began in 1986, Mills was an anchor of the defense. He was a member of the vaunted "Dome Patrol," the stellar linebacking corps that led a ferocious Saints defense in the early 1990s. Mills earned four Pro Bowl appearances with the Saints in 1987, 1988, 1991, and 1992. Mora, who coached 15 seasons in the NFL, called Mills "The best player I ever coached."

Carolina Panthers
Mills became a free agent at the end of the 1994 NFL season. The expansion Carolina Panthers offered him a two-year, $2.8 million deal. While New Orleans matched the offer, Mills was displeased that the Saints did not make an offer until the Panthers forced their hand, and opted to sign with the Panthers.

Mills became a veteran leader for the young team, the only player to start every game during the Panthers' first three seasons. In a 1995 game against the New York Jets, Mills stepped in front of a Bubby Brister shovel pass and took it 36 yards for a touchdown, sealing the Panthers' first win in franchise history. His career rebirth gave him a fifth Pro Bowl appearance in 1996 at the age of 37 which, at the time, made him the oldest defender to be invited to a Pro Bowl. He retired after the following season.

NFL career statistics

Regular season

Post-playing career
Mills played 12 seasons in the NFL and recorded 1,319 tackles, 20.5 sacks, 11 interceptions and four touchdowns while starting 173 of 181 games. Mills was named to the NFL All-Pro team three times, in 1991, 1992, and 1996. He was elected to the Louisiana Sports Hall of Fame (2001), the Greater New Orleans Sports Hall of Fame (2002), the Sports Hall of Fame of New Jersey (2003) and the New Orleans Saints Hall of Fame (1998). After retiring from play, Mills was inducted into the Carolina Panthers Hall of Honor (1998). He became a defensive coaching assistant for the Panthers in 1998, before being promoted to linebackers coach in 1999.

Cancer and death
In August 2003, Mills was diagnosed with intestinal cancer. Though he was told he had only a few months to live, he was treated with chemotherapy and radiation and continued to coach. He was an inspirational force in the Panthers' post-season run to Super Bowl XXXVIII. His plea to "keep pounding" in an emotional speech before the Panthers' victory over the Dallas Cowboys later became the name of a fund to sponsor cancer research programs and an official team slogan. He continued to coach the team until his death from cancer complications on April 18, 2005.

Legacy
Mills' jersey number 51 was retired by the Panthers at the start of the 2005 NFL season, making it the first number the franchise retired. Mills was inducted into the College Football Hall of Fame in 2009, with his son Sam Mills III accepting the award on his father's behalf. Sam Mills III was the defensive line coach for the Washington Commanders.

The speech inspired the Carolina Panthers and Nike, when awarded the contract for NFL jerseys starting in the 2012 NFL season, to feature "Keep Pounding" sewn on the inside collars of Panthers jerseys for the 2012 NFL season, in honor of the elder Mills. Before the start of every home game, the Panthers have an honorary drummer bang a "Keep Pounding" drum. Though Carolina was not the designated home team for Super Bowl 50, the tradition remained a part of the game, with the drummer being Panther fan and Charlotte native Stephen Curry, the star point guard for the four-time NBA champion Golden State Warriors. Mills was elected to the Pro Football Hall of Fame in 2022.

References

1959 births
2005 deaths
American football linebackers
American players of Canadian football
Carolina Panthers players
Cleveland Browns players
Montclair State Red Hawks football players
National Conference Pro Bowl players
New Orleans Saints players
Philadelphia/Baltimore Stars players
Toronto Argonauts players
Long Branch High School alumni
College Football Hall of Fame inductees
National Football League players with retired numbers
Pro Football Hall of Fame inductees
People from Neptune City, New Jersey
Sportspeople from Long Branch, New Jersey
Players of American football from Monmouth County, New Jersey
African-American coaches of American football
African-American players of American football
20th-century African-American sportspeople
21st-century African-American sportspeople
Deaths from cancer in North Carolina
Deaths from colorectal cancer

Sam Mills