C-130 Hercules, Amerikalı Lockheed (şu an Lockheed Martin) firması tarafından geliştirilen orta sınıf bir taktik nakliye uçağıdır. Havacılık tarihinin en başarılı nakliye uçaklarından biri olarak kabul edilmektedir. Dünya genelinde 50'den fazla ülke için 2,500'den fazla C-130 Hercules üretilmiştir ve bu uçaklar 22 milyon uçuş saatini aşmıştır.

Geliştirilmesi
1950 yılında başlayan Kore Savaşı'nda C-119 Flying Boxcars, C-46 Commandos ve C-47 Skytrains gibi II. Dünya Savaşı nakliye platformlarının o gününün muharebe sahası ihtiyaçlarını karşılamada yetersiz kaldığını gören ABD Hava Kuvvetleri, 1951 yılında Boeing, Douglas, Fairchild, Lockheed, Martin, Chase Aircraft, North American, Northrop ve Airlifts firmalarına bir Genel Harekât İhtiyacı (GOR) bildirisi yayınlayarak yeni bir nakliye uçağı ihtiyacı olduğunu belirtti.

Bu yeni nakliye uçağının acele ile hazırlanmış ham pistlerden hareket edebilmesi, 92 yolcu / 72 tam teşekküllü asker / 64 paraşütçü kapasiteli olması, asgari 2,000 km uçuş menziline sahip olması ve bir motoru dursa dahi uçuşa devam edebilmesi istenmekteydi.

Üretici firmaların ABD Hava Kuvvetlerine sunduğu on farklı tasarımdan Lockheed firmasının Model 82 tasarımı kabul edildi ve 2 Temmuz 1951 tarihinde firma ile geliştirme sözleşmesi imzalandı. Willis M. Hawkins ve Clarence "Kelly" Johnson'ın liderliğindeki Lockheed ekibi tarafından ortaya konan ilk prototip YC-130 (#53-3397 seri numaralı) 23 Ağustos 1954 tarihinde ilk test uçuşunu gerçekleştirdi. Stanley Beltz ve Roy Wimmer'ın pilotajında Kaliforniya'daki Lockheed tesisleri ile Edwards Hava Üssü arasında gerçekleşen ve 61 dakika süren bu başarılı uçuşa Kelly Johnson da bir P2V Neptune uçağı ile eşlik etti.

Gelecek vadeden bir tasarım olan ve üretilen ilk prototipleri beklenenin üstünde başarı gösteren bu yeni nakliye uçağına Yunan mitolojisinde doğaüstü bir kuvvete sahip olan Herkül'e ithafen "Hercules" adı verildi ve ABD Hava Kuvvetleri tarafından 219 adetlik ilk sipariş verildi. İlk seri üretim C-130A Hercules 7 Nisan 1955 tarihinde ilk uçuşunu gerçekleştirdi ve uçaklar Aralık 1956'dan itibaren ABD Hava Kuvvetleri Taktik Hava Komutanlığında servise girmeye başladı.

Üretim

Nakliye, havada yakıt ikmali, arama ve kurtarma, deniz karakol, silah platformu, yangın söndürme, kutup araştırmaları, meteoroloji, haritacılık, hedef çekici, füze izleyici, uzay kapsülü kurtarma, STOL araştırma, insansız hava aracı kumanda, VIP ve komuta kontrol gibi değişik görevlere yönelik 40'tan fazla versiyonda 2,300'den fazla C-130 Hercules üretilmiştir. Bunlara ilaveten uzatılmış gövdeli sivil kargo versiyonu da (L-100) vardır.

C-130 Hercules, her biri 4.508 beygir gücünde dört adet Allison T56-A15 propjet motoru ile güçlendirilmiştir. T56-A15 motorları uçağa sürat, kısa kalkış ve düşük bakım giderleri sağlamıştır. Hamilton Standart tarafından yapılan pervaneler motor başına dört adettir. Uçuşta pervaneler sabit hızla döner ve uçuş için gerekli kaldırmayı, yerde ise frenleme ve hareketi sağlar. Pervane kanatlarının uzunluğu bir uçtan bir uca 4,11 metredir.

Toplam 26.340 lt kapasiteli 6 adet iç kanat yakıt tankı, gerektiğinde eklenebilen 10.300 litrelik dış kanat altı tankları ile takviye edilir. Yakıt ayrımı gerekmez, her çeşit jet yakıtı ile uçabilir. Bütün yakıt tankları direkt olarak bitişik akıtma tipi bir doldurma-boşaltma sistemine bağlıdır. Uçağın yakıt çekme oranı 2.270 lt/dk, yakıt boşaltma oranı 2.800 lt/dk'dır.
C-130'un bakımı büyük bir kolaylık ve çabukluk arz etmektedir. Gövdesinin alçak olması uçağın bakımının yer seviyesinde yapılmasını sağlar. Basit ve özel bir takım aletler sayesinde bakım için büyük tesis ihtiyacı hemen hemen ortadan kaldırılmıştır.

C-130 Hercules havalandırma sistemli ve tazyik ayarlı 122 m³ hacminde bir kargo kompartımanına sahiptir. Çok pozisyonlu arka rampası tekerlekli araçların girebilmesi için yer seviyesine indirilebilir veya çeşitli yüklerin bir kaldıraç gerekmeden direkt olarak içeri alınabilmesi için yatay duruma getirilebilir. Kompartımanın iç yüzü yükleri zapt emek ve sabit bir yere bağlamak için tertibatlandırılmıştır. Gerektiği zaman zemine yerleştirilen bir ray sayesinde genişliği 3 metreye kadar olan parçalar kolaylıkla araçtan uçağa yüklenebilir. Kabin tazyik değiştirme oranı 7.5 psi'dir. Kabin irtifası ise uçak 35.00 fitte iken 8.000 fittir.

C-130 Hercules, şartların yetersiz olduğu durumlarda yükünü paraşüt ile veya alçak irtifadan uçarak yer kablo bağlantısı ile bırakabilir. Uçağın sahip olduğu mekanik tahliye sistemi ağır teçhizatlı ve paketlenmiş kargoyu limitlenmiş bölgelerde alçak seviyeden kısa zamanda indirmeyi sağlamaktadır.

C-130'un kokpiti alet ve kontrol düğmelerinin gruplaştırılmış bir şekilde yerleştirilmesi ve rahat pilot koltukları ile dikkat çeker. 3.7 m²'ye yaklaşan pencere alanı ile C-130 arama-kurtarma ve hava araştırmalarında mükemmel bir görüşe olanak verir. Ayrıca özel yapım koruyucu kalkanlar pencere camlarının karlanmasını önler. Uzun uçuşlar sırasında mürettebatın dinlenmeleri ve yemek yemeleri için ayrı bölmeler mevcuttur.

Türk Hava Kuvvetlerinde C-130 Hercules
Türkiye'nin Soğuk Savaş'ın etkisiyle 1952'de NATO'ya katılmasından sonra hızlı ve modern bir değişim yaşanmış, hava hareketliliği artmış, yeni platformlar hizmete girmeye başlamıştır. Değişime paralel olarak orta sınıf bir nakliye uçağı ihtiyacı ortaya çıkmıştır. Buna ilaveten 1960'ların başında Kıbrıs'ta yaşanan olumsuz gelişmeler sonucu Kıbrıs'a ve gerektiğinde de Yunanistan'a bir harekât yapılması ihtimali belirmiştir. Olası harekât planlarına göre böyle kapsamlı bir hava indirme için envanterdeki C-47 ve C-160 uçakları sayı ve nitelik olarak yetersiz kalmaktaydı. Bu ihtiyaçlara binaen 1963'te dönemin Hava Kuvvetleri Komutanı İrfan Tansel'in direktifleri doğrultusunda nakliye ve paraşütçü kapasitesi yüksek modern bir uçak alımı gündeme gelmiş, Yarbay Abdurrahman Körezlioğlu'nun başkanlığında oluşturulan bir ekibin yaptığı değerlendirmeler sonucu C-130E Hercules'de karar kılınmış ve FMS (Yabancılara Askeri Satış) kapsamında 5 adet C-130E Hercules siparişi verilmiştir.

1963'te 5 adet C-130E siparişi verildikten sonra aynı yıl Kayseri Erkilet'te 224. Filo'ya bağlı Taktik Hava Ulaştırma Grubu oluşturulmuş ve eğitimlere başlanmıştır. 1964'te ABD'ye öğretmenlik kursu için Pilotlar, Bnb. Servet Kurt, Kd.Yzb. Erol Olguner, Kd.Yzb. Adem Uzer, Kd.Yzb. Nasır Yılmaz, Seyrüsefer Subayı Bnb. Faik Tuğrul, Uçuş Makinistleri Kd.Bçvş. Cevdet Yüksel ve Kd.Bçvş. Vefa Ündücü ile Yükleme Uzmanları Bçvş. Doğan Kümüken ve Bçvş. M.Ali Başkaya'dan oluşan bir ekip gönderilmiş, yapımı tamamlanan ilk C-130E (63-13186) bu personel tarafından Sweart, McQuire, Gender, Lakenheath yolu izlenerek 18 Eylül 1964'te Ankara Etimesgut'a getirilmiştir. 17 Ekim 1964'te Erkilet Üssü'nde nihai teslim gerçekleştirilerek ilk C-130E Türk Hava Kuvvetlerinde hizmete girmiştir.

Aynı yıl içinde 3 adet ve 1965'te de 1 adet C-130E nihai teslimatları tamamlanarak envantere dahil edilerek filodaki uçak sayısı beşe çıkmıştır. Aynı zamanda hızlı bir eğitim programıyla filo kısa sürede harbe hazır hale gelmiştir. 1971'de 224. Filonun adı 222. Filo olarak değiştirilmiştir. 1971'de 1 adet ve 1973'te 2 adet daha C-130E alınmış ve 222. Filo bünyesine dâhil edilmiştir. Aynı yıllarda ilave olarak 8 adet C-130E daha alınmak istenmişse de bu alım maddi sebeplerden ve ABD'nin böyle bir satışa sıcak yaklaşmamasından dolayı gerçekleşmemiştir.

C-130E Hercules uçakları Kıbrıs Harekâtı'nda büyük yararlılık göstermiştir. 20 Temmuz 1974 sabahı C-47 ve C-160 nakliye uçakları ile beraber Kayseri Erkilet Meydanından havalanan 6 adet C-130E, saat 05.45 civarında Kırnı bölgesine Hava İndirme Tugaylarımızı paraşütle atarak ilk dalga hava indirmesini başlatmıştır. Bu ilk indirmede bir C-130E hafif uçaksavar isabeti almış fakat görevine devam edebilmiştir. Aynı gün saat 12.55'te 6 adet C-130E ikinci bir hava indirme harekâtı gerçekleştirmiş, bunu takiben hava kararmadan 3 adet C-130E avcı uçakların desteğinde üçüncü dalga hava indirmesini gerçekleştirilmiştir. Harekâtın ilk ve en kritik gününde C-130E uçaklarımız 15 sortide yaklaşık 900 paraşütçüyü Kıbrıs'a indirerek büyük bir başarı göstermiştir. Kıbrıs Harekâtı boyunca C-130'lar Kıbrıs'a 2311 paraşütçü ve 1238 ton malzeme atmıştır.

I. Körfez Savaşı'ndan sonra US ANG (Amerikan Ulusal Hava Muhafızları) birliğinden 6 adet kullanılmış C-130B daha alınarak orta sınıf nakliye filosu büyütülmüştür. 12-949 seri numaralı C-130E bir eğitim uçuşu sırasında düşmüş olup diğer C-130B/E uçakları aktif olarak görev yapmaktadır. Hâlen envanterde bulunan 13 adet C-130 TAI tarafından Erciyes Projesi ile aviyonik modernizasyona tabi tutulmaktadır.

Yangın Söndürme Faaliyetleri

1998 yılında Hava Kuvvetleri Komutanlığı ile Orman Bakanlığı arasında orman yangınları ile mücadele için bir protokol imzalanmış ve nakliye görevinde kullanılan C-130B uçakları orman yangınlarının söndürülmesinde de kullanılmaya başlanmıştır. Nakliye uçağından yangın söndürme uçağına geçiş için gereken MAFFS (Modular Airbone Fire Fighting System) yangın söndürme kitlerinden bir adedi ABD'den satın alınmış, beş adet kit de yerel kabiliyetlerle 2. Hava Hava İkmal Bakım Merkezi Komutanlığı tarafından üretilmiştir. Bu kitler sayesinde 6 uçak tek sortide 12 ton su ve kimyevi maddeyi yangın bölgesine boşaltabilme kabiliyeti kazanmıştır.

Her yıl yenilenen protokol kapsamında Haziran ayı başından Ekim ayı sonuna kadar 6 adet C-130B uçağı Antalya (2) ve Kayseri/Erkilet (4) meydanlarında yangın görevlerine müdahale için hazır tutulmuştur. Bu uçaklar sadece ülke sınırlarımız içinde değil, Gürcistan & Suriye gibi komşu ülkelerdeki afetlere de müdahale etmiştir. Türk Hava Kuvvetleri C-130B uçakları 1998 yılından günümüze kadar 21 bölgede 706 sorti 939 saat uçuş yaparak yangınlara müdahale etmiştir. Müdahale edilen afetler arasında 17 Ağustos 1999 depreminden sonra başlayan Tüpraş yangını da vardır.

Ana tasarım amacı yangın söndürme olmayan C-130'larda su boşaltma esnasında uçağın kanatlarına binen yükten dolayı zaman içinde kanatlarda burkulmalar ve büyük çatlaklar gözlemlenmiştir. 2006 yılında bir uçağın merkez kanat üst kapağında kopma meydana gelmiş, bu nedenle dünya uçuş emniyeti standartları gereği, yangın söndürme görevlerine planlanan tüm uçaklar benzer tehlikelerle karşılaşma ihtimali doğrultusunda incelemeye alınmış ve 4 adet C-130B uçağında gövde ile kanat bağlantı bölgesinde teknik arızalar tespit edilmiştir. Söz konusu teknik arızaların diğer ülke uçaklarında uçak kanadının kopmasına sebep olduğu bilimsel havacılık verileri dikkate alınarak muhtemel ölümcül uçak düşme olaylarının önüne geçebilmek maksadıyla yangın söndürme uçuşları da dahil tüm görevlerdeki C-130B uçuşları 2006 yılında durdurulmuştur. Arızalar giderildikten ve teknik bakımlar tamamlandıktan sonra uçaklar sadece nakliye hizmeti vermek üzere Hava Kuvvetlerindeki görevlerine geri dönmüştür.((Bununla beraber dünya üzerinde hâlen başta ABD, Brezilya, Tayvan, Malezya, Tunus, Yunanistan olmak üzere birçok ülkede C-130 uçakları yangınla mücadele faaliyetlerinde kullanılmaya devam edilmektedir.))

Kullanıcılar

Teknik özellikler (C-130H Hercules)

Boyut Doneleri
 Uzunluk: 29.79 m (97.75 ft)
 Kanat Genişliği: 40.41 m (132.58 ft)
 Yükseklik: 11.66 m (38.25 ft)
 Kanat Alanı: 162.12 m² (1,745 ft2)
Ağırlık Doneleri
 Boş Ağırlık: 34,430 kg (75,745 lb)
 Tipik Yükleme: 70,455 kg (155,000 lb)
 Azami Ağırlık: 79,380 kg (175,000 lb)
 Yakıt Kapasitesi :
 Dahili: 20,108 kg (44,240 lb)
 Harici: 8,255 kg (18,160 lb)
 Azami Faydalı Yük: 19,355 kg (42,580 lb)
Güç Kaynağı
 Motor: 4 x Allison T56-A-15 turboprop
 Motor Gücü: 18,032 bg (13,448 kW)
Performans
 Azami Hız: 620 km/s (385 mph)
 Seyrüsefer Hızı: 555 km/s (345 mph)
 Tırmanma Hızı: 579 m (1,900 ft)/dakika
 Servis Tavanı: 10,060 m (33,000 ft)
 Menzil:
 Yüksüz ve azami yakıt ile: 7,900 km (4,270 nm)
 Tipik yükleme ile: 4,000 km (2,160 nm)
Personel
 C-130B/E/H: 5 (1 Pilot + 1 Yardımcı Pilot + 1 Uçuş Operatörü + 1 Navigator + 1 Yük Operatörü)
 C-130J: 3 (1 Pilot + 1 Yardımcı Pilot + 1 Yük Operatörü)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 HerkyBirds.com  (İngilizce)
 Spectrumwd.com, C130 Image Archive (İngilizce)
 HerkyNoseArt.com  (İngilizce)
 USAF Fact Sheets, C-130 Hercules (İngilizce)
 Tayyareci.com, Lockheed C-130 Hercules

Askerî uçaklar
Nakliye uçakları
Lockheed uçakları
Amerika Birleşik Devletleri uçakları

Lockheed C-130 Hercules


Nathan Joel Marquardt (født 20. april 1979 i Lander, Wyoming i USA), er en amerikansk tidligere MMA-udøver, der konkurrerede i organisationenerne Ultimate Fighting Championship (UFC) og Strikeforces weltervægtsdivision. Marquardt er 3-gange King of Pancrase-mester. Han vandt 35 professionelle MMA-kampe og har blandt andet besejret Jeremy Horn, Demian Maia og danske Martin Kampmann

MMMA

Tidligere karriere
Som 10-årig begyndte Marquardt at træne Brasiliansk Jiu-jitsu og kickboxing inspireret af Royce Gracies medvirken i de første Ultimate Fighting Championship-turneringer. I 1999 vandt han turneringen Bas Rutten Invitational 4 hvor vinderen ville få en kontrakt med UFC. Da han ikke blev tilbudt en kontrakt begyndte han at konkurrere i den japanske organisation Pancrase i stedet. I Pancrase vann han titeln som mästare i mellanviktsklassen tre gånger och försvarade titeln ytterligare fyra gånger. Han er den eneste 3-gange mester i Pancrase's historie.

Ultimate Fighting Championship
I sommeren 2005 fik han sin første kamp i UFC mod Ivan Salaverry som han besejrede på point. Den 7. juli 2007 på UFC 73 tabte han en titelkamp mod den regerende mester Anderson Silva. Kampens var hans 34. professionelle MMA-kamp og nederlaget var hans første og hidtil eneste i karrieren via knockout. På UFC 85, den 7. juni 2008, kæmpede han en kamp mod Thales Leites, hvor det rygtedes at vinderen ville få en titelkamp mod Anderson Silva. Efter at Marquardt havde fået fratrukket 2 point i løbet af kampen, havde 2 af de 3 sidedommere Leites som vinder på point og den tredje Marquadt og Leites vandt således via en uenig dommerafgørelse. Efter at have vundet 3 kampe i træk mod Martin Kampmann på UFC 88, Wilson Gouveia på UFC 95 og mot Demian Maia på UFC 102, tabte Marquardt til Chael Sonnen på UFC 109. Vinderen af Sonnen og Marquardt ville få en chance om en kamp om titlen. Han mistede yderligere en chance om at få en titelkamp da han tabte til Yushin Okami på UFC 122 den 13. november 2010.

Han mødte Jake Ellenberger på UFC 158 den 16. marts, 2013. Han tabte på knockout (slag) i 1. omgang.

Han mødte til Tamdan McCrory på UFC Fight Night: Lineker vs. Dodson den 1. oktober, 2016. Marquardt bejserejde McCrory på knockout (slag og hovedspark) i 2. omgang og fik Performance of the Night-prisen for sin indsats.

Privatliv
Marquardt er gift. Parret fik deres første barn sammen den 18. maj, 2010. Nate har også en datter, Emmalie fra et tidligere forhold. Marquardt har en storebror, der er i United States Air Force.

Marquardt er kristen. Marquardt har sagt at tro er det mest vigtigte i hans liv.

Marquardt havde en kort cameo-optræden i starten af MC Hammer's musikvideo for Jay-Z disstracket, "Better Run Run" sammen med Brendan Schaub, Eliot Marshall, og træneren Trevor Wittman. Marquardt havde også en lille rolle i filmen Warrior som Karl "The Dane" Kruller.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Officielle hjemmeside

MMA-udøvere fra USA
Kampsportsudøvere

Nate Marquardt


التذبذب أو التواتر هو تغير متكرر لقياس ما حول قيمة مركزية محددة تسمى نقطة التوازن أو حول حالتين أو أكثر. يُسمى التذبذب المكيانيكي اهتزازاً. من الأمثلة على التذبذب حركة البندول الذي يتأرجح بين اليمين واليسار حول نقطة وسطية هي نقطة الاتزان، وايضاً الشكل الموجي للتيار المتناوب .

ولا ينحصر التذبذب في الأنظمة الفيزيائية فقط، بل نجده أيضا في دورات حيوية مثل دورة النباتات عبر فصول السنة أو في المجتمع الإنساني.

تذبذب توافقي

ندرس هنا بغرض التوضيح الذبذبة التوافقية نظرا لأهميتها :

ويبين الرسم البياني ذبذبة توافقية ذات إزاحة

 للمطال  والدورة .

وتعطي القيمة  مقدار الإزاحة عند الزمن  ، ويعطي المطال
القيمة العظمى للإزاحة . والدورة T هي الزمن الذي يتم فيه البندول ذبذبة كاملة ويصل بعدها إلى نفس نقطة البداية.

يسمى معكوس زمن الدورة f التردد.

أي أن:

 .

كما يوجد رمز آخر للتردد  ويقاس بوحدة بالهرتز .

الذبذبة التوافقية والنظام الخطي

وتوصف الحركة المذبذبة بأنها ذبذبة توافقية إذا كانت القوة المتحكمة في النظام متناسبة تناسبا طرديا مع الإزاحة . وتسمى هذه الحالة أيضا في الرياضيات بالنظام الخطي ، حيث تتغير القوة خطيا مع الإزاحة . أي إذا تضاعفت القوة تضاعفت الإزاحة وهكذا.

ويمكن وصف تلك الحركة التوافقية بالمعادلة :

حيث:

  = المطال

  = الطور عند الزمن = 0.

حيث يسمى:

الطور الكلي، كما يسمى :

 f أو  التردد .

ويسمي حاصل ضرب التردد في  ,

 التردد الزاوي =  . f

للحركة. وبإدخال تعبير التردد الزاوي يمكن اختصار المعادلات :

فإذا فاضلنا المعادلة بالنسبة للزمن نحصل على:

حيث:

 = سرعة الجسم المتذبذب .

وبإجراء التفاضل مرة ثانية :

حيث:
 = تسارع الجسم المتذبذب.

اقرأ أيضا
 تردد
 طول الموجة
 تردد فراغي
 طور موجة
 قانون ميرسين للتذبذب

مراجع

تذبذب (فيزياء)
اهتزازات
علم الصوت
كميات فيزيائية
ميكانيكا موجية
هندسة زلازل

تذبذب (فيزياء)


مدرسة ليسيه الحرية (بالفرنسية Lycée Al-Horreya) من المدارس بالإسكندرية، أنشأتها مؤسسة فرنسية تدعى البعثة العلمانية الفرنسية  عام 1909، وكان الاسم الرسمي لها Lycée Français d'Alexandrie وكانت الدراسة بها باللغة الفرنسية فقط. تم تأميمها عام 1961 وأصبحت تابعة للحكومة المصرية، وأطلق عليها الاسم الحالي، ويطل مجمع المدرسة على محطة ترام الجامعة في المدينة، وهي قريبة من كلية الهندسة بجامعة الإسكندرية وكذلك كلية سان مارك، المدرسة تتبع المعاهد القومية المصرية وبها قسم للدراسة بالإنجليزية وآخر للفرنسية لجميع مراحل التعليم قبل الجامعي.

التاريخ
نشأة ليسيه الحرية بالإسكندرية كانت وليدة فكرة مجموعة من الآباء المقيمين بالإسكندرية المهتمين في ذلك الوقت بوجود مؤسسة تعليمية تتوافق ورغباتهم وطموحاتهم، وترجع المبادرة للقنصل الفرنسي بالإسكندرية الذي اجتمع في 1907 مع نواب الأمة في ذلك الوقت والسابقين منهم مطالباً إياهم بإيجاد وسيلة لإنشاء ما يسمى مدرسة ثانوية ولتكون مؤسسة فردية علمانية للتعليم الثانوي، فتكونت جمعية أفرادها عدد من أولياء الأمور ورشحت البعثة العلمانية «شارل أبان» مدرس فلسفة لتنظيم وإدارة المؤسسة الجديدة في الإسكندرية. وألغوا نظام الدراسة التقليدي.

وفتحت ليسيه الإسكندرية أبوابها في 11 أكتوبر 1909، فأنشأ أوبان -مدير المدرسة- فصلين ضما طلابا متقدمين في العمر عن السن الطبيعي لهذه المرحلة للوصول بهم للبكالوريا، فكان هناك فصل لدراسة اللغة الفرنسية والتاريخ والجغرافيا والرياضيات بالإضافة لمادة المحاسبة، وفصل آخر للطلاب ضعاف المستوى في اللغة الفرنسية وتشمل تعليمهم اللغة الإنجليزية والعربية والفرنسية. وضمت المدرسة خمسة أنواع مجتمعية: هم اليونانيون واليهود والسوريون والمصريون والأرمن.

وفي 30 سبتمبر 1910 افتتح قسم للبنات بدأ بأربعين طالبة. وفي العام الدراسي 1912 ازداد نجاح المدرسة خصوصاً لقسم البنات الذي شهد تزايدا ملموساً في الأعداد، ولكن في هذا العام حدثت مشاكل كادت تهدد وجود المدرسة منها بعض المعلومات التي احتواها منهج الجغرافيا المستخدم في مدرسة البنات والتي أغضبت الإيطاليين المقيمين في الإسكندرية آنذاك، وعقب هذه المشكلة حدثت أزمة مادية أصابت مصر فقلت الأعداد مرة أخرى في المدرسة ثم استغنت البعثة العلمانية عن «أوبان» مدير المدرسة واستبدلته بمدير مؤقت استطاع أن ينقذ الموقف ويستعيد الطلبة المفقودين.

وكان أمر إيجاد مقر للمدرسة هو الشغل الشاغل للبعثة حيث بات المقر الأول غير كاف للأعداد المتزايدة. وقررت البعثة بعد مفاوضات تابعتها يوما بيوم وزارة الخارجية الفرنسية قبول أرض الشاطبي المهداة من بلدية الإسكندرية. وكان وضع حجر الأساس للمقر النهائي في 11 أغسطس 1913.
وكان على مدير المدرسة مراقبة الأعمال وإيجاد حلول للمشاكل وكان من تلك المشاكل ما فرضه أولياء الأمور من فصل مدرسة البنات عن البنين، فبني المبنى على هذا المبدأ: الجناح الأيمن للبنات، والجناح الأيسر للبنين، والأوسط للإدارة.

وأصبحت مدرسة الليسيه في ثوبها الجديد مستعدة للعام الدراسي 1914 ولكن المناخ العام بمشاكله أرهق المدير فعاد إلى فرنسا واستبدلته البعثة العلمانية ب «مارسيل فور» الذي كان يعمل مدرساً بالمدرسة ليكون أول مدير للمدرسة في مبناها الجديد.

المسرح

مسرح ليسيه الحرية يعد أحد أهم المسارح القومية في الإسكندرية، وتتصدر واجهته جدارية فنية تحمل اسم (طرح البحر) علي مساحة 86 مترا. وقد أعيد افتتاحه كمسرح قومي في 14 فبراير 2007 بعد أن تم تجديده وتجهيزه بأحدث التقنيات الفنية الحديثة. وهو يضم 850 مقعدا ويعد أول مسرح في مصر يتبع نظام الإطفاء الذاتي والإنذار المبكر لتفادي الحرائق.

الملاعب
تمتاز المدرسة بملاعبها الكبيرة الملاصقة للمدرسة وتحتوى على ملعب كرة قدم من النجيل الطبيعي، وملعب كرة سلة وملعب هوكى صغير، بالإضافة إلى صالة للألعاب الرياضية.

انظر أيضا
 البعثة العلمانية الفرنسية
 ليسيه الحرية بمصر الجديدة

مراجع

وصلات خارجية

  الموقع الرسمي للمدرسة.

تأسيسات سنة 1909
تأسيسات عقد 1900 في مصر
مدارس خاصة في الإسكندرية
مدارس دولية فرنسية في مصر
مدارس دولية في الإسكندرية
مدارس دولية في مصر
مدارس في الإسكندرية
هيئات تعليمية أسست في 1909

ليسيه الحرية بالإسكندرية


Liste des ministres prussiens de la Guerre depuis la réorganisation de 1808 jusqu'en 1919, date à laquelle l'armée des différents États est absorbée par la Reichswehr.

Le terme « ministre de la guerre » est historique, aujourd'hui des chefs de département comparables sont appelés ministres de la Défense.

Au , la véritable fonction de ministre de la guerre, telle que nous la concevons aujourd'hui, est assurée par les rois Frédéric-Guillaume  et Frédéric II eux-mêmes, puis par des princes royaux et des généraux qui ne sont pas intégrés dans une administration ministérielle. Néanmoins, les titres de "ministre de la guerre" et de "conseil de guerre" sont attribués - mais ceux-ci sont plutôt liés au financement de la guerre ; ils perçoivent les impôts et gèrent les domaines royaux :

 Friedrich Wilhelm von Grumbkow
 Ewald Friedrich von Hertzberg

 Friedrich Wilhelm von Rohdich
 Adam Otto von Viereck

Au début du , il n'y a pas de ministère de la Guerre uniforme, mais deux départements :
 Département général de la Guerre
 Département d'économie militaire

Voir également

Remarques
La littérature mentionne parfois des moments différents. Cela s'explique par le fait qu'elles se réfèrent à la prise de fonction à titre provisoire, à la nomination par le roi et le Premier ministre, à l'investiture formelle ; de même qu'à la demande de renvoi, à l'autorisation de départ et à la passation de pouvoir / à la nomination d'un successeur. Il peut en résulter des lacunes ou des chevauchements, notamment en période de turbulences.

Ministre prussien de la Guerre


Ludvig 4., Ludwig 4. og Louis 4. kan henvise til flere regenter med dette navn:

 Ludvig 4. af Frankrig, kaldet Ludvig fra hinsides havet (920/921–954) – konge af Det Vestfrankiske Rige 936–954
 Ludvig 4. (Tysk-romerske rige) (1282–1347) – Tysk-romersk kejser 1328–1347
 Ludvig 4. af Württemberg (ca. 1412–1450) – greve af Württemberg 1419–1450
 Ludvig 4. af Hessen-Marburg (1537–1604) – markgreve af Hessen-Marburg 1567–1604
 Ludvig 4. af Hessen og ved Rhinen (1837–1892) – storhertug af Hessen og ved Rhinen 1877–1892

Ludvig 4.


EMN steht als Abkürzung für:

 Eastman Chemical, US-amerikanisches Chemieunternehmen
 École de management de Normandie, französischsprachige Wirtschaftshochschulen
 École nationale supérieure des mines de Nantes, französische Hochschule
 Eisenbahnbetriebe Mittlerer Neckar GmbH
 Europäische Metropolregion Nürnberg, Metropolregion in Deutschland
 Europäisches Migrationsnetzwerk
 European Muslim Network, muslimische Denkfabrik mit Sitz in Brüssel

 Flughafen Néma, Flughafen von Néma, Hodh Ech Chargui, Mauretanien (IATA-Code)

Abkürzung

EMN


La iglesia de Chelas es un templo situado en la freguesia de Marvila, en Portugal. Formó parte del antiguo convento de San Félix y San Adrían de Chelas que allí existió (en portugués: São Félix e Santo Adrião de Chelas). El pórtico, de estilo manuelino, y su cubrición exterior, están clasificados como monumento nacional de Portugal.

Las primeras evidencias materiales de la existencia del templo se remontan al , aunque se supone que el lugar fue ocupado en tiempos de romanos y visigodos. En dicho siglo la comunidad mozárabe local reconstruyó una primitiva iglesia que allí había. En 1604 se sabe que se reconstruyó el monasterio, después muy modificado, pues sirvió, tras desaparecer las órdenes religiosas en Portugal, como fábrica de pólvora y archivo general del ejército.

Chelas
Monumentos nacionales de Portugal
Arquitectura de Portugal del siglo X
Iglesias manuelinas de Portugal
Iglesias de Lisboa

Iglesia de Chelas


Peter Westbury (London, Engleska, 26. svibnja 1938. − Scarborough, Trinidad i Tobago, 7. prosinca 2015.) je bio britanski vozač automobilističkih utrka. Westbury se počeo utrkivati u brdskim utrkama početkom šezdesetih godina, a 1963. i 1964. osvojio je Britansko prvenstvo brdskih utrka. U Europskoj Formuli 2 je nastupao od 1969. do 1972. Najbolji rezultat je postigao 1969., kada je u bolidu Brabham BT30-Cosworth osvojio 11 bodova i peto mjesto u konačnom poretku vozača. Prvi nastup u Formuli 1 je upisao 1969. na Velikoj nagradi Njemačke, ali u Brabhamovom bolidu Formule 2 za momčad Felday Engineering Ltd, gdje nije mogao osvajati bodove. Utrku je završio na devetom mjestu. Na Velikoj nagradi Sjedinjenih Američkih Država 1970. se pridružio momčadi Yardley Team BRM, gdje su mu momčadski kolege bili Pedro Rodríguez, Jackie Oliver i George Eaton. Westbury je vozio bolid Formule 1 BRM P153, identičan kao i njegovi momčadski kolege, ali se na utrku nije uspio kvalificirati. Nastupao je i na utrkama 6 sati Brands Hatcha, 500 km Nürburgringa i 24 sata Le Mansa, no bez većih uspjeha.

Izvori

Vanjske poveznice
Peter Westbury - Driver Database
Peter Westbury - Stats F1
All Results of Peter Westbury - Racing Sports Cars

Britanski vozači Formule 1

Peter Westbury


بلدية بادالونا (بالكاتالانية: Badalona) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 216.201 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لبادالونا:

توأمة
لبادالونا اتفاقيات توأمة مع كل من:

 سان فرناندو
 فالبارايسو

أعلام

 لويس غارسيا
 فيكتور سادا
 ميريا بيلمونتي غارثيا
 كامارون ديلا إيسلا
 سيرجيو غوميز مارتن
 ألفارو فازكيز

مراجع

بادالونا
أماكن مأهولة في بارسلونيس
بلديات في مقاطعة برشلونة

بادالونا


Serényi von Kis-Serény ist ein ungarisch-österreichisches Hochadelsgeschlecht.

Geschichte
Die genaue Herkunft und Abstammung der Familie ist nicht ganz eindeutig. Ab dem 14. Jahrhundert kämpften Mitglieder der Familie für den ungarischen König. Im Laufe der Zeit stiegen sie zu bedeutenden Positionen bei Hofe auf. Nachdem die Habsburger die Herrscher von Ungarn wurden, traten Mitglieder in den kaiserlichen Dienst ein, wie Anton Amand Graf Serényi von Kis-Serény († 20. Februar 1738). Ab Anfang des 17. Jahrhunderts erwarb sich das Geschlecht mehrere große Güter in Mähren, unter anderem Vlachovice, Luhačovice, Bohuslavice nad Vláří, Lomnice u Tišnova und Křekov. Die Familie wurde am 7. April 1656 in den Grafenstand erhoben. Als eines von 64 gräflichen Geschlechtern hatte die Familie einen erblichen Sitz im Herrenhaus, dem Oberhaus des österreichischen Reichsrates.

Wappen
Blasonierung: Das Wappen von 1656 zeigt im gespaltenen Schild rechts in Silber plahlweise eine sich emporwindende einwärts-gekehrte, gold-gekrönte, grün-goldene Schlange, links in blau ein von Blau und Silber in drei Reihen geweckter Balken, oben begleitet von einem springenden gold-gekrönten silbernen Pegasus. Auf dem Helm mit blau-silbernen Decken der Pegasus wachsend.

Angehörige

 Alois Graf Serényi von Kis-Serény, (1812–1893), Politiker und Großgrundbesitzer
 Béla Serényi (1866–1919), ungarischer Politiker und Minister
 Gábor Serényi (1615–1664), Landeshauptmann von Mähren
 Gabriel Graf Serényi von Kis-Serény (1817–1868), Politiker, Beamter und Großgrundbesitzer
 Johann Karl Serényi (1640–1691), kaiserlicher Feldmarschall und Hofkriegsrat
 Miklós Serényi (1898–1970), Politiker
 Otto Johann Graf Serényi von Kis-Serény (1855–1927), Politiker und Großgrundbesitzer
 Paul Serényi (1596–1667), Vize-Kommandant der Festung Neuhäusel

Literatur

 Genealogisches Handbuch der gräflichen Häuser 17, 2003, S. 447–462; B 2, 1960, S. 388–395; B 4, 1973, S. 321–329
 Adelslexikon Bd. 13, 2002, S. 305–306; Bd. 17, 2008, S. 509
 Révai nagy lexikona (XVI. kötet, Racine-Sodoma).

Weblinks

Serényi Stammbaum

Einzelnachweise

Mährisches Adelsgeschlecht
Österreichisches Adelsgeschlecht (Hochadel)
Ungarisches Adelsgeschlecht

Serényi von Kis-Serény


Sankt Kasimir eller Kasimir Jagiellon (, ) (født 3. oktober 1458, død 4. marts 1484) var en prins af kongeriget Polen og af Storhertugdømmet Litauen som blev national skytshelgen for Litauen og Polen, samt helgen for de unge.

Han var et medlem af Huset Jagello, født i Wawel, det kongelige palads i Kraków, og han døde i Hrodna.

Den hellige Kasimir var barnebarn af Vladislav II Jagello af Polen og den anden søn af kongen af Polen og storhertugen af Litauen, Kasimir IV af Polen, og dronning Elisabeth af Habsburg af Ungarn. Hans bedstefar på mødrende side var kong Albrecht II af Det tysk-romerske rige, konge af Ungarn og af Böhmen.

Fra han var ni år gammel, blev Kasimir uddannet af Jan Długosz og Filippo Buonaccorsi (også kendt som Filip Callimachus). Da han var 13 år gammel, blev han tilbudt Ungarns kongekrone af fraktioner, som satte sig op mod kong Mattias Corvinus. Kasimir, ivrig efter at forsvare kristendommen mod angribende tyrkere, accepterede tilbuddet og drog til Ungarn for at modtage kronen. Hans onkel Vladislav III, konge af Polen og Ungarn, var blevet dræbt tidligere i slaget ved Varna i Bulgarien i 1444. Kasimir lykkedes ikke i sin tronovertagelse og kom tilbage som en flygtning. Hans fader, Kasimir IV, fik ham godt uddannet i offentlige affærer, og da hans broder Vladislav blev konge i Böhmen, blev Kasimir gjort til kronprins og arving til Polens trone.

Mellem 1479 og 1484 tilbragte hans fader det meste af sin tid i Vilnius for at tage sig af sine affærer i Litauen. I mellemtiden og faderens fravær fungerede Kasimir som viceregent i Polen. Mellem 1481 og 1483 administrerede han staten med stor klogskab og retfærdighed, siges det. Hans fader forsøgte at arrangere et ægteskab med en datter af kejser Frederik III af Det tysk-romerske rige, men Kasimir foretrak at være enlig. Svækket af overdreven faste udviklede han alvorlige lungeproblemer, muligvins tuberkulose. På en rejse til Litauen i 1484 blev han syg og døde i Hrodna. Hans levninger blev gravlagt i Vilnius, og hviler i barokkapellet, som bærer hans navn i katedralen i Vilnius.

Den hellige Kasimir levede og regerede med stor værdighed og udøvede stor charme og karakter. Flere mirakler er blevet tilskrevet ham. Han blev helgenkåret af pave Hadrian VI i 1522 og er skytshelgen for Litauen. Den 11. juni 1948 navngav pave Pius XII den hellige Kasimir som en særskilt helgen for alle unge mennesker.

Byerne Kvėdarna og Nemunaitis i Litauen har helgenen afbildet på sine våbenskjold.

Hans mindedag er 4. marts.

Noter

Litauens historie
Polens historie

Sankt Kasimir


Tibetsagen omhandler den danske ordensmagts håndtering af demonstrationer mod Kinas politik i Tibet under det kinesiske statsbesøg i Danmark i 2012 samt to efterfølgende besøg på højt niveau i 2013 og 2014.

Under den kinesiske præsident Hu Jintaos besøg i København den 15. juni 2012 gav demonstranter i pressen udtryk for at politiets gruppevogne havde skærmet dem af, så de næsten ikke var synlige for præsidenten og hans følge. En talsmand for en gruppe af de demonstrerende udtalte, at politiet havde sagt at "de havde ordre fra højeste sted til at parkere, som de gjorde". Ifølge informationer som radiostationen Radio24syv senere fik indsigt i hyrede Købehavns Politi forud for præsidentens rundtur i København også et rengøringsselskab til at fjerne "graffiti" og kridttegninger, som udtrykte modstand mod kinesisk undertrykkelse af det tibetanske folk. Under den kinesiske toppolitiker Yu Zhengshengs officielle besøg i Danmark fra den 4. til den 7. juni 2013 skred politiet ind overfor flere fredelige aktivister der bl.a. havde båret t-shirts med påtryk af det tibetanske flag. Søren Espersen og Pernille Skipper afkrævede i forbindelse med et samråd i Folketinget daværende justitsminister Morten Bødskov svar på, hvad der var årsag til politiets indgreb overfor aktivisterne.

Den 18. februar 2014 blev politiet i Københavns Byret dømt for én ulovlig tilbageholdelse i forbindelse med Hu Jintaos besøg i 2012, og frifundet i forhold vedrørende fem øvrige aktivister under samme besøg. Den 22. september 2015 blev byrettens afgørelse stadfæstet af Østre Landsret.

Tibetkommissionen

Den 1. oktober 2015 besluttede Den Uafhængige Politiklagemyndighed at indlede en efterforskning af sagen på baggrund af en anmeldelse fra politidirektøren i Københavns Politi. Den 2. oktober 2015 nedsatte justitsminister Søren Pind en undersøgelseskommission, som fik til opgave at granske hele Tibetsagen. Den 18. december 2017 afgav Tibetkommissionen sin beretning til Justitsministeriet. Den konkluderede, at der i Københavns Politi klart blev givet ulovlige ordrer, og at Folketinget modtog urigtige oplysninger i forbindelse med to officielle kinesiske besøg i 2012 og 2013.

Kommissionens medlemmer er landsdommer Tuk Bagger (formand) samt advokat Ole Spiermann og professor, dr. jur. Michael Hansen Jensen. Udspørger for kommissionen er advokat Jakob Lund Poulsen.

Konklusion og ansvar

Kritik af undersøgelsen

Sletning af mails hos Københavns Politi
P1 Orientering afslørede i marts 2018, at topledelsen i Københavns Politi havde fået slettet deres mailkonti, idet alle medarbejdere havde forladt deres daværende job, og Koncern IT under Rigspolitiet ikke gemte email-konti i mere end 30 dage, efter en ansat hos politiet havde forladt en stilling uanset årsagen til dette.

Ingen adgang til mails hos ministerier
En måned senere kunne P1 Orientering ligeledes afsløre, at Tibetkommissionen heller ikke havde fået adgang til flere ministre og embedsmænds mail-konti, idet ministrene har været afgående. Udenrigsministeriet oplyste til programmet, at ministeriet hverken havde foretaget en egentlig gennemsøgning af ministeriets embedsmænds eller af ministres mailkonti eller eventuelle mulige kopier. Ministeriet skrev i stedet til udvalgte medarbejdere, som stadigvæk var ansat i ministeriet, at de selv skulle finde relevante dokumenter frem. Medarbejdere, som i mellemtiden var stoppet med at arbejde i ministeriet, blev ikke spurgt, om de havde e-mails, som var relevante for kommissionen.

Statsministeriet oplyste, at de havde fulgt samme procedure og blot bedt relevante medarbejdere om at tjekke, om hvorvidt de var i besiddelsen af yderligere relevant materiale, herunder e-mails. Samtidig nævner de, at de fleste involverede embedsmænd ikke længere var i ministeriet.

Genåbning af kommisionen
Den 7. juni var der i Folketinget flertal for at genåbne Tibetkommisionen efter P1 Orienterings afsløringer.

Den 14. juni meddelte justitsminister Søren Pape Poulsen (K), at man udvider Tibetkommisionen som følge af nye oplysninger; heriblandt politibetjente, der på dagen trådte frem i interviews med Berlingeske og DR og sagde, at det havde været en generel praksis at skjule demonstrationer ved kinesiske statsbesøg, så de kinesiske delegationer ikke fik dem for øje. Justitsministeren udtalte hertil i en pressemeddelelse, at "Tibetsagen var i forvejen en skandale, og nu viser det sig måske at stikke endnu dybere". Kommisionen skal dermed undersøge tidligere officielle kinesiske statsbesøg fra 1995 og frem.

Tibetkommissionen II
28. marts 2022 afgav Tibetkommissionen II  sin beretning, hvor der rejses hård kritik mod både mod Udenrigsministeriet og Politiets Efterretningstjeneste. Udenrigsministeriet har flere gange bøjet sig for de kinesiske interesser, og har sammen med PET i årevis  lagt et tungt pres på Københavns Politi for at fjerne eller skjule lovlige demonstrationer, når der var  officielt besøg fra  Kina. Dette er særdeles kritisabelt ifølge  Tibetkommissionens beretning. Kommisionen har undersøgt  212 kinesiske besøg i alt og 182 millioner dokumenter, og har foretaget 108 afhøringer af bl.a. tre tidligere statsministre, højtstående embedsmænd, samt en række myndighedspersoner i både politi, forsvar og efterretningstjenester.

Sigtelser mod politifolk
Den 31. oktober 2016 rejste Politiklagemyndigheden sigtelser mod to ledende politifolk for under et retsmøde at have talt usandt om hvorvidt der hos politiet forelå instrukser om at gribe ind mod demonstranter under Hu Jintaos besøg i 2012.

Kilder

Eksterne henvisninger
 Tibetkommissionen
 Tibetkommissionens beretning  på Justitsministeriets hjemmeside

Danmarks politik
Danske kommissioner
Begivenheder i 2012
Ytringsfrihed
Kontroverser omhandlende politiet

Tibetsagen


Agrilus vilis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Saunders, 1874.

Referências

vilis

Agrilus vilis


She Said  é um filme de drama biográfico estadunidense de 2022 dirigido por Maria Schrader e escrito por Rebecca Lenkiewicz, baseado no livro de mesmo nome das repórteres Jodi Kantor e Megan Twohey. O filme é estrelado por Carey Mulligan e Zoe Kazan como Twohey e Kantor, respectivamente, e acompanha a investigação do New York Times que expôs a história de abuso e má conduta sexual de Harvey Weinstein contra mulheres.

Os direitos do livro foram adquiridos em 2018 e o filme anunciado em 2021 como uma coprodução entre a Annapurna Pictures e Plan B Entertainment. As filmagens aconteceram em Nova York com Natasha Braier como diretora de fotografia. Durante a pós-produção, a edição foi finalizada por Hansjörg Weißbrich e a trilha sonora foi composta por Nicholas Britell.

She Said teve sua estreia mundial no 60º Festival de Cinema de Nova York em 13 de outubro de 2022, e foi lançado nos Estados Unidos em 18 de novembro de 2022, pela Universal Pictures. O filme recebeu avaliações geralmente positivas dos críticos, que elogiaram o roteiro e as atuações de Kazan e Mulligan. Também foi eleito um dos melhores filmes de 2022 pelo American Film Institute.

Elenco
 Carey Mulligan como Megan Twohey
 Zoe Kazan como Jodi Kantor
 Patricia Clarkson como Rebecca Corbett
 Andre Braugher como Dean Baquet
 Jennifer Ehle como Laura Madden
 Lola Petticrew como Laura jovem
 Samantha Morton como Zelda Perkins
 Molly Windsor como Zelda jovem
 Ashley Judd como ele mesmo
 Zach Grenier como Irwin Reiter
 Peter Friedman como Lanny Davis
 Tom Pelphrey como Jim Rutman
 Frank Wood como Matt Purdy
 Adam Shapiro como Ron Lieber
 Angela Yeoh como Rowena Chiu
 Sean Cullen como Lance Maerov
 James Austin Johnson como Donald Trump (voz)
 Sarah Ann Masse como Emily Steel
 Keilly McQuail como Rose McGowan (voz)
 Anastasia Barzee como Lisa Bloom
 Mike Houston como Harvey Weinstein
 Gwyneth Paltrow como ela mesma (voz)

Lançamento
O filme foi lançado nos cinemas nos Estados Unidos em 18 de novembro de 2022, coincidindo com o então julgamento de Weinstein em andamento em Los Angeles. Estreou no 60º Festival de Cinema de Nova York em 13 de outubro de 2022, e no Festival de Cinema de Londres em 14 de outubro de 2022. Também foi exibido no TCL Chinese Theatre durante o AFI Fest de 2022 em 4 de novembro de 2022.

Em Portugal, foi lançado em 17 de dezembro de 2022, e no Brasil, em 8 de dezembro de 2022.

Recepção
No Rotten Tomatoes, 87% das 236 resenhas dos críticos são positivas, com nota média de 7,6/10. O consenso do site diz: "Embora She Said se esforce para adicionar um toque cinematográfico à sua história baseada em fatos reais, continua sendo uma homenagem digna e bem representada à integridade jornalística". O Metacritic, que usa uma média ponderada, atribuiu ao filme uma pontuação de 74 em 100, com base em 51 avaliações, indicando "críticas geralmente favoráveis".

Ligações externas

Filmes em língua inglesa
Filmes de drama biográfico dos Estados Unidos
Filmes de drama biográfico da década de 2020
Filmes dos Estados Unidos de 2022
Filmes da Annapurna Pictures
Filmes da Plan B Entertainment
Filmes da Universal Pictures
Filmes sobre sexismo
Filmes baseados em livros de não ficção
Filmes com trilha sonora de Nicholas Britell
Filmes ambientados na década de 1990
Filmes ambientados em 1992
Filmes ambientados na década de 2010
Filmes ambientados em 2015
Filmes ambientados em 2016
Filmes ambientados em 2017
Filmes ambientados na República da Irlanda
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes gravados em Nova Iorque

Ela Disse (filme)


Pitulicea de munte orientală (Phylloscopus orientalis) numită și pitulice de munte, pitulice orientală, pitulice verde montană, pitulice balcanică, este o pasăre mică, insectivoră, migratoare din familia filoscopide (Phylloscopidae) care cuibărește în sud-estul Europei din Croația până în Albania și Bulgaria, nordul Greciei și vestul și sud-vestul Turciei; există populații izolate în estul Anatoliei, Siria, Liban și vestul Iranului. Iernează în estul Africii. Migrația de primăvară începe la sfârșitul lui februarie sau începutul lui martie, iar cea de toamnă începe la jumătatea lui iulie, continuă în august și se termină în septembrie. În România au fost observați sporadic indivizi din această specie în sudul Dobrogei (mai ales la Agigea) și mai demult în Carpați, nu este exclus însă și să cuibărească, chiar a fost suspectată o tentativă de cuibărit în pădurea Hagieni. În septembrie 2018 Emanuel Baltag și Galan Petrișor au capturat și inelat un exemplar la Agigea. Cuibărește în păduri, în nordul arealului la altitudini mai mici și în păduri mai rare cu tufărișuri, în sudul arealului pe pantele montane, în păduri de pin sau de stejar. Este o pasăre de talie mică, are o lungime de 11,5 cm și o greutate de 5,5-10,5 g. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după culoarea penajului. Coloritul feței este destul de simplu, cu o sprânceană albicioasă sau alb-gălbuie deasupra ochiului, destul de vag conturată înaintea ochilor. Lorul (lorum) este întunecat, brun-măsliniu, și se întinde peste ochi formând o dungă oculară brunie slab conturată. Obrazul și regiunea auriculară de culoare brună mai deschisă. Creștetul și ceafa de culoare cenușie. Părțile superioare sunt cenușii sau brun-cenușii, cu aproape nici o nuanță brună pe creștet sau pe manta, și cu târtița și tectricele supracaudale de culoare verde-gălbuie sau galben-măslinie. Aripile sunt destul de lungi și ascuțite.  Remigele aripilor brun-închise cu marginile laterale galben-verzui strălucitoare, care formează o oglindă alară verde distinctivă pe aripa nedesfăcută, contrastând cu remigele terțiare situate deasupra care au marginile laterale albicioase și centrul întunecat. Tectricele supraalare brun-închise; marginile laterale ale supraalarelor mari și ale tectricelor primare galben-verzui. Coada destul de lungă, cu vârful pătrat sau ușor bifurcat, are o culoare brun-închisă, rectricele cozii au marginile laterale galben-verzui strălucitoare. Părțile inferioare alb-mătăsoase, cu nuanțe vagi cenușii sau brun-gălbui deschise pe laturile pieptului și flancuri. Tectricele subcodale alb-cenușii. Tectricele subalare și axilare galben-deschise sau albicioase. Irisul brun-închis. Ciocul scurt și gros de culoare galben-închisă. Picioarele lungi, în general brun-cenușii sau brun-negricioase. Se hrănește cu nevertebrate, mai ales cu insecte, pe care le caută în coronamentul arborilor și  în subarboret, pe ramurile periferice. Toamna consumă și fructe. Este o specia monogamă, teritorială. Cuibul și-l face de cele mai multe ori pe pământ, sub un tufiș, el are formă de dom, cu o intrare laterală, și este construit din iarbă și uneori frunze și rădăcinuțe. Femela depune la sfârșitul lui mai și începutul lui iunie 4-7 ouă albe, stropite cu puncte purpurii, pe care le incubează 12-13 zile, în timp ce masculul veghează de pe o ramură mai înaltă din coroana copacului. Puii sunt hrăniți de ambii părinți și părăsesc cuibul după 12-13 zile. Depune o singură pontă pe an. Pitulicea de munte orientală a fost considerată până recent ca o subspecie (Phylloscopus bonelli orientalis) a pitulicii de munte occidentale (Phylloscopus bonelli), cu care se aseamănă foarte mult.

Denumirea

Denumirea latină Phylloscopus a genului, provine din cuvintele latine phyllo (din greacă phullon) = frunză + scopus (din greacă skopos) = cercetător, observator, examinator, căutător, deoarece acest gen include specii care își petrec o mare parte din timpul lor hrănindu-se în arbori "examinând frunzele". Denumirea latină a speciei orientalis (= oriental, răsăritean, estic, de răsărit, de est) indică faptul că ea se găsește în estul Europii.

În limba română pitulicea de munte orientală (Phylloscopus orientalis) se mai numește pitulice de munte, pitulice orientală, pitulice verde montană, pitulice balcanică, pitulice Bonelli estică, pitulice verde Bonelli.

Sistematica și taxonomia

Pitulicea de munte orientală a fost descrisă pentru prima dată în 1855 de C. L. Brehm sub denumirea latină de Phyllopneuste orientalis (terra typica Wadi Halfa, Nubia, nordul Sudanului). Ea a fost considerată până recent ca o subspecie (Phylloscopus bonelli orientalis) a pitulicii de munte occidentale (Phylloscopus bonelli), cu care se aseamănă foarte mult.

Helbig și colab. (1995) au arătat că diferența genetică (analiza citocromului b și a ADN mitocondrial) dintre pitulicea de munte occidentală (Phylloscopus bonelli) și pitulicea de munte orientală (Phylloscopus orientalis), considerate mai înainte  ca două subspecii ale aceleiași specii, a fost de 8,5%. Ținând cont și de faptul că cele două forme sunt alopatrice și au strigăte de contact foarte diferite și cântece puțin diferite, cu unele diferențe morfologice subtile, dar semnificative, și că nu sunt cunoscute hibridizări între ele, acestea sunt considerate de majoritatea autorilor ca două specii separate.

Pitulicea de munte orientală este o specie monotipică (nedivizată în subspecii).

Răspândirea geografică

Pitulicea de munte orientală cuibărește în sud-estul Europei, în fosta Iugoslavie (Croația, Bosnia și Herțegovina, Macedonia, Muntenegru, Serbia), Albania, Bulgaria, sudul României (?), nordul Greciei, și vestul și sudul Turciei. Populații izolate cuibăresc în estul Anatoliei, Siria, Liban și vestul Iranului. Migrează toamna prin vestul Turciei, Siria și Israel până în Sudan și se întoarce primăvara spre nord prin Egipt. În migrația de toamnă și primăvara este întâlnită spre vest până în Malta, Tunisia, Cipru și vestul Libiei. Iernează în estul Africii (estul Ciadului, partea sud-centrală a Sudanului și Eritreea). Apariții accidentale au fost înregistrate în Marea Britanie, Irlanda, Olanda, Norvegia, Finlanda, Ungaria, Ucraina (Crimeea), Sudanul de Sud, Irak, Oman și Emiratele Arabe Unite.

Prezența în România

Pitulicea de munte orientală este foarte rar întâlnită în România. Nu există date certe referitoare la cuibăritul ei în România. Sporadic au fost observați indivizi din această specie în sudul Dobrogei și mai demult în Carpați. În trecerea ei prin Dobrogea a fost capturată la Agigea (pe litoral) și observată pe malul lagunelor. Victor Ciochia a întâlnit-o pe coasta Mării Negre. A fost chiar suspectată o tentativă de cuibărit în pădurea Hagieni.

Dombrowski a observat-o în 1904. El scrie « La 25 august 1904 am observat un exemplar în grădina mea cea mare din mijlocul orașului București, așa de aproape, încât mai să ajung cu mâna această păsărică dorită; dar din păcate a dispărut până ce m-am întors repede cu arma de vânătoare la fața locului. » Eduard Czynk scrie despre răspândirea acestei pitulici în Carpații ardeleni, în Ornith. Jahrb., Anul II, p. 206, cum urmează: « Meritul de a fi observat-o prima dată în Ardeal este al lui Stetter, care, după cum afirmă E. Albert-Bielz în Die Fauna der Wirbeltiere Siebenbürgens, a observat-o deja la 24 martie 1845 lângă Strei la Batiz. La 19 august 1889, scrie eminentul cercetător mai departe, am observat Pitulicea verde montană pentru prima dată în munții Felmer-ului. Întâmplarea a jucat și aici rolul principal. Doream să-mi îmbogățesc colecția cu câteva Pitulice verzi, și am împușcat din acestea mai multe exemplare, între care se găsea și un Phylloscopus bonelli. De aceștia am mai căutat apoi, cu atât mai zelos, dar fără rezultat. Abia în anul acesta, la 10 Aprilie, am împușcat un exemplar, în desișul de sălcii de-a-lungul Oltului. Din păcate, am strivit acest exemplar așa de mult, încât — cu toată răbdarea și osteneala — nu am putut prepara un balg din el. Al treilea exemplar l-am împușcat în August, pe dealurile Marginei, la poalele munților. Cu toată osteneala dată, nu am mai izbutit să împușc alt exemplar; când, în fine, la 14 August, am mai avut în față o Pitulice verde montană, aveam numai arma cu gloanțe la mine ». Pitulicea de munte a fost observată și în Moldova în 1891.

Studiul pitulicilor în România a fost efectuat de Dan Munteanu, el a capturat în 1971 o pitulicea de munte orientală la Agigea, exemplarul colectat se află în colecția Muzeului Grigore Antipa. Aurel Papadopol a găsit-o în 1972 în zona Colinelor Tutovei (Podișul Central Moldovenesc). Peter Weber și Alexandru Mihăileanu în 1989 au suspectat că această pitulice cuibărește
în pădurea Hagieni. După mai mulți ani de la aceste observații un exemplar al pitulicii de munte orientale a fost capturat și inelat la Agigea pe 7 septembrie 2018 de Emanuel Baltag și Galan Petrișor.<ref name="R35">{{Citat web |url=https://www.sor.ro/ro/noutati/Specie-noua-de-pitulice-in-fauna-din-Romania.html |accessdate=2018-10-26 |titlu=Specie noua de pitulice în fauna din România.]] SOR, 11/09/2018 |archive-date=2018-09-12 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180912022058/https://www.sor.ro/ro/noutati/Specie-noua-de-pitulice-in-fauna-din-Romania.html |dead-url=yes }}</ref> Ulterior pe 12 septembrie 2018 pe Grindul Chituc a fost capturat un alt exemplar de Cătălin Fuciu.

 Descrierea

Este o pitulice de talie mijlocie-mică, destul de deschisă la culoare, în mare parte cenușie sau brun-cenușie, cu excepția oglinzii alare verde-gălbui strălucitoare. Este destul de îndesată, cu capul și corpul mai mari și mai rotunjite, cu aripi destul de lungi și ascuțite și cu coada destul de lungă, cu vârful pătrat sau ușor bifurcat. Are o lungime de 11-12 cm (în medie de 11,5 cm)  și o greutate de 5,5-10,5 g. Este puțin mai mare decât pitulicea mică (Phylloscopus collybita). Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj.

 Adultul în penajul nupțial Adultul în penajul nupțial proaspăt, neuzat, are părțile superioare de o culoare mai spălăcită fără luciu, cenușie sau brun-cenușiu deschisă, mantaua și spatele cu o nuanță verzuie, dar practic fără o nuanță brună pe creștet sau pe manta. Târtița și tectricele supracaudale sunt verde-gălbui sau galben-măslinii strălucitoare (uneori greu vizibile pe teren, însă târtița gălbuie iese în evidență în timpul zborului) și contrastează cu spatele brun-cenușiu. Coloritul feței este destul de simplu, cu o sprânceana albicioasă, uneori ocru (= brun-gălbuie) sau galbenă deasupra ochiului, destul de vag conturată înaintea ochilor și adesea fragmentată aici într-o pată. În contrast, ochiul negru mare domină fața mată. Obrazul brun și regiunea auriculară brună sau brun aprinsă, acesta din urmă uneori contrastează cu creștetul și ceafa de culoare cenușie. Lorul (lorum) și regiunea auriculară superioară de culoare brun-măslinie închisă formează o dungă brunie vagă peste ochi, care contrastează slab numai cu regiunea auriculară și obrajii de culoare brună ușor mai deschisă. Inelul orbital nedivizat este alb-gălbui deschis. Părțile inferioare sunt uniform colorate, alb-mătăsoase sau alb-murdară, cu excepția nuanței vagi brun-gălbui deschise (ocru-deschise) sau cenușii pe laturile pieptului și flancuri. Tectricele subcodale alb-cenușii; coapsele brun-gălbui deschise. Coada este destul de lungă, cu vârful pătrat sau ușor bifurcat. Rectricele cozii de culoare brun-închisă, tivite pe margini cu galben-verzui viu, steagurile interne ale celor patru sau cinci rectrice laterale sunt tivite îngust pe margini cu alb. Aripile sunt destul de lungi și ascuțite. Remigele primare și secundare sunt brun-închise și au marginile laterale viu colorate cu galben-verzui. Remigele terțiare situate deasupra au marginile laterale albicioase sau alb-gălbui deschise și centrul întunecat. Marginile deschise ale remigelor secundare formează o oglindă alară distinctivă verde strălucitoare pe aripa nedesfăcută, care contrastează cu remigele terțiare cu centrul întunecat. Tectricele supraalare brun-închise; marginile laterale ale tectricelor supraalare mari și ale tectricelor primare sunt galben-verzui. Tectrice subalare sunt galben-deschise sau albicioase; tectricele axilare au o culoare deschisă, galben-albicioase. Ciocul este scurt și gros de culoare galben-închisă, mandibula superioară brun deschisă cu marginile tăioase rozacee; mandibula inferioară brun-rozacee cu vârful brun-deschis, baza mandibulei inferioare cu o mică zonă palidă. Picioarele sunt lungi, în general de culoare ștearsă brun-cenușiu deschisă, brun-rozacee sau brun-ardezie. Irisul este brun-închis.Adultul în penajul nupțial uzat (iunie-iulie) are părțile superioare în general mai cenușii și mai deschisă la culoare, aripile și coada își pierd unele dintre marginile strălucitoare, oglinda alară verde devine mai spălăcită, mai puțin strălucitoare, predominant brun-aurie sau verde-deschisă, uneori complet uzată. Remigele aripilor și rectricele cozii sunt verzi mai deschise, uzate și erodate; remigele terțiare sunt erodate, decolorate până la albicioase.

 Adultul în penajul postnupțial
Adultul în penajul postnupțial  (toamna) are corpul și capul ca la adultul în penajul nupțial proaspăt, dar remigele aripilor, rectricele cozii și majoritatea tectricelor aripilor care sunt păstrate de la penajul nupțial, se decolorează în brun mai deschis, se uzează și se erodează.

 Juvenilul
Juvenilul (toamna) este asemănător cu adultul, cu excepția părților superioare mai întunecate, cu o nuanță mai brunie. Textura penelor este rarefiată și pufoasă. Remigele și rectricele sunt tivite cu verde-gălbui viu. Târtița brun-măslinie, gălbui șters. Dunga supraciliară puțin evidentă. Zona auriculară brună-închis pierzându-se în culoarea albă a gâtului.

 Imaturul în prima iarnă
Imaturul în prima iarnă este asemănător cu adultul, dar părțile superioare sunt mai viu colorate, cu o nuanță mai uniform măsliniu-cenușie. Târtița mai puțin contrastantă, confundându-se mai mult cu remigele scapulare și spatele brun-cenușii. Marginile remigelor aripilor și rectricelor cozii sunt mai viu colorate, iar marginile remigelor terțiare mai puțin albe, mai mult galben-măslinii. Remigele și rectricele sunt noi și neerodate, spre deosebire de penajul uzat al adultului înainte de năpârlirea prenupțială.

 Date biometrice
Prima remige primară (în numerotarea ascendentă a primarelor) este cu 5-8 mm mai lungă decât tectricele supaalare primare, a 2 remige primară este între a 5 și a 6 (în 65%), sau egală cu a 6-a (în 20%) sau, foarte rar, între a 6-a și a 7-a (în 15%). A treia și a patra remige primară sunt de dimensiuni egale și formează împreună cu a doua vârful aripii.Г. П. Дементьев, Н. А. Гладков, К. Н. Благосклонов, И. Б. Волчанецкий, Р. Н. Мекленбурцев, Е. С. Птушенко, А. К. Рустамов, Е. П. Спангенберг, А. М. Судиловская и Б. К. Штегман. Птицы Советского Союза. Том VI.  Государственное Издательство «Советская Наука», Москва, 1954

Steagul extern al remigelor primare 3, 4 și 5 este îngustat și arcuit, cu aspect de emarginație (= emarginatură, crestătură sau scobitură), însă a 6-a remige primară nu are o emarginație pe steagul extern (însă mulți indivizi prezintă cel puțin o urmă de emarginație).

La pitulicea de munte orientală proiecția remigelor primare este egală cu trei pătrimi din lungimea vizibilă a remigelor terțiare.

Lungimea aripii masculului 63-72 mm, femelei 62-69 mm. Lungimea ciocului 10,5-13,5 mm. Lungimea tarsului 16-19 mm. Lungimea cozii masculului 43-55 mm, femelei 41-53 mm. Greutatea 5,5-11 g.

 Specii asemănătoare

Identificarea pe teren a pitulicii de munte orientale este dificilă și este întotdeauna o provocare pentru observatori. Probabil de aceea există puține observații a acestei specii în România. Ea poate fi confundată cu pitulicea de munte occidentală, pitulicea sfârâitoare, pitulicea fluierătoare,  pitulicea mică și frunzărița mică.

Pitulicea de munte orientală este foarte asemănătoare cu pitulicea de munte occidentală (Phylloscopus bonelli), dar creștetul, ceafa, mantaua și remigele scapulare sunt mai cenușii, aproape fără nici o nuanță brună pe creștet sau pe manta, care contrastează destul de mult cu târtița și tectricele supracaudale de culoare verde-gălbuie. Tectricele subalare și axilare sunt mai deschise la culoare, nu atât de galbene ca la pitulicea de munte occidentală. Pitulicea de munte orientală este puțin mai mare decât pitulicea de munte occidentală, are aripile mai lungi și mai ascuțite, a 2-a remigea primară (în numerotarea ascendentă a primarelor) este mai lungă, de obicei între a 5-a și a 6-a sau egală cu a 6-a, la pitulicea de munte occidentală a 2-a remigea primară este între a 6-a și a 7-a; a 6-a remige primară nu este niciodată emarginată pe steagul extern (uneori există doar o ușoară urmă de emarginație), spre deosebire de pitulicea de munte occidentală care este adesea emarginată pe a 6-a remigea primară.Doug Page. Identification of Bonelli's Warblers. British Birds 92: 524-531, October 1999J. Fouarge. Les Pouillots. Aves, 2/3, 1965, p. 46-67Mark Beaman and Steve Madge. The Handbook of Bird Identification for Europe and the Western Palearctic. Christopher Helm, London, 2010

Doug Page indică următoarele diferențe între pitulicea de munte orientală și cea occidentală:

Oglinda alară și marginile rectricelor cozii de culoare distinctivă galben-verzuie sau brun-aurie și părțile inferioare alb-mătăsoase sunt uneori asemănătoare cu cele ale pitulicii sfârâitoare (Phylloscopus sibilatrix). Cu toate acestea, această specie are partea inferioară a gâtului și partea superioară a pieptului bine delimitate de culoare galbenă, părțile superioare verzi strălucitoare și proiecția remigelor primare foarte lungă, egală sau mai lungă decât lungimea vizibilă a remigelor terțiare (proiecția remigelor primare este numai de trei pătrimi din lungimea vizibilă a remigelor terțiare la pitulicea de munte orientală). În penajul uzat, părțile superioare devin mai cenușii și multe dintre marginile verzi ale penelor aripilor și cozii devin uzate, estompate și mai puțin pronunțate.

Forma elegantă a păsării și structura aripii pot fi confundate cu pitulicea fluierătoare (Phylloscopus trochilus), mai ales cu subspecia estică Phylloscopus trochilus yakutensis, care este mai cenușie și are pata de pe târtița măsliniu-deschisă. Pitulicea de munte orientală are fața mai mată, cu sprânceana mai scurtă și mai deschisă la culoare, regiunea auriculară și dunga de peste ochi slab conturate de culoare întunecată, iar dunga de peste ochi este adesea nedetectabilă pe teren. Ochiul negricios se evidențiază pe o astfel de față mată, neexpresivă. Chiar și în penajul uzat, marginile remigelor sunt verzui sau brun-aurii și contrastează cu penele înconjurătoare mai deschise și surii. Culoarea alb-mătăsoasă a părții inferioare a pitulicii de munte orientale este rar întâlnită la pitulicea fluierătoare, dar nici oglinda alară verzuie sau brun-aurie.

Subspeciile estice mai cenușii și mai deschise la culoare ale pitulicii mici (Phylloscopus collybita) pot fi, de asemenea, confundate cu pitulicea de munte orientală, mai ales că acestea au adesea o nuanță verzuie pe târtiță și pe marginile remigelor aripilor și rectricelor cozii. Cu toate acestea, ele sunt mai mici și mai fine, cu proiecția remigelor primare mult mai scurtă. Culoarea feței este mult mai intensă, cu sprânceana ocru-albicioasă, dunga de peste ochi întunecată și regiunea auriculară bine conturată ocru-brună. Părțile inferioare, deși sunt albe, au o nuanță ocru (= brun-gălbue) mai intensă pe piept și pe flancuri, în timp ce picioarele și ciocul sunt negricioase.

Frunzărița mică (Iduna caligata) este de culoare brun-cenușie deasupra și nu are verde, galben sau măsliniu în penaj. Culoarea feței este mult mai intensă, cu sprânceana albicioasă bine dezvoltată ce se extinde cu mult în spatele ochiului, și care contrastează cu dunga întunecată de peste ochi de culoare brun-cenușie și cu striația vagă liniară întunecată deasupra sprâncenei. Rectricele laterale ale cozii la frunzărița mică sunt albicioase, iar coada nu este crestată.

 Năpârlirea

Năpârlirea este puțin studiată. La adult năpârlirea parțială postnupțială a tectricelor are loc curând după sezonul de reproducere, probabil unele remige terțiare și tectrice alare năpârlesc în iulie-august. Unii indivizi probabil încep năpârlirea remigelor, dar o încetează chiar înainte de migrație, terminând-o în cartierele de iernare. Năpârlirea prenupțială completă are loc în sau lângă cartierele de iernat, însă data rămâne necunoscută.

Juvenilii năpârlesc parțial din iulie sau începutul lui august până în septembrie. Prima năpârlire completă are loc în cartierele de iarnă. Probabil data năpârlirii coincide cu cea a adultului.

 Vocea

Cântecul este un tril, foarte asemănător cu cel al pitulicii de munte occidentale (Phylloscopus bonelli), dar mai puțin viguros, fiind mai scurt și mai domol, el este îndeosebi slab și dulceag, dar variază între rapid și lent, contrastând astfel cu cântecul caracteristic rapid, descendent și liniștit al pitulicii de munte occidentale. Cântecul poate fi introdus și cu câteva note scurte, dar cântecele celor două specii în general nu se pot deosebi cu certitudine în afara arealului de cuibărit.Boesman, P. (2016). Notes on the vocalizations of Western Bonelli's Warbler (Phylloscopus bonelli) and Eastern Bonelli's Warbler (Phylloscopus orientalis). HBW Alive Ornithological Note 246. In: Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.

Strigătul de chemare este inconfundabil și completamente diferit de cel al pitulicii de munte occidentale, fiind un "cip", "cirp", "ciup", sau "khip", uneori "cirrip" sau "taip", metalic, monosilabic, scurt, ascuțit, tăios și destul de puternic sau răsunător, emis cu un ton destul de sec sau ascuțit și se aseamănă cu sunetele similare ale vrabiei de casă (Passer domesticus) sau vag cu al forfecuței (Loxia curvirostra), dar este mai domol. Acest strigăt de chemare este emis obișnuit la intervale regulate în timpul hrănirii, de asemenea adesea și în mod repetat pe parcursul sezonului de cuibărit și în pasaj.

 Habitatul

Pitulicea de munte orientală este o specie arboricolă montană. Cuibărește în regiunile calde pe pantele montane și pe dealuri, în păduri de foioase deschise, mai ales în cele de stejar, mesteacăn, castan, fag, frasin și alte specii de foioase, cu coronament rar și un strat rar de vegetație de la sol, dar și în păduri mixte și în păduri pure de conifere, ca cele de pin și zadă. Preferă pantele montane însorite sudice uscate și abrupte. Limitele altitudinale în care se găsește specia sunt de la 200 m până la 1.800 m, cel mai des este întâlnită între 800 și 1.500 m.Clement, P. (2018). Eastern Bonelli's Warbler (Phylloscopus orientalis). In: del Hoyo, J., Elliott, A., Sargatal, J., Christie, D.A. & de Juana, E. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.

În cartierele de iernat din Africa, trăiește mai ales în păduri deschise, în stepe aride, deschise, în savane cu tufișuri, mai ales cele cu acacie, și în alte tufărișuri mici de arbuști.

În România a fost întâlnită în locurile însorite cu mărăcinișuri, în crânguri, pineturi etc., mai ales pe malul lagunelor de pe coasta Mării Negre, ca cele de la Agigea.

 Comportamentul

Pitulicea de munte orientală poate fi văzută singură sau în perechi, dar cârduri mici, necompacte, se întâlnesc în pasaj primăvară. Păsările imature se întâlnesc de asemenea în cârduri mixte cu alte păsări mici la sfârșitul verii și toamna. Nu este foarte sperioasă și poate fi de obicei urmărită de aproape.

Este agilă și activă, mișcându-se asemenea pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus), din când în când își mișcă coada în diferite direcții, fâlfâind adesea în acelaș timp rapid din aripi. Petrece mult timp în căutarea insectelor în coronamentul copacilor, și adesea planează la vârful crengilor atunci când se hrănește, expunându-și astfel târtița de culoare deschisă verde-gălbuie. De asemenea prinde în zbor insectele, apucând pradă în aer și revine la locul de pândă din apropiere. Are o alură orizontală. Se deplasează prin salturi scurte dintr-o parte în alta. Mișcările sunt ușor mai lente și mai negrăbite decât la alte pitulici. Zborul este destul de asemănător cu al pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus), mai puțin fluturat decât cel al pitulicii mici (Phylloscopus collybita).

 Hrana

Se hrănește cu nevertebrate mici, mai ales cu insecte; toamna consumă și fructe. Își caută hrana singur, în perechi sau în cârduri mixte cu alte specii, în coronamentul arborilor, în tufișuri și în subarboret. Insectele le ciugulește pe ici, pe colo de pe frunze și ramurile periferice. Atârnă uneori cu capul în jos așa cum fac pițigoii (Parus). În căutarea hranei uneori planează deasupra marginii exterioare a frunzișului și, de asemenea, prinde în zbor insectele din aer.

 Reproducerea

Reproducerea este puțin studiată, dar este probabil la fel ca la pitulicea de munte occidentală (Phylloscopus bonelli). Ajunge la maturitate sexuală la vârsta de un an. Specia este monogamă și teritorială.

Femela alege locul pentru cuib pe care îl construiește singură. Cuibul este situat de obicei într-o cavitate mică pe pământ, adesea sub un tufiș, fiind bine ascuns în vegetația înconjurătoare. El are are forma sferică, cu intrare laterală, și este făcut din iarbă, și câteva frunze, rădăcinuțe, mușchi și păr de animale.

Ponta este depusă din aprilie/mai până în august, de obicei în mai-iunie. Depune o singură pontă pe an. Ponta constă din 4-7 ouă albe, stropite cu puncte purpurii, pe care le clocește femela singură, timp de 12-13 zile, în timp ce masculul veghează de pe o ramură mai înaltă din coroana copacului. Puii eclozați rămân în cuib 12-13 zile și sunt hrăniți de ambii părinți.

 Deplasări sezoniere

Pitulicea de munte orientală este o pasăre migratoare. Migrația de primăvară începe la sfârșitul lui februarie sau începutul lui martie, iar cea de toamnă începe la jumătatea lui iulie, continuă în august și se termină în septembrie. Iernează în centura de acacii (Acacia) de-a lungul marginii sudice a Saharei din estul Ciadului spre est până în Eritreea. Există un gol distinct care separă cartierele de iarnă ale pitulicii de munte orientale și pitulicii de munte occidentale (Phylloscopus bonelli), iar locurile de iernare ale pitulicii de munte orientale nu sunt complet cunoscute. În mijlocul iernii este absentă în Egipt, dar există o înregistrare în vestul Turciei la jumătatea lui decembrie.Piotr Zduniak, Reuven Yosef, Keith J. Bensusan, Charles E. Perez, and Piotr Tryjanowski. Biometry and phenology of two sibling Phylloscopus warblers on their circum-Mediterranean migrations. ZooKeys. 2015; (530): 113–127

Pleacă din locurile de cuibărit în iulie, pasajul maxim prin vestul Turciei are loc de la sfârșitul lui iulie până la sfârșitul lui august, dar a fost observată până la începutul lui octombrie de-a lungul coastei sudice a Turciei. Se întâlnește rar și neregulat în Cipru și în Israel și probabil că traversează Marea Mediterană direct în Egipt, unde pasajul principal are loc de la mijlocul lui august până la sfârșitul lui septembrie. Sosește în Sudan în august, dar pasajul prin nordul și centrul Ciadului continuă până la începutul lui octombrie. În migrația de toamnă este întâlnită spre vest până în Malta, Tunisia și vestul Libiei.

Pasajul de întoarcere spre locurile de cuibărit începe în martie, când este destul de comună în tot Egiptul și se întâlnește în număr mare de-a lungul coastei nordice până la mijlocul lui mai. Este comună în pasajul de primăvară și în jurul estului Mării Mediterane, unde (spre deosebire pasajul de toamnă) este comună în Israel, Cipru și de-a lungul coastei Turciei. Primele păsări sosite înapoi spre locurile de cuibărit sunt observate în vestul Turciei în a doua săptămână a lui aprilie și în nordul Greciei la mijlocul lunii aprilie.

Apariții accidentale au fost înregistrate în Marea Britanie, Irlanda, Olanda, Norvegia, Finlanda, Ucraina, Sudanul de Sud și Emiratele Arabe Unite.

 Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

În unele locuri este numeroasă. Populația calculată este circa 1% din cea a pitulicii de munte occidentale (Phylloscopus bonelli''). Numărul de perechi cuibăritoare este mai mare în Bulgaria, Macedonia, Grecia și Turcia (Tracia), și foarte redus în restul arealului. În ultimii ani numărul de perechi cuibăritoare a crescut în Macedonia și Bulgaria, unde și-a extins arealul. Nu se cunoaște efectivul acestei specii care poate fi observat pe teritoriul României în timpul pasajelor și nu există date certe referitoare la cuibăritul ei în această zonă.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Referințe

Legături externe

 Pitulice de munte orientală Phylloscopus orientalis. SOR
 O nouă specie de pasăre la Agigea. Litoral TV
 Eastern Bonelli's Warbler Phylloscopus orientalis. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Eastern Bonelli's Warbler, Phylloscopus orientalis. eBird
 Eastern Bonelli's Warbler (Phylloscopus orientalis). BirdGuides
 Pouillot oriental Phylloscopus orientalis - Eastern Bonelli's Warbler. Oiseaux.net
 Phylloscopus bonelli (Vieillot, 1819) - Светлобрюхая пеночка. Позвоночные животные России

Phylloscopus
Păsări din România

Pitulice de munte orientală


Kuglački klub Mertojak je hrvatski kuglački klub iz Splita. Sjedište je u ulici Mira Barešića 10, Split.

Povijest
Osnovan je 2006. godine. Počeli su kao amaterski i kvartovski klub. Koncepcija im je bila škola kuglanja. Okupili su skupinu dječaka koje je zanimao ovaj šport. Uz treniranje s izvrsnim trenerom i uz dobre uvjete u kuglani na Mertojaku rezultati su došli. Mladež koju su odgojili osvojila je sve u Hrvatskoj. Od ništice su došli do prve lige.

Ulaskom u prvu ligu razmatrali su pojačanja, a danas imaju šest izvrsnih igrača i spadaju u najbolje klubove na svijetu.  Najstariji prvotimac ima 64, a najmlađi 20 godina.

Na izlučnim natjecanjima za popunu Prve lige, za sezonu 2015./16., održane 18. i 19. travnja u Zagrebu na kuglani Medveščaku, u skupini od pet momčadi Mertojačani su uvjerljivo bili prvi s oborenih 6.752 čunja, drugi je bio Željezničar iz Čakovca i oni su se plasirali u 1. HKL. Momčad koja je izborila prvu ligu dotad je osvojenila 25 postolja (momčadski, pojedinačno i u parovima) na državnim prvenstvima i 6 medalja sa svjetskih prvenstava (Hrvoje Marinović i Pave Ćubelić),u juniorskoj konkurenciji. Ligu su izborili Duško Milanović, Pave Ćubelić, Mate Primorac, Davor Zoković, Paško Dragičević, Goran Žubrinić, Mladen Vuković (ujedno i predsjednik kluba), Miro Rako, uz pomoć tajnika Branka Bosanca.

Sezone 2016./2017. osvojili su naslov hrvatskog momčadskog prvaka. Osvojili su 33 boda, drugi je bio Zaprešić, treći splitski Poštar s 23 boda. Time je izbori nastup u europskim klupskim natjecanjima. Mertojakov naslov bio je prvi momčadski državni kuglački naslov u Splitu nakon 37 godina. Na zadnjoj odlučujućoj utakmici, u kuglani na Poljudu, pobijedili su pred prepunim gledalištem i uzavreloj nogometnoj atmosferi koju je priredila Torcida s Mertojaka, nešto neviđeno na kuglačkim natjecanjima. Mertojak je također osvojio i hrvatski kup.

17. kolovoza 2017. Mertojačane je pojačao Alen Kujundžić, srbijanski reprezentativac, jedan od najtalentiranijih igrača u širem okružju, igrač Spartaka 024 iz Subotice, s kojim je izborio plasman u Super ligu Srbije.

Godine 2017. ušli su u svjetski kup kao hrvatski prvaci. Došli su u završni krug. Završni izlučni turnir bio je u češkom gradu Blanskome. Među 14 državnih prvaka Mertojak je nakon dva dana izlučnih natjecanja bio treći te je u poluzavršnici igrao protiv mađarskog prvaka Zalaegerszegi TK.
Uspjehu je pridonijela mertojačka Torcida Mertojak koja je u Češku došla zadnjeg dana kvalifikacija 6. listopada i stvorila dotad neviđenu atmosferu na međunarodnim kuglačkim natjecanjima i pogurala svoje ljubimce u borbi za naslov.<ref> VIDEO Torcida Mertojak došla u Češku navijati za svoje kuglače: 'Stvorili su do sada neviđenu atmosferu na međunarodnim kuglačkim natjecanjima'''], Dalmatinski portal. 6. listopada 2017. Pristupljeno 13. studenoga 2018.</ref> Kuglali su kuglači Paško Dragičević, Mihael Grivičić, Andrej Kovač, Hrvoje Marinović, Duško Milanović, Nikola Muše, Igor Šarkezi, Davor Zoković i Goran Žubrinić te Alen Kujundžić. U skupini su nakon natjecanja od 2. do 5. listopada 2017. bili prvi SKV Rot Weiß Zerbst 1999, drugi Zalaegerszegi TK, treći Mertojak i četvrti ŽP Šport Podbrezová. Mađarski predstavnik Zalaegerszegi TK pobijedio je u poluzavršnici 6:2, 3678:3616, 14:10), a u borbi za treće mjesto bio je bolji slovački predstavnik ŽP Šport Podbrezová (3:5; 3646:3684, 10:14). Plan je bio ući među prvih sedam čime bi izborili Ligu prvaka i dogodine. Ulaskom u poluzavršnicu napravili su više nego što se očekivalo.

Sezone 2017./2018. osvojili su naslov hrvatskog doprvaka. Naslov je osvojio Zaprešić, a treća je bila zagrebačka Grmošćica.

Godine 2018. osvojili su naslov europskog prvaka u dramatičnom dvoboju. 30. izdanje Europskog kupa u organizaciji međunarodne kuglačke federacije NBC se u Zetri u Sarajevu. Pobijedili su favorita, njemačku Victoriju iz Bamberga rezultatom 5:3 pobjedom u posljednjem hitcu. Najmlađi Mertojakov kuglač Mihael Grivičić, dvostruki svjetski prvak za mlađe juniore, pobijedio je protivnika za dva čunja. Najbolji pojedinačni rezultat u završnici je najbolji kuglač u Hrvatskoj Hrvoje Marinović, ujendo i trener Mertojaka. Ostatak momčadi koji je osvojio naslov su: Mate Primorac, Andrej Kovač, Ivan Totić, Dimitar Dimitrovski, Mihael Grivičić, Goran Žubrinić, Duško Milanović, Paško Dragičević, Davor Zoković, Nikola Muše i Pave Ćubelić, pod vodstvom predsjednika Mladena Vukovića i tajnika Branka Bosanca. Mertojakov naslov europskog prvaka prvi je takav naslov u Splitu nakon 20-ak godina i povratak naslova najbolje kuglačke momčadi u Europi u Split nakon 49 godina.

Igrač i trener kluba danas je Hrvoje Marinović, svjetski pojedinačni doprvak iz 2018. i doprvak u mješovitim parovima na istom 7. svjetskom pojedinačnom prvenstvu za seniore, održanom u rumunjskom Cluju.

Klub je u početku bio u kuglani na Mertojaku gdje su mogli u izvrsnim uvjetima raditi. Vlasnik je ukinuo kuglanu zbog raznih razloga te danas klub trenira i igra na Poljudu. Premda je to dobra kuglana, premalo je staza. Zbog toga i kronično malih i ograničenih financijskih sredstava, nisu u mogućnosti biti domaćinom nekog natjecanja. Grad nešto sitno daje. Kuglanje teže dolazi i do sponzora jer nije olimpijski šport pa mu tako od početka ne daju pozornost. Zbog čudnih logika, ne dobivaju potpore kao neki drugi slični športovi. Svrstavaju ih u pojedinačne športove, premda klub igra ligu. Zbog takvih stvari medijima nisu atraktivni i teže dobivaju novac i od države i teže dolaze do sponzora.

 Uspjesi

 Ekipno

 1. hrvatska liga
 prvak: , ,
 doprvak: , , , 2022./23.

 2. HKL - Jug
 prvak: 2012./13., 2014./15.
 doprvak: 2009./10., 2011./12., 2013./14.

 3. HKL - Jug
 prvak: 2019./20. (rezervna momčad)

 Kup Hrvatske
 pobjednik: , ,

 Europski kup
 pobjednik: 2018., 2019.

 Pojedinačno

 Pregled plasmana po sezonama

 Rezervna momčad

 Izvori

 Vanjske poveznice
https://www.facebook.com/pages/category/Sports-Team/KK-Mertojak-Split-127629937354189/ KK Mertojak Split, Facebook
Vjekoslav Paun: Donijeli su Splitu prvi europski naslov u 20 godina: Primijenili smo taktiku Tomislava Ivića i bacili Hajduk u drugi plan, jedino muku mučimo s novcem, a nama bi Lovrenova tjedna plaća bila dostatna za tri godine!   100posto. 15. studenoga 2018.

Kuglanje u Splitu
Mertojak
Europski klupski prvaci

Kuglački klub Mertojak


Las Primarias del Partido Republicano de 2012 en Vermont se hicieron el 6 de marzo de 2012 en el llamado Supermartes 2012. Las Primarias del Partido Republicano fueron unas Primarias, con 17 delegados para elegir al candidato del partido Republicano para las elecciones presidenciales de Estados Unidos de 2012.  En el estado de Vermont estaban en disputa 17 delegados.

Elecciones

Resultados

Véase también
 Primarias presidenciales del Partido Republicano de 2012

Referencias

Enlaces externos
 Destino 2012 en Univision (en español)
 Calendario de las Primarias en Vermont (en inglés)
 Primarias y Primarias en CNN (en inglés)
 Candidatos a las Primarias (en inglés)

2012
Vermont


Mark Todd may refer to:

 Mark Todd (politician) (born 1954), British Labour Party Member of Parliament 1997-2010
 Mark Todd (equestrian) (born 1956), New Zealand Equestrian horse rider and Thoroughbred trainer
 Mark Todd (footballer) (born 1967), English football player
 Mark Todd (police officer), civilian police officer who shot and disabled Nidal Malik Hasan during the Fort Hood shooting
 Blazing Skull aka Mark Todd, comic book character

Mark Todd


Daniel Kwan (ou parfois Dan Kwan) et Daniel Scheinert, souvent appelés Daniels, forment un duo de cinéastes américains.

Lors de la  cérémonie des Oscars en mars 2023, ils reçoivent conjointement l'Oscar du meilleur réalisateur pour leur film Everything Everywhere All at Once.

Biographie

Filmographie

Cinéma
Sauf indications contraires, sont indiqués les films réalisés et scénarisés par Dan Kwan et Daniel Scheinert.

Longs métrages
 2016 : Swiss Army Man
 2019 : The Death of Dick Long (uniquement Daniel Scheinert, également acteur)
 2022 : Everything Everywhere All at Once

Courts métrages
 2007 : I'm Nostalgic (uniquement Daniel Scheinert)
 2008 : Trust (uniquement Daniel Scheinert)
 2011 : My Best Friend's Wedding/My Best Friend's Sweating
 2014 : Interessing Ball
 2016 : Possibilia

Télévision
 2013 : NTSF:SD:SUV:: (2 épisodes)
 2013 : Childrens Hospital (1 épisode)
 2019 : Legion (1 épisode, uniquement Dan Kwan, également scénariste)
 2019  : Becoming a God (1 épisode, uniquement Daniel Scheinert)
 2020 : Awkwafina Is Nora from Queens (1 épisode, également scénaristes)
 2023 : Star Wars: Skeleton Crew (postproduction)

Clips
 2011 : Simple Math de Manchester Orchestra
 2011 : Houdini de Foster the People
 2011 : Don't Stop (Color on the Walls) de Foster the People
 2012 : Machines de Battles
 2012 : Simple Song de The Shins
 2012 : Rize of the Fenix de Tenacious D
 2013 : Cry Like a Ghost de Passion Pit
 2013 : Turn Down for What de DJ Snake et Lil Jon
 2014 : Tongues de Joywave
 2017 : The Sunshine de Manchester Orchestra
 2017 : The Alien de Manchester Orchestra

Distinctions

Récompenses
Critics' Choice Movie Awards 2023 : Meilleur réalisateur pour Everything Everywhere All at Once
Oscars 2023 : Meilleur film, Meilleure réalisation, Meilleur scénario original pour Everything Everywhere All at Once

Nominations
 Golden Globes 2023 : Meilleur film musical ou de comédie, meilleure réalisation, meilleur scénario pour Everything Everywhere All at Once

Liens externes

Daniel Kwan

Daniel Scheinert

Producteur américain de cinéma
Producteur américain de télévision
Scénariste américain de cinéma
Réalisateur américain
Duo de réalisateurs
Oscar de la meilleure réalisation
Oscar du meilleur scénario original
Surnom
Naissance en juin 1987
Naissance en février 1988
Critics' Choice Movie Award de la meilleure réalisation

Daniels (réalisateurs)


Rikuya Izutsu (født 10. februar 1994) er en japansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Rikuya Izutsu


İki Şehrin Hikâyesi, Charles Dickens'ın 1859 yılında gazetelerde tefrika edilmek üzere yazdığı, konusu Fransız Devrimi esnasında ve öncesinde Paris ve Londra'da geçen romandır. 200 milyonun üzerindeki satışı ile tüm zamanların en meşhur edebiyat eserleri arasındadır.

Roman devrime öncülük eden yıllar boyunca soylular tarafından ezilen Fransız köylüsünün durumunu, buna karşılık devrimin ilk yıllarında soylulara yönelik vahşeti ve Londra'daki hayat üzerinden aynı dönemdeki toplumlar arasındaki benzerlikleri betimler. Bu olaylarla birlikte birkaç karakterin hayatı da anlatılır. Charles Darnay ve Sydney Carton en önemli karakterlerdir. Darnay erdemli kişiliğine rağmen devrimin gazabına rastgele kurban seçilen eski bir Fransız aristokrattır. Carton ise Darnay'in eşine duyduğu karşılıksız aşk dışında boşa geçirdiği hayatını kurtarmak için çabalayan harcanmış bir avukattır. 45 bölümlük roman Dickens'ın All the Year Round isimli edebiyat dergisinde 31 haftada yayınlandı.

Konusu
Kitapta suçsuz yere Paris'teki bir hapishanede 18 yılını geçirdikten sonra, eski bir dostunun yardımı ile kurtulan Dr. Manette'in tesadüfen Londra'ya dönüşü sırasında tanıştıkları bir Fransız olan Charles Darnay ile kızının yapacakları evlilik ve bunun ardından meydana gelen Fransız İhtilali'nin hayatlarına etkileri anlatılır. Bu insanların ruhsal değişimlerini ele alan kitapta birçok tarihi izlere de rastlayabiliriz.

Olayların akışı ve birbirleri ile bağlantıları romanda okuyucunun merakını son sayfaya kadar sürükleyen bir hızla sürer. Manette'in kızının sevgisine verdiği değer yüzünden içine atıp gömdüğü ancak unutamadığı intikam hisleri, kendisini bu duruma düşüren insanların soyundan gelen birisine kızını verebilmesi ilgi çekicidir. Buna karşın, hayatta kimseye karşı iyilik yapamamış ve bunun yüzünden hayatla bağları çok sıkı olmayan Sydney Carton'un Darnay'a duyduğu imrenme ve Lucie'ye duyduğu sevgi romanda olayların akışını değiştirir.

Charles Dickens bu romanı yazdığı sırada tıpkı Charles Darnay'ın evliliğindeki gibi sorunlar içindedir ve karakterle isimlerinin aynı harflerle C.D. başlaması bununla ilişkilendirilir. Bu roman da insanların  kendilerine duydukları güven güvensizlik anlatılıyor.

Etkileri

Yazar, Fransız İhtilali'nde, ortalığı kan gölüne çeviren monarşi kurallarının dayattığı ve artık o dönemin bir rutini olan giyotinle kafa kesmelerde öldürülen binlerce insanın acısını İngiliz halkına anlatmayı amaçlamıştır. Romanda ihtilal öncesinde acı çeken, sömürülen Fransız halkının bu travmanın yaraları ile, kendilerine yıllarca kötülük eden aristokrat ve asillere sıfır hoşgörü ve uydurma yasalarla idam cezaları vermeleri ile aslında evrimleşmemiş ve ilkel kalmış bir toplum oldukları anlatılmak istenmiştir. Devrim ertesinde yaşanan üç yıl, devrim öncesinin bir devamı niteliğindedir. Öldürenler artık öldürülmektedir.

Kaynakça

Klasik romanlar
Charles Dickens romanları
100 Temel Eser
Konusu Paris'te geçen romanlar
1859 romanları
Konusu Londra'da geçen romanlar
Tefrika romanlar
Birleşik Krallık tarihî romanları
Fransız Devrimi ile ilgili eserler
Çizgi romana uyarlanmış romanlar
Sinemaya uyarlanmış Birleşik Krallık romanları
Tiyatroya uyarlanmış Birleşik Krallık romanları
Operaya uyarlanmış romanlar
Radyoya uyarlanmış romanlar
Televizyona uyarlanmış romanlar

İki Şehrin Hikâyesi


Benjamín Núñez Vargas (Pacayas, Alvarado, 24 de enero de 1915 - San José, el 19 de septiembre de 1994) fue un sacerdote, político, profesor universitario y diplomático costarricense, de gran influencia en su país durante la segunda mitad del . Fue fundador y rector de la Universidad Nacional de Costa Rica. Se le considera uno de los gestores de la fundación de la Segunda República luego de la Guerra Civil de Costa Rica de 1948.

Biografía
Nació en Pacayas del cantón de Alvarado, el 24 de enero de 1915. El 9 de enero de 1938 se lleva a cabo su ordenación sacerdotal. En 1940, Monseñor Víctor Sanabria Martínez lo envía a estudiar sociología en la Universidad de Niágara. Pasa a la Universidad Católica adonde obtendría su Maestría y eventualmente, muchos años después, su Doctorado con una tesis de grado de aporte sociológico sobre la Clase Profesional de Costa Rica. Entre sus guías académicos en esta universidad resalta Monseñor Furley. Estudió también en años posteriores en la Universidad de Columbia con figuras como Robert K. Merton y Seymour Martin Lipset.

Fue el fundador de la Confederación Costarricense del Trabajo Rerum Novarum. En agosto de 1943 inició un movimiento con alrededor de 75 sindicatos, desarrollando una tendencia ideológica cristiana, organizando fundamentalmente trabajadores de las plantaciones bananeras.

Durante la Guerra Civil de Costa Rica, de 1948, se desempeñó como Capellán del Ejército de Liberación Nacional y tuvo un destacado papel como negociador plenipotenciario para la firma de la capitulación del Gobierno. En 1948 ejerció el cargo de Ministro de Trabajo de la Junta Fundadora de la Segunda República. En 1973 fue Rector de la Universidad Nacional de Costa Rica (UNA).

En 1953 fue nombrado como representante Permanente ante las Naciones Unidas por el Presidente José Figueres Ferrer. Le correspondió en este cargo jugar un papel preponderante en la lucha contra el colonialismo y muy particularmente con su voto decisivo, para la independencia de Argelia.

En aquella época el grupo latinoamericano constituía una fuerza poderosa de veinte países, antes del ingreso masivo de nuevos países que se descolonizaron en los años posteriores. En esos años se discutió en el Consejo de Seguridad de la ONU, los asuntos relativos al derrocamiento del Coronel Jacobo Arbenz en sus repercusiones internacionales. Junto con Figueres, elaboró la política de no reconocimiento de los gobiernos militares llegados por golpe de Estado al poder como se sostuvo antes. La figura del embajador Núñez se hizo muy popular durante estos años en las Naciones Unidas. Ocupó la presidencia de la tercera comisión.

Pocos meses antes de su regreso a Costa Rica le correspondió realizar, como representante permanente, una gira alrededor del mundo en visita a los países miembros de la ONU con quienes había trabajado intensamente. Es durante este viaje que visita por primera vez Israel y establece los contactos con David Ben Gurión, el creador del Estado Israelí.

Una vez cumplida su Misión en las Naciones Unidas regresa a Costa Rica a donde vuelve a su Parroquia y a la Cátedra Universitaria. A través de los años tiene la Cátedra de Visión Social de Costa Rica y los Fundamentos y Principios de Sociología, posteriormente, sobre Teoría del Poder, Sociología del Comportamiento colectivo y Sociología de la Comunicación Colectiva. Participa de la vida universitaria siempre intensamente pero no aspira ni tiene tiempo para las tareas de dirección y administración universitaria, sin sospechar la tarea que le esperaba en el futuro.

En 1962, el presidente Francisco Orlich Bolmarcich le encomendó al Padre Núñez, ser director del INVU donde se desempeñó durante varios años como presidente de la Junta Directiva. Él dirigió esta institución consiguiendo fondos en diversos organismos y negociando posibilidades de nuevas urbanizaciones para enfrentar los retos de las necesidades de vivienda de Costa Rica. Gran cantidad de personas que hoy habitan casa propia no saben que los pasos que entonces dio el Padre Núñez con sus compañeros de Junta directiva posibilitaron que sus viviendas y urbanizaciones fuesen una realidad. Dio a su administración un toque humano, dedicaba algunas mañanas cada semana a atender personalmente a cientos de personas ilusionadas por obtener su casa propia, en una oficinita que mandó a instalar para esos efectos.

Durante el tercer gobierno del Presidente Figueres Ferrer, el Padre Núñez es nombrado Embajador Extraordinario y Plenipotenciario en Jerusalén como Embajador concurrente en Bucarest. Este regreso del Padre a la Ciudad Santa, reviste una gran importancia para el país y sus relaciones con el gobierno y el pueblo de Israel. Se consolidan los vínculos entre el Estado Israelí y Costa Rica, materializándose en todo tipo de áreas de cooperación. Paralelamente a sus deberes bilaterales como representante ante las diversas Asambleas Generales de las Naciones Unidas defiende la existencia del Estado de Israel contra la mayoría automática de los países aliados de los intereses árabes. Durante el gobierno del Presidente Daniel Oduber Quirós en 1974, vuelve a ocupar el cargo de Embajador en Israel.

A su primer regreso de Jerusalén acepta el reto de la creación de la Universidad Nacional. Asume la rectoría de la misma trabajando al principio con la Comisión ad-hoc. Plantea sus ideas para UNA Universidad Necesaria y las defiende contra tesis contrapuestas, terminada la labor de la Comisión ad-hoc, presenta su nombre a elección para ser el primer Rector electo de la institución, logrando la designación y toma las medidas para la construcción y consolidación de lo que hoy es la Universidad Nacional.

En 1982, el Presidente Luis Alberto Monge designa por cuarta vez al Padre en el Servicio Exterior de la República como representante Permanente ante la UNESCO en París. En esta posición lleva a cabo tareas de gran valor para Costa Rica en momentos de gran trascendencia por la situación de Costa Rica en los conflictos centroamericanos y por la situación que la Guerra Fría plantea para la organización. Su experiencia diplomática, académica y como rector le permiten con su habilidad característica desenvolverse con tenacidad y empeño.

El Padre Benjamín Núñez fue sacerdote, doctor universitario, ministro, embajador, profesor y rector. También fue, en una gran dimensión humana y espiritual, un patriota, un hombre que amó y defendió siempre su patria, pero a la patria de personas trabajadoras, que sufren y necesitan reivindicación permanente. Antes de morir solicitó tres cosas: Quería ser sepultado en el altozano de la Parroquia San Isidro Labrador del cantón de Vázquez de Coronado en Costa Rica, y que en su lápida se escribiese el siguiente epitafio: "Oh sacerdote! ¿Quién eres tú? Todo y nada", y que en su funeral estuvieran las banderas enhiestas de la Iglesia, de Costa Rica, del Estado de Israel, de Liberación Nacional, del Rerum Novarum y de la Universidad Nacional de Costa Rica. El campus de la Universidad Nacional de Costa Rica lleva su nombre.

En 2021, la Asamblea Legislativa de la República de Costa Rica lo declaró como Benemérito de la Patria.

Referencias

Rectores de la Universidad Nacional de Costa Rica
Diplomáticos de Costa Rica
Alumnado de la Universidad de Niágara
Sindicalistas de Costa Rica
Sacerdotes católicos de Costa Rica
Ministros de Costa Rica
Políticos del Partido Liberación Nacional
Alumnado de la Universidad de Columbia
Profesores de Costa Rica
Embajadores de Costa Rica en Israel
Beneméritos de la Patria de Costa Rica

Benjamín Núñez Vargas


Rooster Doodle-Doo også kaldet Le Coq de St-Victor er en animeret film fra 2014. Filmen er produceret af det canadiske produktionsselskab Productions 10e Ave og er instrueret af Pierre Greco.

Plot

St-Victors borgmester er stolt over den økonomiske dynamik, der hersker i hans landsby. Han giver sin hane hele æren for landsbyens store succes. Hanen er meget højrøstet og punktlig, da den vækker alle landsbybeboerne kl. 4 hver morgen alle ugens dage og helligdage. Men landsbybeboerne får på et tidspunkt nok af hanens galen, så de prøver at skaffe sig af med den. Det lykkes for dem at smide hanen på porten, men de opdager hurtige de negative konsekvenser heraf. Så de må ud og finde hanen og bringe den tilbage igen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Canadiske film fra 2014
Fransksprogede film
Animationsfilm

Rooster Doodle-Doo


Coquet Island  is a small island of about , situated  off Amble on the Northumberland coast, northeast England. It is included in the civil parish of Hauxley.

Bird reserve
The island is owned by the Duke of Northumberland. The Royal Society for the Protection of Birds manages the island as a bird reserve, for its important seabird colonies.

The most numerous species is the puffin, with over 18,000 pairs
nesting in 2002, but the island is most important for the largest colony of the endangered roseate tern in Britain, which, thanks to conservation measures including the provision of nestboxes to protect the nests from gulls and bad weather, has risen to 118 pairs in 2018. Other nesting birds include sandwich tern, common tern, Arctic tern, black-legged kittiwake, fulmar, three other gull species, and eider duck.

The island is uninhabited in winter, but seasonal wardens are present throughout the summer to protect the nesting birds. Landing on Coquet Island for the general public is prohibited, but boats from local companies in Amble sail close up to the island in good weather throughout the summer, allowing visitors to get good views of the puffins and roseate terns.

Coquet Lighthouse

Coquet Island was the home at one time of Henry of Coquet (died 1127), a Dane who lived in a hermitage there. The island also holds the remaining structure of a medieval monastery on the southwestern shore, which was largely incorporated into the 19th-century lighthouse and lighthouse keepers' cottages.

Coquet Lighthouse was built by Trinity House in 1841 at a cost of £3,268. James Walker designed the lighthouse, which is a white square tower of sandstone, with walls more than one metre thick, surrounded by a turreted parapet. The first keeper at Coquet Lighthouse was William Darling, the elder brother of Grace Darling.

The lighthouse was initially provided with a large (first-order) fixed dioptric along with a set of mirrors (which were replaced with refracting prisms ten years later); the lens was by Isaac Cookson & co. of Newcastle upon Tyne. The lamp was oil-fuelled. In 1854 red sectors were added, to warn ships of Hauxley Point to the south and Boulmer Rocks to the north. Later, in 1870, a separate sector light was added, pointing south from a lower window in the tower. In 1891 both lights were made much more powerful; the main lamp was replaced with an eight-wick mineral-oil burner, and its character was changed to occulting (being eclipsed for 2.5 seconds every minute).

An explosive fog signal was established at the lighthouse in 1902, which sounded once every seven-and-a-half minutes; later sounding every three minutes, it was still in use in the 1970s. The light was electrified in 1976; up until this date a paraffin vapour burner provided the main light, and an old-style Argand lamp provided the sector light.

In 1990 the lighthouse was automated, at which point a revolving array of quartz halogen sealed beam lamps were installed in place of the old optic, with columns of lamps grouped in threes on a rotating pedestal, so as to display three flashes every 30 seconds. Subsequently, these were replaced by a small revolving optic, mounted on an AGA PRB gearless drive. Coquet's light has been solar powered since 2008.

After its removal from the tower, the original 1841–1851 optic was exhibited (along with the old occulting apparatus) at the Trinity House National Lighthouse Museum. After the museum closed they were loaned to Souter Lighthouse where they were displayed for a number of years.

See also

 List of lighthouses in England
 The Farne Islands; another important bird reserve about 30 km to the north
 Henry of Coquet (12th century) – Danish hermit and miracleworking saint who lived on this island

References

External links
 Trinity House
 Tide times for Coquet Island from the BBC and Easytide.
 History of Coquet Island. (Modified from "A History of Northumberland", volume V,  by John Crawford Hodgson. Published 1899).

Uninhabited islands of Northumberland
Coquet Island
Sites of Special Scientific Interest in Northumberland

Coquet Island


is a town located in central Tanegashima, in Kumage District, Kagoshima Prefecture, Japan.

As of June 2013, the town has an estimated population of 8,439 and a population density of 61.2 persons per km². The total area is 137.78 km².

Geography
Nakatane occupies the center of the island of Tanegashima, with the East China Sea to the west and the Pacific Ocean to the east.

Surrounding municipalities
Nishinoomote
Minamitane
Mishima

Climate
The climate is classified as humid subtropical (Köppen climate classification Cfa) with very warm summers and mild winters. Precipitation is high throughout the year, but is highest in the months of May, June and September.

History
Nakatane Village was established on April 1, 1889. A power station was built in 1925, and the first telephone was installed in 1938. On November 10, 1940, Nakatane was upgraded to town status. Tanegashima Airport opened in Nakatane in 1958.

Nakatane is featured in the Japanese animated feature film, 5 Centimeters Per Second, directed by Makoto Shinkai. It was released on March 3, 2007 in Japan.

Transport

Highway
Japan National Route 58

Airport
New Tanegashima Airport

References

External links

Nakatane official website

Towns in Kagoshima Prefecture
Populated coastal places in Japan

Nakatane, Kagoshima


Hold That Ghost este o comedie de groază britanică din 1941, regizată de Arthur Lubin. Rolurile principale sunt interpretate de actorii Bud Abbott, Lou Costello și Richard Carlson

Rezumat

Distribuție
 Bud Abbott - Chuck Murray
 Lou Costello - Ferdinand Jones
 Richard Carlson - Dr. Jackson
 Joan Davis - Camille Brewster
 Evelyn Ankers - Norma Lind
 Marc Lawewnce - Charlie Smith
 Mischa Auer - Gregory
 Shemp Hpward - Soda Jerk
Russell Hicks - Bannister
 William B. Davidson - Moose Matson
 Ted Lewis - Themselves
 The Andrews Sisters - ele însele
 Milton Parsons - șoferul de autobuz
 Harry Hayden - Jenkins

Note

Filme din 1941
Filme de comedie din anii 1940
Filme de comedie
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme muzicale
Filme regizate de Arthur Lubin
Filme Universal Pictures

Hold That Ghost


Gabriel Anton Walter (5 de febrero de 1752, Neuhausen auf den Fildern, Alemania - 11 de abril de 1826, Viena), conocido como Anton Walter, fue un constructor de pianos decisivo para el panorama musical vienés del s. XVIII. El Nuevo diccionario Grove de música y músicos lo describe como «el fabricante de pianos más famoso de la Viena de su tiempo».

El instrumento de Mozart
Wolfgang Amadeus Mozart compró un piano de Walter alrededor de 1782, y lo empleó en una de las fases más importantes de su carrera, la composición y los exitosos estrenos de sus conciertos maduros para piano ("Conciertos para piano"). Aproximadamente en 1800 (nueve años después de la muerte de Mozart), este instrumento aparentemente fue modificado considerablemente por la firma Walter. Sobrevive hoy y es conservado en Salzburgo, anteriormente había sido propiedad del hijo de Mozart, Carl, en Milán.

Los Walter fortepianos son frecuentemente utilizados como modelos para instrumentos construidos por constructores de fortepianos modernos como by Philip Belt, Chris Maene, Paul McNulty, Paul Poletti, y Rodney Regier, entre otros.

Referencias

Enlaces externos

 Fortepiano Anton Walter (1795); El museo de la Música Min-On en Tokio
 Fortepiano por Anton Walter (1792) replica de Paul McNulty
 Haydnhaus en Eisenstadt. El piano de Anton Walter.

Nacidos en Baden-Wurtemberg
Fallecidos en Viena
Fabricantes de pianos
Wolfgang Amadeus Mozart
Alemanes del siglo XVIII
Alemanes del siglo XIX

Anton Walter