The equals sign (British English) or equal sign (American English), also known as the equality sign, is the mathematical symbol , which is used to indicate equality in some well-defined sense. In an equation, it is placed between two expressions that have the same value, or for which one studies the conditions under which they have the same value.

In Unicode and ASCII, it has the code point U+003D. It was invented in 1557 by Robert Recorde.

History
The etymology of the word "equal" is from the Latin word "æqualis", as meaning "uniform", "identical", or "equal", from aequus ("level", "even", or "just").

The  symbol, now universally accepted in mathematics for equality, was first recorded by Welsh mathematician Robert Recorde in The Whetstone of Witte (1557). The original form of the symbol was much wider than the present form. In his book Recorde explains his design of the "Gemowe lines" (meaning twin lines, from the Latin gemellus)

"The symbol  was not immediately popular. The symbol  was used by some and  (or ), from the Latin word  meaning equal, was widely used into the 1700s" (History of Mathematics, University of St Andrews).

Usage in mathematics and computer programming
In mathematics, the equal sign can be used as a simple statement of fact in a specific case (""), or to create definitions (""), conditional statements (""), or to express a universal equivalence ("").

The first important computer programming language to use the equal sign was the original version of Fortran, FORTRAN I, designed in 1954 and implemented in 1957. In Fortran,  serves as an assignment operator:  sets the value of  to 2. This somewhat resembles the use of  in a mathematical definition, but with different semantics: the expression following  is evaluated first, and may refer to a previous value of . For example, the assignment  increases the value of  by 2.

A rival programming-language usage was pioneered by the original version of ALGOL, which was designed in 1958 and implemented in 1960. ALGOL included a relational operator that tested for equality, allowing constructions like  with essentially the same meaning of  as the conditional usage in mathematics. The equal sign was reserved for this usage.

Both usages have remained common in different programming languages into the early 21st century. As well as Fortran,  is used for assignment in such languages as C, Perl, Python, awk, and their descendants. But  is used for equality and not assignment in the Pascal family, Ada, Eiffel, APL, and other languages.

A few languages, such as BASIC and PL/I, have used the equal sign to mean both assignment and equality, distinguished by context. However, in most languages where  has one of these meanings, a different character or, more often, a sequence of characters is used for the other meaning. Following ALGOL, most languages that use  for equality use  for assignment, although APL, with its special character set, uses a left-pointing arrow.

Fortran did not have an equality operator (it was only possible to compare an expression to zero, using the arithmetic IF statement) until FORTRANIV was released in 1962, since when it has used the four characters  to test for equality. The language B introduced the use of  with this meaning, which has been copied by its descendant C and most later languages where  means assignment.

Some languages additionally feature the "spaceship operator", or three-way comparison operator, , to determine whether one value is less than, equal to, or greater than another.

The equal sign is also used in defining attribute–value pairs, in which an attribute is assigned a value.

Several equal signs
In PHP, the triple equal sign, , denotes value and type equality, meaning that not only do the two expressions evaluate to equal values, but they are also of the same data type. For instance, the expression  is true, but  is not, because the number 0 is an integer value whereas false is a Boolean value.

JavaScript has the same semantics for , referred to as "equality without type coercion". However, in JavaScript the behavior of  cannot be described by any simple consistent rules. The expression  is true, but  is false, even though both sides of the  act the same in Boolean context. For this reason it is sometimes recommended to avoid the  operator in JavaScript in favor of .

In Ruby, equality under  requires both operands to be of identical type, e.g.  is false. The  operator is flexible and may be defined arbitrarily for any given type. For example, a value of type  is a range of integers, such as .  is false, since the types are different (Range vs. Integer); however  is true, since  on  values means "inclusion in the range". Under these semantics, === is non-symmetric; e.g. 1844 === (1800..1899) is false, since it is interpreted to mean Integer#=== rather than Range#===.

In most programming languages, == is used to check equality, so 1844 == 1844 will return true.

Other uses

Spelling

Tone letter
The equal sign is also used as a grammatical tone letter in the orthographies of Budu in the Congo-Kinshasa, in Krumen, Mwan and Dan in the Ivory Coast. The Unicode character used for the tone letter (U+A78A) is different from the mathematical symbol (U+003D).

Personal names

A possibly unique case of the equal sign of European usage in a person's name, specifically in a double-barreled name, was by pioneer aviator Alberto Santos-Dumont, as he is also known not only to have often used a double hyphen  resembling an equal sign  between his two surnames in place of a hyphen, but also seems to have personally preferred that practice, to display equal respect for his father's French ethnicity and the Brazilian ethnicity of his mother.

Instead of a double hyphen, the equal sign is sometimes used in Japanese as a separator between names. In Ojibwe, the readily available equal sign on a keyboard is used as a substitute for a double hyphen.

Linguistics
In linguistic interlinear glosses, an equal sign is conventionally used to mark clitic boundaries: the equal sign is placed between the clitic and the word that the clitic is attached to.

Chemistry
In chemical formulas, the two parallel lines denoting a double bond are commonly rendered using an equal sign.

LGBT symbol

In recent years, the equal sign has been used to symbolize LGBT rights. The symbol has been used since 1995 by the Human Rights Campaign, which lobbies for marriage equality, and subsequently by the United Nations Free & Equal, which promotes LGBT rights at the United Nations.

Hate speech
The not equal (≠) symbol has been adopted by some white supremacist and other racist groups.

Telegrams and Telex
In Morse code, the equal sign is encoded by the letters B (-...) and T (-) run together (-...-). The letters BT stand for Break Text, and are put between paragraphs, or groups of paragraphs in messages sent via Telex, a standardised tele-typewriter. The sign, used to mean Break Text, is given at the end of a telegram to separate the text of the message from the signature.

Related symbols

Approximately equal

Symbols used to denote items that are approximately equal include the following:
 ≈ (, LaTeX \approx)
 ≃ (, LaTeX \simeq), a combination of  and , also used to indicate asymptotic equality
 ≅ (, LaTeX \cong), another combination of ≈ and =, which is also sometimes used to indicate isomorphism or congruence
  (, LaTeX \sim), which is also sometimes used to indicate proportionality or similarity, being related by an equivalence relation, or to indicate that a random variable is distributed according to a specific probability distribution (see also tilde), or alternatively between two quantities to indicate they are of the same order of magnitude.
 ∽ (, LaTex \backsim), which is also used to indicate proportionality
 ≐ (, LaTeX \doteq), which can also be used to represent the approach of a variable to a limit
 ≒ (, LaTeX \fallingdotseq), commonly used in Japan, Taiwan, and Korea.
 ≓ (, LaTex \risingdotseq)

In some areas of East Asia such as Japan, "≒" is used to mean "the two terms are almost equal", but in other areas and specialized literature such as mathematics, "≃" is often used. In addition to its mathematical meaning, it is sometimes used in Japanese sentences with the intention of "almost the same".

Not equal
The symbol used to denote inequation (when items are not equal) is a slashed equal sign  (U+2260). In LaTeX, this is done with the "\neq" command.

Most programming languages, limiting themselves to the 7-bit ASCII character set and typeable characters, use , , , or  to represent their Boolean inequality operator.

Identity
The triple bar symbol  (U+2261, LaTeX \equiv) is often used to indicate an identity, a definition (which can also be represented by   or ), or a congruence relation in modular arithmetic.

Isomorphism
The symbol  is often used to indicate isomorphic algebraic structures or congruent geometric figures.

In logic
Equality of truth values (through bi-implication or logical equivalence), may be denoted by various symbols including , , and .

Other related symbols
Additional precomposed symbols with code points in Unicode for notations related to the equal sign include:

 ≌ ()
 ≔ () (see also assignment (computer science) for )
 ≕ ()
 ≖ ()
 ≗ ()

 ≘ ()
 ≙ ()
 ≚ ()
 ≛ ()
 ≜ ()

 ≞ ()
 ≟ ()
 ⩴ () (see also Backus–Naur form for )
 ⩵ ()
 ⩶ ()

Incorrect usage
The equal sign is sometimes used incorrectly within a mathematical argument to connect math steps in a non-standard way, rather than to show equality (especially by early mathematics students).

For example, if one were finding the sum, step by step, of the numbers 1, 2, 3, 4, and 5, one might incorrectly write
1 + 2 = 3 + 3 = 6 + 4 = 10 + 5 = 15.
Structurally, this is shorthand for
([(1 + 2 = 3) + 3 = 6] + 4 = 10) + 5 = 15,
but the notation is incorrect, because each part of the equality has a different value. If interpreted strictly as it says, it would imply that
3 = 6 = 10 = 15 = 15.
A correct version of the argument would be
1 + 2 = 3, 3 + 3 = 6, 6 + 4 = 10, 10 + 5 = 15.

This difficulty results from subtly different uses of the sign in education. In early, arithmetic-focused grades, the equal sign may be operational; like the equal button on an electronic calculator, it demands the result of a calculation. Starting in algebra courses, the sign takes on a relational meaning of equality between two calculations. Confusion between the two uses of the sign sometimes persists at the university level.

Encodings

Related:

See also

 2 + 2 = 5
 Double hyphen
 Equality (mathematics)
 Logical equality
 Plus and minus signs

Notes

References

 Boyer, C. B.: A History of Mathematics, 2nd ed. rev. by Uta C. Merzbach. New York: Wiley, 1989  (1991 pbk ed. )

External links
Earliest Uses of Symbols of Relation
Image of the page of The Whetstone of Witte on which the equal sign is introduced
Scientific Symbols, Icons, Mathematical Symbols
Robert Recorde invents the equal sign

Mathematical symbols
Welsh inventions
1557 introductions
Definition
Assignment operations
Equivalence (mathematics)

Equals sign


Las Asambleas del Partido Republicano de 2012 en Nevada se hicieron el 4 de febrero de 2012. Las Asambleas del Partido Republicano son una asambleas, con 28 delegados para elegir al candidato del partido Republicano para las elecciones presidenciales de Estados Unidos de 2012. En el estado de Nevada estaban en disputa 28 delegados.

Elecciones

Resultados
El porcentaje de votos fue de 8.2% con 1,800 urnas de 1,800 precintos (100%) reportados.  Los votantes registrados y elegibles a votar fueron de 400,310 republicanos en Nevada).

Véase también
 Primarias presidenciales del Partido Republicano de 2012

Referencias

Enlaces externos

 Destino 2012 en Univision (en español)
 Calendario de las asambleas en Nevada (en inglés)
 Asambleas y asambleas en CNN (en inglés)
 Candidatos a las Asambleas (en inglés)

2012
Nevada


Wikipedia în min nan (în min nan: Holopedia) este versiunea în limba min nan a Wikipediei, și se află în prezent pe locul 244 în topul Wikipediilor, după numărul de articole.  În prezent are aproximativ 227.499 de articole.

Note

Vezi și
 Wikipedia în chineză

Legături externe
 Wikipedia în min nan

Enciclopedii online

Wikipedia în min nan


Schichtshöhn ist eine Ortschaft im Ortsteil Mengersgereuth-Hämmern der Gemeinde Frankenblick im Landkreis Sonneberg in Thüringen.

Lage
Das ehemalige Dorf Schichtshöhn liegt im Südwesten von Mengersgereuth-Hämmern.

Geschichte
1358–1362 wurde der Ort erstmals urkundlich erwähnt. Am 1. April 1923 folgte die Zwangseingemeindung nach Mengersgereuth-Hämmern.

Am 1. Januar 2012 wurde Schichtshöhn im Zuge des Zusammenschlusses der Gemeinden Effelder-Rauenstein und Mengersgereuth-Hämmern ein Teil der Gemeinde Frankenblick.

Dialekt
In Schichtshöhn wird Itzgründisch, ein mainfränkischer Dialekt, gesprochen.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort im Landkreis Sonneberg
Geographie (Frankenblick)
Ersterwähnung 1362
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Sonneberg)
Gemeindeauflösung 1923

Schichtshöhn


O familie regală este familia apropiată a unui rege sau a unei regine de drept, și uneori se referă la familia extinsă a acestora. Termenul "familie imperială" descrie în mod corespunzător familia apropiată a unui împărat sau împărăteasă, iar termenul "familie papală" descrie familia unui papă, în timp ce termenii  "familie ducală", "familie mare ducală" sau "familie princiară" descriu rudele unui duce, mare duce, principe.

În vorbirea curentă, referirea la membrii oricărei familii care domnește prin dreptul ereditar se face prin termenul "regalitate". În unele cercuri este considerat adecvat să se facă trimitere la membrii familiei extinse ai unui monarh detronat și la descendenții săi ca la o familie regală.

O dinastie este uneori menționată cu termenul "casa de...". Începând din iulie 2013, există 26 de monarhii active suverane în lume, care conduc sau domnesc în 43 de țări din lume.

Membru al unei familii regale
O familie regală include în mod obișnuit soțul monarhului care domnește, soțul supraviețuitor al unui monarh decedat, copiii, nepoții, frații, surorile și verii paterni ai monarhului, precum și soții acestora. În unele cazuri, apartenența la familia regală se poate extinde la descendenți mai îndepărtați ai monarhului. În anumite monarhii, unde abdicarea voluntară este normă, cum ar fi Țările de Jos, o familie regală poate include și unul sau mai mulți foști monarhi. În anumite cazuri, cum ar fi în Canada, familia regală este definită de cine deține titlurie Majestate și Înălțimea Regală. Adesea există o distincție între persoanele de sânge regal și cele care se căsătoresc în familia regală. În majoritatea sistemelor, doar persoanele din prima categorie sunt dinaști, adică potențiali succesori ai tronului (cu excepția cazului în care membrul acestei categorii este, de asemenea, în linia de succesiune la tron de drept).

Aanumite rude ale monarhului (de sânge sau prin căsătorie) dispun de privilegii speciale și sunt supuse anumitor statute, convenții sau legi speciale. Funcțiile precise ale unei familii regale variază în funcție de situația în care sistemul politic în cauză este o monarhie absolută, o monarhie constituțională sau undeva între ele. În anumite monarhii, cum ar fi cele din Arabia Saudită sau Kuweit sau în sistemele politice în care monarhul exercită efectiv puterea executivă, cum ar fi în Iordania, nu este neobișnuit ca membrii unei familii regale să dețină importante posturi guvernamentale sau comenzi militare. În majoritatea monarhiilor constituționale, însă, membrii unei familii regale îndeplinesc anumite funcții publice, sociale sau ceremoniale, dar se abțin de la orice implicare în politica electorală sau guvernarea reală a țării.

Compoziția specifică a familiilor regale variază de la o țară la alta, la fel ca și titlurile și stilurile regale și nobile deținute de membrii familiei. Compoziția familiei regale poate fi reglementată prin legea adoptată de legiuitor (de exemplu, Spania, Țările de Jos și Japonia din 1947), tradiția prerogativă a statului suveran (de exemplu, Regatul Unit) sau o lege privată (de ex. Liechtenstein, fostele case regale din Bavaria, Prusia, Hanovra etc). Statutul public, dispozițiile constituționale sau convențiile pot reglementa, de asemenea, căsătoriile, numele și titlurile personale ale membrilor familiei regale. Membrii unei familii regale pot sau nu pot avea un nume sau un nume dinastic (a se vedea Casă regală).

Într-o monarhie constituțională, atunci când moare monarhul, există întotdeauna o lege sau o tradiție de succesiune a tronului care fie specifică o formulă pentru identificarea ordinii precise a succesiunii la tron în rândul membrilor familiei, fie specifică un proces prin care un membru al familiei este ales să moștenească coroana. De obicei, în primul caz, linia exactă a succesiunii ereditare în rândul persoanelor regale poate fi identificată în orice moment în timpul domniei anterioare (de exemplu Marea Britanie, Suedia, Japonia) în timpp ce în ultimul caz următorul suveran poate fi selectat (sau schimbat) numai în timpul domniei sau la scurt timp după decesul monarhului anterior (de exemplu Cambodgia, Buganda, Arabia Saudită, Swaziland). Unele monarhii folosesc o combinație a acestor procese de selecție (Malaezia, Monaco, Tonga, Iordania, Maroc), oferind atât o linie de succesiune identificabilă, cât și o autoritate pentru monarh, dinastie sau altă instituție de a schimba linia în anumite cazuri fără a schimba legea generală a succesiunii. Unele țări și-au abolit monarhia, ca în Franța și Rusia.

Familii regale actuale

Africa
 Familia regală din Lesotho
 Familia regală marocană
 Familia regală Swazi
 Familia regală Zulu

Americi
 Familia regală din Antigua și Barbuda
 Familia regală din Bahamas
 Familia regală din Barbados
 Familia regală din Belize
 Familia regală din Canada
 Familia regală din Grenada
 Familia regală din Jamaica
 Familia regală din Sfântul Cristofor și Nevis
 Familia regală din Sfânta Lucia
 Familia regală din Sfântul Vicențiu și Grenadinele

Asia
 Familia regală din Brunei
 Familia regală din Bhutan
 Familia regală din Cambodgia
 Familia imerială din Japonia
 Familia regală din Java
 Familiile regale din Yogyakarta
 Familiile regale din Surakarta
 Familiile regale din Malaysia

Europa
 Familia regală belgiană
 Familia regală britanică
 Familia regală daneză
 Familia regală olandeză
 Familia princiară din Liechtenstein
 Familia Mare Ducală de Luxembourg
 Familia princiară monegască
 Familia regală norvegiană
 Familia regală spaniolă
 Familia regală suedeză
 Familia regală română

Orientul Mijlociu
 Familia regală din Bahraini
 Familia regală din Iordania
 Familia regală din Kuwaiti
 Familia regală din Oman
 Familia regală din Qatar
 Familia regală saudită
 Familia regală Emiratele Arabe Unite

Oceania
 Familia regală din Australia
 Familia regală din Noua Zelandă
 Familia regală din Papua Noua Guinee
 Familia regală din Insulele Solomon
 Familia regală Tonga
 Familia regală din Tuvalu

Vezi și

Prinț moștenitor
Nobilime
Palat
Prinț
Prinț consort
Prințesă
Prințesă regală
Regină consort
Regicid

Note

Familie regală


El título El tesoro puede referirse a:

Lugares
 El Tesoro (Uruguay), un balneario situado al sur del departamento de Maldonado (Uruguay);
 el Parque Comercial El Tesoro, un centro comercial en Medellín (Colombia) inaugurado en 1999;

Obras
 El tesoro (novela) (1985), novela del escritor español Miguel Delibes;
 El tesoro (película) (1988), película española dirigida por Antonio Mercero, basada en la novela anterior;
 «El tesoro» (poema) (The Hoard, 1962), poema del autor británico J. R. R. Tolkien publicado en su libro Las aventuras de Tom Bombadil y otros poemas de El Libro Rojo;
 El tesoro (telenovela colombiana) (2016), telenovela colombiana.
 El tesoro (canción) (2017), canción de Él Mató a un Policía Motorizado.

El tesoro


L' assassinat de Patrice Lumumba, Premier ministre de la République démocratique du Congo, a eu lieu le 17 ou 18 janvier 1961.

Histoire
Le 14 septembre 1960, le colonel Joseph Mobutu (plus tard Mobutu Sese Seko) organise un coup d'État avec l'aide de Joseph Kasavubu et accède lui-même au pouvoir. Lumumba est arrêté par les troupes de Mobutu le 1er décembre 1960. Il est capturé à Port Francqui et transporté menotté par avion à Léopoldville.

Mobutu explique que Lumumba ferait face à des accusations d'incitation de l'armée à la rébellion et à d'autres crimes. Le secrétaire général des Nations Unies, Dag Hammarskjöld appelle Kasavubu à accorder à Lumumba un procès équitable. L'URSS accuse Hammarskjöld et l'Occident d'être responsables de la détention de Lumumba et exige sa libération.

Le Conseil de sécurité de l'ONU se réunit le 7 décembre pour discuter des demandes soviétiques. Aussi, que l'ONU obtienne la libération immédiate de Lumumba, que Lumumba soit réintégré dans ses fonctions, que les troupes de Mobutu soient désarmées et que tous les Belges soient immédiatement évacués du Congo. Le représentant soviétique Valerian Zorin refuse de se conformer à la demande des États-Unis de se déclarer inapte à la présidence du Conseil de sécurité au cours du débat. Le secrétaire général Dag Hammarskjöld déclare - en réponse aux critiques soviétiques de ses opérations au Congo - que si les troupes de l'ONU étaient retirées du Congo : "Je crains que tout ne s'effondre".

En réponse à un rapport de l'ONU, selon lequel Lumumba avait été maltraité par ses gardes, ses partisans menacent le 9 décembre que tous les Belges soient arrêtés et certains d'entre eux décapités à moins que Lumumba ne soit libéré dans les 48 heures.

 est aggravée par les annonces de retrait de leurs troupes stationnées au Congo. Elle concerne l'ex- Yougoslavie, la République arabe unie, Ceylan, l'Indonésie, le Maroc et la Guinée. La résolution pro-Lumumba proposée par les Soviétiques est rejetée le 14 décembre par 8 voix contre 2. Le même jour, l'Union soviétique oppose son veto à une résolution occidentale qui donnerait à Hammarskjöld plus de pouvoir sur la situation au Congo.

Le meurtre
Lumumba est emmené de la prison militaire de Thysstad près de Léopoldville vers une prison « plus sûre » à Jadotstad au Katanga le 17 janvier 1961, le laissant aux mains de ses ennemis. Des rapports ont révélé que Lumumba et ses codétenus, Maurice Mpolo et Joseph Okito, auraient été maltraités par la police provinciale à leur arrivée dans la province rebelle du Katanga.

Cette même nuit, Lumumba et ses deux compagnons auraient été exécutés dans des circonstances jamais pleinement élucidées. Dans son livre Le meurtre de Patrice Lumumba (1999), l'auteur Ludo De Witte affirme que le commissaire de police belge Frans Verschile conduit les prisonniers jusqu'à leur lieu d'exécution. Le policier Julien Gat ordonne aux militaires de tirer. Son corps n'a jamais été retrouvé et aurait été dissous dans 200 litres d'acide sulfurique par Gérard Soete en 1961. Une dent dorée, supposée appartenir à Patrice Lumumba est conservée au palais de justice de Bruxelles.

Manifestation internationale
L'annonce du meurtre du 10 février 1961, attribué à des "villageois", a déclenché des protestations internationales devant les ambassades belges. Des violences ont éclaté en Yougoslavie, en Pologne et en Égypte : à Belgrade des manifestants ont défoncé l'intérieur de l'ambassade, à Varsovie ils ont maltraité le personnel et au Caire ils ont incendié l'ambassade.  .

Recherches ultérieures
Ludo De Witte a écrit dans son livre Le Meurtre de Lumumba ( 1999 ) les conclusions de son enquête, qui en Belgique a donné lieu à une judiciarisation de l'ensemble de l'affaire par le gouvernement.

En février 2002, le gouvernement belge reconnait avoir eu « une responsabilité indéniable dans les événements qui ont conduit à la mort de Lumumba », bien qu'il n'ait pas voulu assumer l'entière responsabilité. La commission d'enquête parlementaire, assistée des experts Emmanuel Gérard, Luc De Vos, Jules Gérard Libois et Philippe Raxhon, constate qu'un certain nombre de personnalités belges ont joué un rôle (direct ou indirect) dans l'assassinat de Lumumba. Cependant, aucune preuve n'est trouvée indiquant que le meurtre a été ordonné par les autorités belges.

En juillet 2002, des documents sont publiés par les États-Unis révélant le rôle de la CIA dans l'assassinat de Lumumba. La CIA aurait soutenu financièrement les opposants à Lumumba, en plus d'un soutien politique, et dans le cas de Mobutu avec des armes et un entraînement militaire. Il est aussi dit qu'un meurtrier de la CIA s'est donné pour mission d'empoisonner Lumumba. Il aurait cependant jeté ses armes dans la rivière sans commettre le meurtre. Lumumba est finalement exécuté par des séparatistes katangais.

Voir aussi

 Ludo De Witte
 Patrice Lumumba
 Joseph Kasavubu
 Mobutu Sese Seko
 Godefroid Munongo
 Gérard Soete
 Moise Tshombe

Bibliographie

Liens externes

 Ludo De Witte sur les décisions de la commission d'enquête de Lumumba.
  Une critique du livre Le Meurtre de Lumumba
 Ludo De Witte sur la responsabilité du gouvernement Gaston Eyskens à l'égard. le meurtre de Lumumba
 Le roi Baudouin et le meurtre de Lumumba
 Conclusion du rapport au nom de la Commission d'enquête de la Chambre des représentants belge de l'enquête parlementaire en vue de déterminer les circonstances exactes dans lesquelles Patrice Lumumba a été assassiné et l'éventuelle implication d'hommes politiques belges, 16 novembre 2001
  documentaire : L'Assassinat de Patrice Lumumba
  Rapport du comité de l'église : Complot pour assassiner Patrice Lumumba

Notes et références

Histoire de la république démocratique du Congo
Assassinat politique
Pages avec des traductions non relues
Patrice Lumumba

Meurtre de Patrice Lumumba


A astrápia-princesa (Astrapia stephaniae), também conhecida como astrápia-de-estefânia e ave-do-paraíso-de-stephanie, é uma espécie de ave da família Paradisaeidae. É nativa das florestas alpinas da Nova Guiné. Assim como outras espécies de aves-do-paraíso, os machos são polígamos. Esta espécie foi descrita pela primeira vez por Carl Hunstein em 1884.

É uma espécie comum em toda a sua extensão, e por isso a astrápia-princesa está listada como pouco preocupante na Lista Vermelha de Espécies Ameaçadas da IUCN.

Híbridos entre esta espécie e a astrápia-cauda-de-fita (Astrapia mayeri), na pequena área onde suas populações se sobrepõem, foram denominadas astrápias-de-barnes.

Etimologia
O nome científico da astrápia-princesa é Astrapia stephaniae. O nome do gênero, Astrapia, significa "relâmpago", referindo-se à brilhante plumagem iridescente presente em todas as espécies de astrápias. O nome da espécie, stephaniae, homenageia a princesa Estefânia da Bélgica, esposa do príncipe herdeiro Rudolfo da Áustria, que também foi homenageado no nome científico da ave-do-paraíso-azul (Paradisornis rudolphi). O nome antigo de seu gênero era Astarchia, que significa "Rainha das Estrelas" ou "Chefe das estrelas".

Características
A astrápia-princesa é uma ave-do-paraíso distinta e extremamente inconfundível. Os machos desta espécie atingem cerca de 84 cm de comprimento, e uma parte considerável de seu comprimento vem das longas penas pretas da cauda, que medem aproximadamente 47 cm. A cabeça do macho é de um azul-esverdeado iridescente, sombreando para um azul índigo nas costas; a garganta até a parte superior do peito é de um aqua iridescente a azul-esverdeado. A barriga é de um vermelho acobreado iridescente, opaco a preto (dependendo do ângulo de visão). As partes superiores do dorso são de um verde-claro opaco, mas podem parecer acastanhados ou pretos dependendo da luz do sol. As asas são pretas, com um brilho roxo conspícuo, as coberteiras são de um tom mais claro de preto. A característica mais distintiva, as plumas das caudas extremamente longas, que são totalmente pretas com um brilho roxo e pontas brancas. Os pés e tarsos são cinza-escuros, o bico é enegrecido, a boca é verde-clara e os olhos são castanhos escuros. A fêmea, típica da família Paradisaeidae, é drasticamente diferente do macho. Ela é marrom escuro com a cabeça e peito preto-azulado escuro, barriga marrom-canela com estrias pretas e uma cauda razoavelmente longa e preta.

Ecologia e comportamento

Alimentação
As astrápias-princesas, assim como a maioria de seus parentes, são predominantemente frugívoras, alimentando-se particularmente das plantas do gênero Schefflera. As presas registradas incluem sapos, insetos, aranhas e algumas espécies de lagartos. As aves normalmente se alimentam sozinhas, ocasionalmente associando-se em bandos mistos a outros paradisaeídeos, como o bico-de-foice-castanho (Epimachus meyeri) e outras espécies de aves.

Cortejo e reprodução
O período de reprodução normalmente ocorre de maio a julho, embora a reprodução seja viável durante todo o ano. As astrápias machos são políginas, exibindo comportamento de "lekking"; os machos atraem fêmeas para seus poleiros de exibição. Pode haver até cinco pássaros exibindo ao mesmo tempo, embora três seja mais típico. A exibição consiste nos machos pulando de um poleiro para outro, trocando de lugar e perseguindo a fêmea. A fêmea cuida de todos do ninho e do filhote sozinha, como a maioria das outras espécies de aves-do-paraíso.

Subespécies e taxonomia
Pertencente ao gênero Astrapia, a astrápia-princesa está mais intimamente relacionada com a astrápia-cauda-de-fita, as duas compartilham características muito semelhantes, embora a A. stephaniae não tenha as penas conspícuas encontradas na A. mayeri. O gênero Astrapia é colocado dentro de um clado juntamente aos gêneros Epimachus e Paradigalla, embora estejam mais próximos do gênero Paradigalla. A astrápia-princesa foi considerada como possuindo três subespécies, sendo a terceira a subespécie A. stephaniae ducalis, mas essa subspécie é atualmente considerada um sinônimo. Existem duas subespécies reconhecidas:

 Astrapia stephaniae feminina
 Astrapia stephaniae stephaniae

Paradisaeidae
Aves da Nova Guiné
Aves descritas em 1885

Astrápia-princesa


Der alte Stadtkurs

Der Motorsport-Club St. Wendel veranstaltete ab 1949 Rennen in St. Wendel. Zuerst wurden diese noch im in der Nähe gelegenen Ort Eisweiler auf dem sogenannten Allerburg-Ring ausgetragen. Später fand man auf der Suche nach einer größeren und breiteren Rennstrecke den knapp 3,8 km langen Stadtkurs in St. Wendel, der bis zu 75.000 Zuschauer fassen konnte. Auf ihm fanden die Rennen ab 1950 statt. Mit der Zeit wurde die Veranstaltung immer größer und bald gehörten über das ganze Rennwochenende auch Festzelte und Star-Besuche dazu. 1951 hatte der Film Bitterer Reis zu diesem Anlass in St. Wendel Deutschlandpremiere. 1952 verständigten sich die Deutsche Oberste Motorradsportkommisson und die Französische Motorsportföderation darauf, dass bei dem eigentlich nationalen Preis des Saarlandes auch deutsche und französische Fahrer antreten durften.

Im Mai 1953 wurde auf dem Kurs erstmals ein internationales Rennen, der "1. Internationale Preis des Saarlandes" gefahren. Ab 1954 durfte sich dieser "Internationale Preis" auf Anordnung der FIM offiziell "Großer Preis des Saarlandes" nennen. Nach der Rückgliederung des Saarlandes in die Bundesrepublik wurde der Name wieder in "Internationaler Preis des Saarlandes" geändert, da es sonst Überschneidungen mit dem Großen Preis von Deutschland gegeben hätte. 1964, der Motorsport-Club St. Wendel war inzwischen ein Ortsverein des ADAC Saarland, fand das letzte Rennen auf dem Stadtkurs statt. Die Bergabpassage des Straßenkurses wurde nach dem damaligen Vorsitzenden des MCW, August Balthasar, August-Balthasar-Straße genannt. Umgangssprachlich heißt diese Straße aber immer noch "Rennstrecke".

Schnellste Rennrunden

Der neue Kurs 1982–1992
Von 1982 bis 1992 kam es auf einer geänderten Strecke zu einer Neuauflage durch den MSC-Nordsaar mit Juppi Brill als Rennleiter. Es wurden zwar einige Läufe der Deutschen Motorradmeisterschaft ausgetragen, man konnte aber nicht mehr an die großen Erfolge auf dem alten Stadtkurs anknüpfen. Nach den tödlichen Unfällen von Gerold Fischer und Klaus Liegibel wurde der Rennbetrieb eingestellt.

Der alte und der neue Kurs sind bis auf einige geänderte Abzweigungen und Kurven sowie neue Verkehrskreisel im Prinzip noch erhalten, allerdings ohne das berüchtigte Kopfsteinpflaster.

Wendelinuspark-Rennstrecke

Die Wendelinuspark-Rennstrecke besteht aus einem Offroadteil und Teilen des Parkplatzes und des Inlinerrundweges des Wendelinusparks.

Mit der Gründung des Wendelinusparks fand man geeignetes Gelände, um die Motorsport-Tradition in St. Wendel wieder aufleben lassen zu können. 2003 wurde auf dem neuen Rundkurs, der etwas von der alten Strecke entfernt liegt, das erste Mal die Supermoto-Weltmeisterschaft ausgetragen. Die Start-Ziel-Gerade entsprach hierbei der (gedachten) Verlängerung der Nordgeraden der alten Strecke.

Seit 2003 richtet der ADAC Saarland auf der "Wendelinuspark-Rennstrecke" im Wendelinuspark eine Supermoto-Veranstaltung aus, so z. B. in den Jahren bis 2007 die Europameisterschaft, 2008 und 2009 einen Lauf der Weltmeisterschaft. seit 2011 wird jeweils ein Lauf der Internationalen Deutschen Supermoto Meisterschaft (IDSM) auf der Rennstrecke ausgetragen.

Neben dieser Hauptveranstaltung wurden im Wendelinuspark auch Slalom-Rennen ausgetragen.

2009 und 2010 konnte man auf der Strecke anlässlich des 60. Motorsportjubiläums wieder originale Motorräder aus der Glanzzeit des Motorsports in St. Wendel bewundern. Star dieser Veranstaltung war der ehemalige Weltmeister Luigi Taveri. Die Oldtimervariante der Strecke ist für 22 Fahrzeuge zugelassen. Auch 2012 und 2014 wurde wieder eine "Motorsport Klassik" mit Präsentationsfahrt auf dem alten Stadtkurs gefahren.

Rallyesport
Noch einmal wiederbelebt wurde der neue Stadtkurs in den 2000er-Jahren. So fanden dort mehrmals als Zuschauerrundkurs angelegte Wertungsprüfungen der Rallye-Weltmeisterschaft statt. 2006 wurde die Strecke dabei in umgekehrter Richtung gefahren.

Weblinks
 mcw-motorsporthistoriker.de – Website der MCW Motorsport-Historiker St. Wendel

Einzelnachweise

Straßenkurs
Ehemalige Rennstrecke in Deutschland
Teilpermanente Rennstrecke
Motorradrennen
Motorsportgeschichte

Motorsportgeschichte von St. Wendel


Endorama je deveti studijski album njemačkog thrash metal sastava Kreator. Objavljen je u 28. rujna 1999. godine, a objavila ga je diskografska kuća Drakkar Records.

Na ovom albumu sastav gotovo u potpunosti napušta elemente industrial metala te se primarno posvećuje gothic metalu.

Popis pjesama

Osoblje
Kreator
Mille Petrozza – vokali, gitara, produciranje
Jurgen Reil – bubnjevi
Christian Giesler – bas-gitara
Tommy Vetterli – gitara, programiranje, produciranje
Dodatni glazbenici
Roland Kupferschmied – dodatno programiranje
Tilo Wolff – dodatni vokali (na pjesmi 2)
Ostalo osoblje
Detti Mohrmann – pred produkcija
Jörg Sahm – pred produkcija
Karlheinz Trapp – pred produkcija
Jorg Steinfadt – inženjer zvuka
Roland Kupferschmied – inženjer zvuka
Aino Laos – inženjer zvuka, produciranje (vokala)
Markus Mayer – omot albuma
Ronald Prent – miksanje
Hemdrik Ostrak – dodatno miksanje
Rene Schardt – mastering
Christian Wolf – okrestralni aranžmani
Philip Lethen – fotografija
Peter Dell – dizajn
Britta Kühlmann - inženjer zvuka

Izvori

Albumi sastava Kreator
Albumi iz 1999.

Endorama


Djata Ilébou, de son vrai nom Badjata Mélissa Ilébou, est une chanteuse burkinabè née le  à Kampala dans la province du Nahouri au Burkina. Elle est décédée le  lors d'un accident de la circulation sur la route de Ziniaré.

Biographie

Enfance et études
Née  d'une famille d'artiste de la tradition Kasséna, dès l'enfance , Djata Ilébou  a appris  à chanter et à danser  auprès de son père. Elle  entame sa carrière musicale en 1985. Son nom Badjata  signifie . Elle se forme dans la troupe Wamdé de Moussognouma Kouyaté, l'épouse de Sotigui Kouyaté et mère de Dani Kouyaté puis chez la célèbre burkinabè chorégraphe Irène Tassembédo. Elle s'engage plus tard pour la cause des enfants défavorisés et pour les orphelins. Djata Ilébou est décédée dans un accident le 21 octobre 2010. Une rue a été baptisée à son nom à Ouagadougou.

Carrière musicale
Djata Ilébou a commencé sa carrière en 1985 et a parcouru de nombreux pays tels que le Canada, la France, la Suisse, les Pays-Bas, la Côte d'Ivoire, le Mali, l'Afrique du Sud, l'Allemagne et l'Italie. Elle a à son actif deux albums et des maxi.

Albums
 2006 : Bétaro
 2008 : Femme
 2011 : Kampala, album à titre posthume

Notes et références

Liens externes

Naissance en juin 1976
Naissance à Kampala
Décès en octobre 2010
Décès à 34 ans
Chanteuse burkinabé du XXe siècle
Chanteuse burkinabé du XXIe siècle

Djata Ilébou


Bororo este o populație indigenă din Brazilia, care trăiește în statul Mato Grosso. Ei s-au extins, de asemenea, în Bolivia și în statul brazilian Goiás. Tribul Bororo vestic trăiește în jurul râurilor Jauru și Cabaçal. Tribul Bororo estic (Orarimogodoge) trăiește în regiunea râurilor São Lourenço, Garças și Vermelho. Populația Bororo locuiește în opt sate din zona centrală a statului brazilian Mato Grosso. Bororo (denumit și Coroados, Boe sau Orarimogodo) sunt un grup etnic din Brazilia, care are o populație estimată la mai puțin de două mii de persoane. Ei vorbesc limba Borôro (codul ISO 639 : BOR) și au în principal credințe animiste. Un celebru exponent al acestui grup este Cândido Rondon, militar în Armata Braziliană și fondator al Fundação Nacional do Índio (FUNAI).

Cultura Bororo a fost atent studiată de antropologul francez Claude Lévi-Strauss în timpul expediției sale în Grosso și Mato Grosso (1935-1936), descris în celebra sa lucrare Tropice triste (1955).

Nume
Populația Bororo, al cărei nume înseamnă "curtea satului" în limba ei, este, de asemenea, cunoscută ca populația Araés, Araripoconé, Boe, Coroados, Coxiponé, Cuiabá și Porrudos.

Cultura

În timp ce-l căuta pe exploratorul dispărut Percy Fawcett în 1930, grupul din care făcea parte Aloha Wanderwell a filmat activitățile de zi cu zi ale populației Bororo. Un film mut cu durata de 32 de minute, realizat în timpul excursiei, a supraviețuit și este păstrat în Arhiva de Filme de Studii Umane a Institutului Smithsonian; filmul prezintă un dans ceremonial, un prim contact cu sătenii Boboré și experimentarea de către bărbații Bororo a unor dureri simpatetice ale nașterii. Antropologul Claude Levi-Strauss a trăit o perioadă în mijlocul populației Bororo în perioada primei sale șederi în Brazilia (1935-1939) și a prezentat pe larg mitologia lor în cartea The Raw and the Cooked (1964).

Populația Bororo asociază mirosul corpului cu forța vitală a unei persoane și mirosul respirației cu sufletul persoanei.

Limba
Populația Bororo vorbește limba Bororo, care aparține limbilor bororoane din familia limbilor Macro-Ge. Rata de alfabetizare este sub 30%. Limba este scrisă în grafie latină.

Populația Bororo își numesc limba lor Boe Wadáru. Majoritatea populației vorbește astăzi portugheza și limba Bororo.

Biologie
Populația tribului Bororo are aceeași grupă de sânge: sânge de tip O, ca majoritatea amerindienilor.

Note

Lectură suplimentară

 Diacon, Todd A. 2004. Stringing Together a Nation: Cândido Mariano da Silva Rondon and the Construction of a Modern Brazil, 1906-1930. Duke U. Pr.
 Landor, Arnold Henry Savage. 1913. Across Unknown South America. London: Hodder and Stoughton.
 Langfur, Hal. 1999. Myths of Pacification: Brazilian Frontier Settlement and the Subjugation of the Bororo Indians. Journal of Social History; 32, no. 4: 879.
 Lévi-Strauss, Claude. Tristes Tropiques. New York: Atheneum, 1974. .
 Maybury-Lewis, David. 1979. Dialectical Societies: The Ge and Bororo of Central Brazil .
 Viertler, Renate B. Greeting, Hospitality, and Naming among the Bororo of Central Brazil. Working Papers in Sociolinguistics Number 37. 1976.

Legături externe
 Bororo bibliography,
 Society: Bororo , Centre for Social Anthropology and Computing, University of Kent at Canterbury
 Bororo Indians, Indian Cultures
 Brazil: Bororo World of Sound

Grupuri etnice din Bolivia
Grupuri etnice din Brazilia

Bororo


La rue Marie-Stuart est une voie de la commune de Reims, située au sein du département de la Marne, en région Grand Est en France.

Situation et accès
La rue appartient administrativement au quartier centre-ville de Reims.

La voie est à sens unique est/ouest sur toute sa longueur avec, une piste cyclable à contre-sens.

Origine du nom
La prend le nom de Marie Stuart, souveraine du royaume d'Écosse du  au  et reine de France du  au  ; sa tante était abbesse de l'Abbaye Saint-Pierre-les-Dames et où sa mère fut enterrée.

Historique

L'abbaye fut détruite pendant la Révolution au profit de l'actuelle rue Marie-Stuart. Ce percement détruisit le corps de logis du palais abbatial ainsi que les vastes jardins. Seuls les deux pavillons d'angle subsistent, ainsi qu'une partie des bâtiments conventuels où s'établirent une filature.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire

Notes, sources et références

.

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des voies de Reims.

Rue à Reims

Rue Marie-Stuart (Reims)


أسطورة النبات هي الرواية رقم 15 من سلسلة ما وراء الطبيعة التي تصدرها المؤسسة العربية الحديثة ضمن روايات مصرية للجيب للكاتب أحمد خالد توفيق تعد السلسلة أول سلسلة روايات عربية في أدب الرعب.

أحداث الرواية

يحكى رفعت إسماعيل عن زميله وصديقه القديم عماد صبحى، ويحكى عن ذكرياتهما معا وذات مرة يقابله عام 1955 مصادفة بعد فترة طويلة، فيدعوه عماد إلى فيلاته وهناك يسترجعان ذكريات الماضي، وبعد ثلاثة عشر عاما يعاود رفعت الزيارة - ليسترجع ذكريات الماضي - لفيلا عماد ويدخل إلى الحديقة ليفاجأ بنبات غريب يهاجمه فيصاب بأزمة قلبية.

فينقذه منها عماد ويحكى له أنه أخذ بذور هذا النبات من زميل له، وحاول أستزراعها بكل الطرق إلى أن فشل، وعند موت كلبه يدفنه عماد ليفاجأ بأن النبات قد نمى ليكتشف أن هذا النبات يتغذى على الفضلات النيتروجينية، ويخبره عماد أن هذا النبات يمتص الدماء ليقتل الحيوان ثم يتغذى على جثته فيما بعد.

و يفاجأ رفعت بوفاة والدته فيذهب إلى قريته - قرية كفر بدر - ليحضر جنازتها وعزائها، ليكتشف رفعت ان النبات وصل لقريته عن طريقه حيث أن هذا النبات يؤثر على من بجواره من البشر وتجعل الأنسان ينشر بذور هذا النبات، حيث يستعبد هذا النبات بمن حوله.

يفوق انتشار النبات في قرية كفر بدر توقعات رفعت ويسبب صورة تشبه الوباء، ويدعو أهل قريته أن يحرقوا هذا النبات ويتخلصوا منه، ويعود رفعت إلى القاهرة ليفاجأ بأن النبات يحاول أن يقتله وهو نائم، ويتخلص رفعت من النبات ويحاول الاتصال بعماد ولكن لا رد، ليذهب إلى فيلاته ليستكشف الأمر.

و بمساعدة بواب الفيلا يقتحم رفعت الفيلا ويبحث عن عماد إلى أن يجده مقتولا، لقد قتله النبات بعد أن عرف النبات أنه لم يعد له أي فائدة، ويكتشف رفعت أن النبات يتحرك من مكانه ويحاول النبات مهاجمة زوجة البواب ومهاجمة رفعت، ولكن رفعت ينجح في حرقه وتدميره للأبد، ليستدعى رفعت وزارة الزراعة حيث يقومون بتدمير النبات وبذوره في فيلا عماد وقرية كفر بدر للقضاء عليه نهائيا.

وفي النهاية يقدم رفعت ورقة علمية عن النبات ويقوم بتسميته على اسم مكتشفه عماد، وتنجح السلطات في القضاء على النبات، ويأمل رفعت ألا يوجد أحد ما زال محتفظا ببذور هذا النبات لأنه وبال على البشرية كلها.

أبطال الرواية

 رفعت إسماعيل : طبيب أمراض الدم والأستاذ الجامعي الكهل المقيم بالقاهرة، نحيل، أصلع، ذو عوينات، يعاني من كتيبة من الأمراض منها على سبيل المثال لا الحصر : القرحة المعدية، ضيق الشرايين، الربو الشعبي، التهاب الرئة، آلام المفاصل، قلق، متشائم، نحس يقع في المصائب.
 عماد صبحى : صديق رفعت القديم الذي يقابله مصادفة، وعندما يزوره يكتشف أنه يزرع نبات شيطانى يجمع بين صفات المملكتين الحيوانية والنباتية، ولكنه يموت في النهاية على يد النبات.

آراء ونقاش حول الرواية
لمعرفة المزيد من التفاصيل والآراء حول الموضوع راجع منتدى شبكة روايات التفاعلية

سلسلة ما وراء الطبيعة
روايات بالعربية

أسطورة النبات


Linje A (italiensk: Linea A) er en linje i Roms Metro, Italien med 27 stationer.

Rom
Transport i Italien

Linje A (Rom Metro)


An Pterostylis cycnocephala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Desmond David Fitzgerald. An Pterostylis cycnocephala in nahilalakip ha genus nga Pterostylis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pterostylis

Pterostylis cycnocephala


أنجيل ديالبيرت  (مواليد 1 يوليو 1983 في بينايوتشا - إسبانيا) لاعب كرة قدم إسباني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى فالنسيا الإسباني منذ 2009 في مركز قلب الدفاع .

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في روسيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم رجالية إسبان مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
لاعبو كرة قدم من كاستيون (مقاطعة)
مدافعو كرة قدم رجالية
رياضيون من كاستيون (مقاطعة)
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون إسبان مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
رياضيون إسبان مغتربون في روسيا
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو الدوري الإماراتي
لاعبو الدوري الروسي الممتاز
لاعبو فالينسيانا
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم إسبان مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم مغتربون في روسيا
لاعبو نادي بني ياس
لاعبو نادي فالنسيا
لاعبو نادي كاستييون
لاعبو نادي كوبان كراسنودار
لاعبو نادي لوغو
مواليد 1983

أنجيل ديالبيرت


لي دانيال كروكر  هو مبرمج أمريكي ولاعب بوكر؛ هو معروف بإعادة كتابته لبرنامج ميدياويكي الذي تعمل عليه ويكيبيديا لمعالجة مشاكل الأداء وهو مكتوب بلغة PHP.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ويكيبيديا
أمريكيون
مبرمجو برمجيات حرة
مهندسو برمجيات أمريكيون
مواليد 1963
مواليد في فالدوستا

لي دانيال كروكر


Aryan mitolojisi, Pers ve Hint Vedik kültürün kurucuları antik Aryanlar tarafından inanılan mitolojidir.Birçok dini ve mitolojiyi doğrudan etkilemiştir.

Birçok isme sahip bir Tanrı'ya inanırlardı: Rig Veda, 1:164:46 Hakikat Birdir, fakat bilgeler onu birçok isimle anarlar.

Avrupa, Pers ve Vedik gruplara ayrılmadan önce ortak bir Hint-İran yani Aryan mitolojisine sahip olduklarına inanılır. Her ne kadar ayrıntılar bilinmese de, bazı Aryan tanrıların isimleri kayıp Hitit ve Mitanni krallıklarından bugüne ulaşan bazı metinlerde yer almaktadır. Bu konuda ana bilgi kaynakları erken dönem Farsi Avesta'sı ve Hint-Aryan Rigveda'dır.

Hint-Avrupa topluluklarının dini uygulamaları, ibadetleri ve tapındıkları tanrılar arasındaki benzerlikler ortak bir Proto-Hint-Avrupa din ve mitolojisinin ipuçları olarak görülebilir. Bu hipotetik dinin Hristiyanlık öncesi Avrupa'daki dinlerin çoğunluğunun, Hindistan'daki Dharma inançlarının, Mezopotamya ve İran'daki Zerdüştlüğün atası olabileceği düşünülmüştür.

Bir Proto-Hint-İran dininin tanrı isimleri yeniden yapılandırıldığında ortaya Soma, Dyaus, Mitra ve Varuna, Agni ve Tvastar gibi isimler çıkmaktadır.

Aryan mitolojisinin ilk başta tektanrılı başladığı fakat dış etkiler sonucu gittikçe çoktanrılı dinlere benzer bir hale geldiği düşünülmektedir.:en:William Sandys Wright Vaux belirtiği üzere Zerdüştlük ilk başta çoktanrıcılığa ve sudur doktrinine etki eden zihnin doğaya tapınmasına karşı tepkisini temsil ettiğini fakat bilindiği kadarıyla vahiy dışı bir dini yöntemi olması  Kötülük problemi gibi bazı problemlere yanıt vermek için temellerinin dışında başka çözümlere inmiştir ve bölünmesine yol açmıştır.(Mazdekçilik,Zerdüştçülük)
Eski ahitte Aryanların Nuh'un Oğlu Yafes'den geldiği ve diğer ırkların tek yönlü ilerlemesinin aksine hem maddi hemde manevi manada ilerlemeler kat ettikleri de :en:William Sandys Wright Vaux tarafından belirtilmiştir. Bu ilerlemelerinin sonucu olarak tektanrılı dine ulaştıklarını savunur.

Ayrıca Aryanların içlerinde Medler Sâbiîlik  inancına sahiptirler , bazı din bilimciler bu inanca Zerdüştlük dinin ilk bölünmesine yol açan Kötülük problemi sonrasında tek tanrılı Musevi ve Saf Zerdüştlük karışımı olarak başladığını belirtirler.

Hint mitolojisi
Hint-İranlılar
Hint-Avrupalılar
Din tarihi

Aryan mitolojisi


An Canistrum improcerum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elton Martinez Carvalho Leme ngan José A. Siqueira Filho. An Canistrum improcerum in nahilalakip ha genus nga Canistrum, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Canistrum

Canistrum improcerum


Australsk ibis () er en storkefugl, der lever i Australien, på Ny Guinea og Salomonøerne.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Ibis
Fugle fra Melanesien
Ibisser

Australsk ibis


Türkiye taşıt plaka kodu, Türkiye'de taşıtlarda bulunan plaka kodlarıdır. Plakalarda coğrafi bilgi ile ilişkili bir numaralama sistemi kullanılmaktadır. Türkiye'de plakalar yetkili özel atölyeler tarafından yapılmaktadır.

Görünüm

Plaka dikdörtgen şeklindedir ve gövdesi alüminyumdan yapılmıştır. Sol tarafta Avrupa Birliği ülkelerinde olduğu gibi 4×10 cm'lik bir mavi şerit üzerinde beyaz harflerle ülke kodu "TR" yazmaktadır. Metin, genel olarak beyaz zemin üzerine siyah karakterlerde olup resmî araçlar ve diğer kullanımlar için farklı renkler kullanılabilmektedir. Motosiklet ve traktörler hariç diğer tüm araçlarda hem ön hem de arka taraflarda plaka bulunması zorunludur. Orta kısımda diğer ülkelerle uyum çerçevesinde Ç, Ş, İ, Ö, Ü ve Ğ dışındaki Türk alfabesindeki harfler kullanılır.

Mavi şerit, Türkiye'nin 1995 yılında Avrupa Gümrük Birliği'ne girmesinden sonra AB yasalarına uyum amacıyla eklendi. Mavi şerit alanı bazı zamanlar siyasi nedenlerden dolayı araç sahipleri tarafından çoğunlukla Türk bayrağı şeklinde kırmızı şerit ile beyaz ayyıldız olarak değiştirilmektedir. Bu tür değişiklikler ilgili yönetmeliklerin gri alanındadır, çünkü şeritte hangi rengin kullanılacağını açıkça belirtilmemektedir.

Plaka üzerinde harf veya rakamların üzerine vida gibi plakanın kameralar tarafından okunmasını engellemesi yasal olarak engellenmiştir, Araç muayenesinden geçip karayollarına çıkabilen araçlar için verilen pul genelde plakaya yapıştırılır.

Boyut

15x24 cm arka taraf motosiklet ve traktörler için,
11x52 cm ön ve arka taraf otomobiller, 21x32 cm arka taraf bazı arazi taşıtları, kamyon, kamyonet, otobüs ve panelvanlar için. Ek olarak ithal araçlar için normal plakanın uymaması halinde plaka boyutu 15×30 cm'dir.

Kodlama
Plaka kodları, 27 Eylül 1962 tarihinde yayımlanan yönetmelikle ortaya çıkmıştır. Plakaların iki rakamlı ilk grubu il isimlerinin alfabetik sıraya göre dizilmesiyle aldığı sıra numarasıdır. Yönetmelik 24 Ekim 1962 tarihinden itibaren yürürlüğe girmiştir. Bu listede olmayıp yeniden il olacak yerlere alfabetik sıraya bakılmaksızın sırayla 67'den sonraki sayılar verilmiştir.

01'den 67'ye kadar olan plaka kodlarında iller alfabetik olarak sıralanmıştır. 1962 itibarıyla Zonguldak ili alfabetik olarak son ildir. 68'den 81'e kadar olan plaka kodları sonradan il statüsü verilen yerlere verilmiştir. 68 Aksaray, 69 Bayburt gibi.

Örn.: 33 Mersin (Plaka kodları verildiği sırada (1962) ilin adı İçel'di. Daha sonra 2002'de ilin adı "Mersin" olarak değiştirilmiştir.)
34 İstanbul
35 İzmir
36 Kars
46 Kahramanmaraş (Plaka kodları verildiği sırada (1962) ilin adı Maraş'tı. Daha sonra 1973'te ilin adı "Kahramanmaraş" olarak değiştirilmiştir.)
47 Mardin
48 Muğla
49 Muş
63 Şanlıurfa (Plaka kodları verildiği sırada (1962) ilin adı Urfa'ydı. Daha sonra 1984'te ilin adı "Şanlıurfa" olarak değiştirilmiştir.)
64 Uşak
65 Van
66 Yozgat

Harf ve rakam grupları şöyledir:
"99 X 9999", "99 X 99999"
"99 XX 999", "99 XX 9999"
"99 XXX 99" veya "99 XXX 999"

Plaka türleri

Askeri araçların plaka levhalarının üzerinde bulunan yıldızlar, araçta bir General veya Amiral bulunduğunu belirtir. Bu yıldızlar Generallerin apoletlerindeki gibidir. 1 yıldız; araçta bir Tuğgeneral veya Tuğamiral olduğuna, 4 yıldız; araçta bir Orgeneral veya Oramiral olduğuna işaret eder. Bir General veya Amiral, doğrudan bir birliğin komutanı değilse aracında flama bulunmaz. Genelkurmay Başkanı'nın aracında devlet protokol sırası olan 0004 rakamı ve plaka üzerinde dört yıldız ile aracın sol önünde Genelkurmay Başkanı flaması, sağ önünde Türk bayrağı bulunur. Kuvvet komutanlarının araçlarında da devlet protokol sırasına göre verilmiş plaka numaraları, plakaların üzerinde dörder adet yıldız ve araçların sol önlerinde komutanlık flamaları bulunur. Sahil Güvenlik Komutanlığı "tümen" düzeyinde ve Sahil Güvenlik Komutanı'nın rütbesi tümamiral olduğundan dolayı makam aracının plakası üzerinde iki yıldız bulunmaktadır.

Bunun dışında havalimanlarında çalışan apron araçlarına o havalimanını belirten geçici veya daimi apron plakaları takılmaktadır.

İl kodları

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Plaka Harf Grubu Rehberi
 AZ-TR | avtomobil dövlət qeydiyyat nişanı | plaka kodları TarPas kanalında

Plaka kodları
Plaka kodları
Plaka kodları
Ülkelere göre taşıt plaka kodları

Türkiye taşıt plaka kodu


San Pedro Nopala es un municipio del estado de Oaxaca.

Toponimia
El origen del topónimo Nopala proviene del náhuatl que significa "donde abunda el nopal" o "nopalera".

Geografía
El municipio de San Pedro Nopala cuenta con una extensión territorial de 20.41 km², se encuentra ubicado en las coordenadas  colinda con al norte con el municipio de San Francisco Teopan, el municipio de Santa María Camotlán y el municipio de Santiago Huajolotitlán, al sur con Teotongo, al este con Santa Magdalena Jicotlán y San Francisco Teopam y al oeste con Santiago Huajolotitlán.

Población
La población registrada en el censo de población y vivienda de 2010 realizada por el INEGI fue de 840 habitantes.

Principales asentamientos

Economía
Las principales actividades económicas son la agricultura y la ganadería.

Referencias

Enlaces externos

Municipios del estado de Oaxaca
Distrito de Teposcolula

San Pedro Nopala


ميتشيرو أوشيما (大島ミチル أوشيما ميتشيرو) هي ملحنة يابانية ولدت في 16 مارس 1961 في ناغاساكي.

أعمالها في السينما اليابانية
 الشبح بين ذراعيك مجددا

أعمالها في الدراما اليابانية
 نلتقي في الأحلام

أعمالها في التوكوساتسو
 سيلور مون
 مادان سنكي ريوكيندو

أعمالها في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 خيميائي الفولاذ
 أرك ذا لاد
 ناباري نو أو
 الفارس ديون
 زامد الذكرى الضائعة
 فريق هاناوكيو لمدبرات المنزل La Verite
 صوت السماء
 مجرة الحصير
 سبيد ريسر (1997)
 عاصفة زيتسوين
 الحاكم الأعلى ريونايت (بالتعاون مع جونيتشي كانيزاكي)
 أسرار المحيط (تحت الاسم المستعار هيبيكي ميوا (美和響 ميوا هيبيكي))
 بياض الثلج ذات الشعر الأحمر
 أبطال الزهور الستة
 نادي السحر
 أكاديمية الساحرات الصغيرات
 ميراكل غيرلز
 في النهاية سأصبح من أنت عليها

أنمي الإنترنت
 حرب النجوم: الرؤى ("التوأم"، "الكهل")

أوفا أنمي
 كوين إيميرالديس
 كاشان
 بروجكت بلو SOS الأرض

أفلام أنمي
 فيلم خيميائي الفولاذ: محتل شامبالا
 قارة الرياح
 أكاديمية الساحرات الصغيرات
 أكاديمية الساحرات الصغيرات: الموكب المسحور
 هال
 أورا: معركة ماريوينكوغا الأخيرة
 باتيما المعكوسة
 فوسي: يوميات فتاة المسدس
 بوذا: يا لجمال الصحراء الحمراء!
 بوذا 2: الرحلة الأبدية
 الليل قصير, سيري يا فتاة
 بينو: ربيع السابعة عشر
 بينو: رومنسية طوكيو

أعمالها في ألعاب الفيديو
 آيكو
 ليجند أوف ليغايا (بالتعاون مع كوهي تاناكا)
 ليغايا 2: ديول ساغا (بالتعاون مع ياسونوري ميتسودا و هيتوشي ساكيموتو)
 جنكيز خان II: كلان أوف ذا غراي وولف

وصلات خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ناغاساكي (مدينة)
ملحنات كلاسيكيات يابانيات
ملحنو ألعاب فيديو
ملحنو أنمي
ملحنون وملحنات كلاسيكيون يابانيون
مواليد 1961
مواليد في ناغاساكي (مدينة)
موسيقيون من ناغاساكي
مؤلفو موسيقى أفلام يابانيون
نساء يابانيات

ميتشيرو أوشيما


Radvaň nad Dunajom, ungarisch Dunaradvány (ungarisch bis 1863 Radvány) ist eine Gemeinde im Südwesten der Slowakei, mit  Einwohnern (), die zum Okres Komárno, einem Kreis des Nitriansky kraj gehört.

Geographie

Die Gemeinde befindet sich im äußersten Süden der Slowakei am linken Ufer der Donau im slowakischen Donautiefland. An der gegenüberliegenden Donauseite ist die ungarische Gemeinde Neszmély. Das Ortszentrum liegt auf einer Höhe von  und ist 20 Kilometer von Komárno sowie 30 Kilometer von Štúrovo gelegen.

Verwaltungstechnisch gliedert sich die Gemeinde in die Gemeindeteile Bystrička (ungarisch Baloghpuszta), Radvaň nad Dunajom und Žitava (auch "Žitavská Tôň"; ungarisch Zsitvatő, älter Zsitvatorok).

Geschichte

Der Ortsteil Žitavská Tôň ist eine bedeutende archäologische Stätte, mit Funden aus der älteren Bronze-, Hallstatt- und Römerzeit. Der Hauptort wurde zum ersten Mal 1267 als Radowan schriftlich erwähnt. In der Vergangenheit waren Fischerei und Mühlen bedeutend, heute arbeitet die Mehrheit der Einwohner in Landwirtschaft.

Ein bedeutendes Ereignis ist der am 11. November 1606 abgeschlossene Friede von Zsitvatorok, der den Langen Türkenkrieg beendete und fast 60 Jahre seine Gültigkeit behielt.

Bis 1919 gehörte der im Komitat Komorn liegende Ort zum Königreich Ungarn und kam danach zur Tschechoslowakei. Auf Grund des Ersten Wiener Schiedsspruchs lag er 1938–45 noch einmal in Ungarn.

Bevölkerung

Ergebnisse nach der Volkszählung 2001 (738 Einwohner):

Weblinks

Ort in der Slowakei
Ort an der Donau

Radvaň nad Dunajom


رجل فقد عقله هو فيلم مصري عرض عام 1980، بطولة فريد شوقي وعادل إمام وسهير رمزي وكريمة مختار، ومن إخراج محمد عبد العزيز.

قصة الفيلم
تدور أحداث الفيلم حول أحد رجال الأعمال الكبار واسمه أحمد له علاقات نسائية كثيرة ويبرر لأولاده السبب في هذه العلاقات النسائية بأن زوجته فهيمة «كريمة مختار» لم تعد صغيرة وتهمل نفسها ولا تحاول أن تتزين له وتهتم بمنزلها أكثر من اللازم، يتعرف أحمد «فريد شوقي» على الراقصة سوزي «سهير رمزي» فيغدق عليها من أمواله ويعدها بالزواج، يعلم ابنه زكي «عادل إمام» وهو لاعب كرة مشهور باسم زيزو هذا الموضوع فيضحي بنفسه ويتزوجها حرصا على استقرار المنزل ويتخلى عن خطيبته كاميليا، وعندما تكتشف سوزي خطة زكي وزواجه منها حتى يبعد أحمد عن طريقها تجلسه في منزلها حتى لا يؤدي دوره كلاعب في الملعب... وتتوالى الأحداث في إطار كوميدي شيق.

طاقم التمثيل
 فريد شوقي: (أحمد سعد الدين)
 عادل إمام: (زكي «زيكو»)
 سهير رمزي: (سوزي)
 كريمة مختار: (فهيمة - زوجة أحمد)
 إكرامي: (إكرامي)
 روعة الكاتب: (كاميليا)
 ليلى فهمي: (سكينة - خالة سوزي)
 سلامة إلياس: (صلاح - ابن خالة فهيمة)
 أميمة سليم: (فتاة المصعد)
 سعيد طرابيك: (المحامي)
 رشوان مصطفى: (القاضي)
 إبراهيم قدري: (عم صالح - الطباخ)
 أسماء فريد: (الطفلة سلوى)
 علي زيوار: (المعلق الرياضي - ضيف شرف)
 منى عبد الله
 بدرية عبد الجواد
 سيد مصطفى
 إلهامي حسين: (الضابط)

فريق العمل
 إخراج: محمد عبد العزيز
 تأليف: علي الزرقاني
 مدير التصوير: كمال كريم
 مونتاج: رشيدة عبد السلام
 موسيقى تصويرية: جمال سلامة
 إنتاج: أفلام الاتحاد (عباس حلمي)
 توزيع داخلي: أفلام الاتحاد (عباس حلمي)
 توزيع خارجي: دولار فيلم

مراجع

أفلام فريد شوقي
أفلام عادل إمام
أفلام كريمة مختار
أفلام مصرية إنتاج 1980
أفلام رياضية مصرية
أفلام كوميدية مصرية

رجل فقد عقله (فيلم)


L'hôtel de la Caisse d'épargne est un bâtiment de la fin du  situé à Châteaulin, en France. Il a autrefois accueilli un établissement bancaire, pour lequel il a été construit. Il est recensé à l'Inventaire général du patrimoine culturel.

Situation et accès
L'édifice est situé au  de la rue Amiral-Bauguen, à Châteaulin, sur la rive gauche de l'Aulne et plus largement vers le centre du département du Finistère.

Histoire

Adjudication
L'adjudication au rabais et en un seul lot des travaux de construction de l'hôtel de la Caisse d'épargne, d'abord prévue le , a lieu le , à , à l'hôtel de ville. Un seul soumissionnaire, Michel Mazet, entrepreneur à Brasparts, a été déclaré adjudicataire.

Construction
Dès , on commence la démolition des anciens bâtiments pour libérer l'emplacement et procéder aux travaux de construction En  de la même année, les travaux de construction sont presque terminés : il ne manque alors plus que l'ornementation extérieure.

Conversion et possibilité municipale de préemption
Au , l'agence de la Caisse d'épargne abandonne ce bâtiment. Jusqu'aux élections législatives de 2012, le député Christian Ménard y tient sa permanence au premier étage. Le rez-de-chaussée, depuis longtemps inoccupé, conserve toujours ses coffres-forts. Puis, un compromis de vente est signé par un particulier avant l'.

Les problèmes de circulation rencontrées sur le carrefour formé par les quais Cosmao et Robert-Alba, devant l'hôtel de la Caisse d'épargne, deviennent un sujet majeur dans les débats municipaux. Ainsi, en , lors d'une rencontre du groupe municipal d'opposition avec les habitants, on propose d'étudier ce que donnerait le carrefour avec la suppression cet hôtel. Devenu vétuste, le prix de vente du bâtiment est alors de . C'est à la fin de la séance du  du conseil municipal que la maire, Gaëlle Nicolas, annonce que la Ville a la possibilité de faire jouer son droit de préemption sur cet immeuble et engage un débat sur ce sujet. Son prix passe alors à .

Finalement, la commission municipale élargie se réunit le  après une heure de débats, le projet de préemption est rejeté à  contre 24 avec . Cela est notamment appuyé par des coûts onéreux de réhabilitation et d'entretien et la majorité n'a de plus pas de projet derrière. Le bâtiment revient au particulier — donc dans une personne privée — qui s'est précédemment porté acquéreur.

Structure

Statut patrimonial et juridique
Le bâtiment fait l'objet d'un recensement dans l'Inventaire général du patrimoine culturel, en tant que propriété privée. L'enquête ou le dernier récolement est effectué en 2013. Par ailleurs, la ville de Châteaulin fait également l'objet d'un recensement.

Références

Annexes

Articles connexes
 Chapelle Notre-Dame de Châteaulin
 Viaduc de Châteaulin

Liens externes

Châteaulin
Chateaulin
Architecture du XIXe siècle en Bretagne

Hôtel de la Caisse d'épargne de Châteaulin


La route régionale 381 () est une route régionale allant de Mäntyharju  jusqu'à Suomenniemi dans la commune de Mikkeli en Finlande.

Description
La Seututie 381 est une route régionale de Savonie du Sud qui part de  Mäntyharju et va jusqu'à Suomenniemi dans la municipalité de Mikkeli après un parcours de 32 km.

Parcours

 Mäntyharju
 Varpanen
 Rantti
 Kauria

Références

Annexes

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

381

Transport à Mäntyharju
Transport à Mikkeli

Seututie 381


{{Infobox Navire
 | nom = USS ABSD-5
 | image = ABSD5repairingUSSMississippiBB41.jpg
 | alt =
 | taille image =
 | légende = ABSD-5 en 1945 (Manicani Island)
 | type = Auxiliary floating drydock dock flottant
 | classe =
 | flotte =
 | commanditaire =
 | architecte =
 | constructeur =	Chicago Bridge & Iron Company
 | chantier = Morgan City
 | fabrication =
 | design =
 | commandé =
 | quille =
 | lancement =
 | armé =
 | voyage inaugural =
 | commission =
 | statut = décommissionné le démoli en 1997
 | commandant =
 | équipage = 690
 | longueur =
 | largeur =
 | tirant d'eau =  (flottant)/(inondé)
 | tirant d'air =
 | déplacement =
 | capacité =
 | équipements =
 | blindage =
 | armement =
 14 canons de 40 mm
 14 canons de 20 mm
}}

L USS ABSD-5, plus tard rebaptisé AFDB-5, était un grand dock flottant auxiliaire à neuf sections, non automoteur, de l'US Navy. Advance Base Sectional Dock-5 (Auxiliary Floating Dock Big-5) a été construit en sections en 1943 et 1944 par la Chicago Bridge & Iron Company à Morgan City, en Louisiane, pendant la Seconde Guerre mondiale. Avec les neuf sections jointes, il mesurait  de long,  de profondeur (de la quille au pont du puits) et avec une largeur intérieure libre de . ABSD-5 avait deux grues mobiles d'une capacité de  avec un rayon de  et deux barges de soutien ou plus. Les deux parois latérales sont rabattues pendant le remorquage pour réduire la résistance au vent et abaisser le centre de gravité. ABSD-5 avait six cabestans pour la traction. Il y avait également quatre compartiments de ballast dans chaque section.

 Seconde Guerre mondiale
En mai 1945, l'Auxiliary floating drydock ABSD-5 a commencé à réparer des navires sur le théâtre de guerre Asie-Pacifique. Il était stationné sur , une petite île du golfe de Leyte aux Philippines, près de Guiuan, Samar oriental. ABSD-5 a quitté La Nouvelle-Orléans, Louisiane le 18 novembre 1944, arrivant au canal de Panama le 29 novembre 1944. Une section a été remorquée avec le remorqueur océanique St. Simon de la War Shipping Administration et une autre section a été remorquée par l'. Après avoir traversé l'océan Pacifique en convois, les neuf sections arrivent à Leyte le 24 février 1945, l'assemblage étant terminé en mai 1945. Les détachements 1055 et 1053 du bataillon de construction navale ont réalisé l'assemblage.

L'USS ABSD-5 a réparé les grands navires de l'US Navy et de la Royal Navy pendant la Seconde Guerre mondiale. Capable de soulever , ABSD-5 pouvait soulever de gros navires, comme des porte-avions, des cuirassés, des croiseurs et de grands navires auxiliaires, hors de l'eau pour réparation sous la ligne de flottaison du navire et pouvait également être utilisé pour réparer plusieurs petits navires en même temps. Les navires utilisés en permanence pendant la guerre doivent être réparés à la fois contre l'usure et contre les dommages de guerre causés par les mines navales et les torpilles. Les gouvernails et les hélices sont mieux entretenus sur les cales sèches. Sans ABSD-5 et ses navires jumeaux, dans des endroits éloignés, des mois pourraient être perdus dans un navire retournant à un port d'attache pour réparation. ABSD-5 avait des provisions pour l'équipe de réparation, comme des lits superposés, des repas et de la lessive. L'USS ABSD-4 avait des centrales électriques, des pompes de ballast, des ateliers de réparation, des ateliers d'usinage et des réfectoires pour être autonomes. ABSD-2 disposait de deux grues mobiles sur rail capables de soulever des tonnes de matériaux et de pièces pour retirer les pièces endommagées et installer de nouvelles pièces. L' (APA-149), un transport d'attaque de classe Haskell réparé en août 1945, est l'un des nombreux navires réparés dans ABSD-5 comme l'. En raison du tirant d'eau de 30 pieds (9,1 m) du Mississippi à pleine charge, le cuirassé a dû décharger une grande partie de ses munitions et de son mazout avant d'entrer dans lAFDB-5. L', un navire de commandement de la force amphibie, a été réparé en août 1945 et le cargo aide  a été réparé en novembre 1945. L' a été réparé en août 1945. Le , l' est entré dans AFDB-5 pour des réparations. Pour que l'équipage puisse vivre dans la marine, il y avait des navires de caserne appelés APL, qui accostent à côté de l'AFDB-5. En septembre 1945, l', qui opérait à la base navale d'Espiritu Santo dans les Nouvelles-Hébrides, commença à réparer des navires sur l'île de Manicani avec lABSD-5. Les sections de l'USS Artisan (ABSD-1) avaient commencé à arriver sur l'île de Manicani en .

 Après la guerre
Après la guerre, ABSD-5 a été reclassé AFDB-5''', en . AFDB-5 a été démonté et remorqué jusqu'à Sabine River à la Naval Air Station de Port Arthur au Texas en 1984. AFDB-5'' a été désinscrit du Naval Vessel Register le , et a été mis au rebut en 1997.

Décoration
  American Campaign Medal
  Asiatic-Pacific Campaign Medal
  World War II Victory Medal

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens externes
  USS ABSD-5 - Site Nav Source Online
  Floating Docks (AFDB, AFDM, AFDL, ARD, ARDM, YFD) - Shipbuilder Site

Liens connexes
 Liste des navires auxiliaires de l'United States Navy
 Base navale d'Espiritu Santo

Bateau lancé en 1943
Navire construit aux États-Unis
Auxiliary Floating Drydock de l'US Navy

USS ABSD-5


Kumlu, Hatay ilinin ilçesidir. Amik Ovası'nda yer almaktadır.

Tarihçe
Kumlu ilçesi, Antakya (Merkez ilçe), Reyhanlı ve Kırıkhan ilçeleriyle komşudur. Amik ovasının merkezinde bulunan ilçe Amik Gölünün istilası altında çeşitli sazlıklarla kaplı bataklık bir yer iken, 1945 yılında iskân yeri olarak tahsis edilmiştir. 1956 yılında Hamam Köyü'nde bulunan nahiye ve jandarma teşkilatı Killik köyüne nakledilmiştir. 1965 yılında nüfusu 2000'in üzerine çıkmasıyla kasaba olan Killik Köyünde 1968 yılında belediye teşkilatı kurulmuştur. 1945 yılından bu yana halk arasında Kumul olarak anılan yerleşim yerinin adı ise belediye teşkilatının kurulmasıyla Kumlu olarak değiştirilmiştir. Kumlu, 9 Mayıs 1990'da 3644 sayılı kanun ile Reyhanlı'ya bağlı bucak iken ilçe oldu.

Nüfus
Kumlu, 2021 yılı nüfus sayımına göre nüfus bakımından Hatay ilinin en küçük ilçesidir.

Coğrafya
Kumlu ilçesinin yüzölçümü 193 km²'dir. Kumlu, Hatay il merkezine 96 kilometre uzaklıktadır. İlçe topraklarının kuzeyinde Kırıkhan, kuzeybatısında Belen, doğusunda Suriye, güneyinde Reyhanlı ve batısında Antakya bulunur. Ayrıca Kumlu 193 km²'lik yüzölçümüyle Hatay yüzölçümünün %3,3'ünü oluşturur. İlçe toprakları genelde düz alanlarla kaplıdır. Amik Ovası'nda platolar mevcuttur. İlçenin rakımı 97 metredir. Kumlu ilçe merkezi Amik ovasında düz bir alanda kurulmuştur.

Yeryüzü şekilleri
Kumlu İlçe topraklarının %94.6'sını ovalar %6'4'ünü ise platolar oluşturur. Amik Ovası'da yer alan Kumlu ilçesinin rakımı 97 metredir.

Jeolojik yapı
Kumlu ilçe topraklarının ana çatısını Amik Ovası oluşturur. Bu ovanın jeolojik yapısını serpantin, plantum ve gabro gibi sarı kütleler oluşturmaktadır.

İklim
Kumlu ilçesinde Akdeniz iklimi görülmektedir. Yazları sıcak ve kurak, kışları ılık ve yağışlı geçmektedir. Temmuz 2 mm yağışla yılın en kurak ayıdır. Ocak 125 mm yağışla yılın en fazla yağış alan ayıdır. Ağustos 28,2 °C ile yılın en sıcak ayıdır. Ocak 8,5 °C ile yılın en soğuk ayıdır. Yılın en kurak ve en yağışlı ayı arasındaki yağış miktarı 123 mm'dir. Yıl boyunca ortalama sıcaklık 19,7 °C civarında seyretmektedir.

Asayiş ve güvenlik
Kumlu ilçesinin asayiş ve güvenliği, Kumlu İlçe Emniyet Amirliği ve Kumlu İlçe Jandarma Komutanlığı birimleri tarafından sağlanmaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 T.C. Kumlu Kaymakamlığı
 T.C. Kumlu Belediyesi

Kumlu

Kumlu


{{Ficha
| colorfondotitulo = #daa520
| subtitulo        =
| estiloetiqueta   = background-color:#eee
| titulo           = La Caja de Lemarchand
| estiloseccion    = background:#daa520;
| imagen1          =
| imagen           =
| tamañoimagen     =
| pie              = La Configuración del Lamento según el diseño dado en la saga fílmica.
| seccion1         = Información
| etiqueta2        = Primera aparición
| datos2           = Hellraiser (1986)
| etiqueta3        = Creador
| datos3           = Clive Barker
| etiqueta4        = Género
| datos4           = Literatura de terrorCine de terror
| seccion5         = Características
| etiqueta6        = Creación
| datos6           = año 1796 (Francia)
| etiqueta7        = Destrucción
| datos7           = año 2127 (Estación espacial Minos)
| etiqueta8        = Tipo
| datos8           = Caja acertijo
| etiqueta9        = Funciones
| datos9           = Puerta interdimensional
| etiqueta10       = Rasgos
| datos10          = Cubo de madera negra, adornos de oro (solo en el film)
| etiqueta11       = Portadores
| datos11          = Duque De L'IsleJacquesElliot SpencerFrank CottonKirsty CottonPhillip ChannardTiffanyJ.P. MonroeJoey SummerskillJohn MerchantJoseph ThorneWinter LeMarchandAmy KleinNico BradleySean CarterPaul Merchant
| etiqueta12        = Otros nombres
| datos12           = La Configuración del LamentoLa caja negraEl Cubo
}}
La Caja de Lemarchand, también conocida como la Configuración del Lamento y ocasionalmente llamada de forma coloquial como La caja negra, El Cubo o Caja Lemarchand, es un rompecabezas de ficción, creada por Clive Barker y que aparece tanto en la novela Hellraiser como en la saga de películas homónima y diversas obras derivadas.

Es un dispositivo místico/mecánico que actúa como una puerta o como una clave de una puerta - a otra dimensión o plano de la existencia. La solución del rompecabezas crea un "cisma" o abre un camino a otras dimensiones a través de las cuales puede viajarse en cualquier dirección. Los habitantes de este plano, los cenobitas, pueden parecer demoníacos a los seres humanos. Un debate en curso en la serie de películas es si el reino al cual se accede por medio de La Configuración del Lamento es la versión cristiana del infierno o simplemente una dimensión genérica determinada a través del dolor y el sufrimiento interminable.

La Configuración del Lamento
La caja Lemarchand, que se ha dado a conocer en la serie de películas como La Configuración del Lamento, fue introducida en la novela Hellraiser como "La Configuración Lemarchand". Aparece como un antiguo cubo negro lacado, estilísticamente inspirado en las cajas de rompecabezas del antiguo Japón, con una mano de obra sin precedentes. La Configuración del Lamento es un tipo de caja oriental ficticia de forma cúbica. En la misma hay que resolver un rompecabezas muy complejo. Cuando este se resuelve, se produce una entrada espaciotemporal de los seres llamados cenobitas al mundo donde se ha abierto la caja o resuelto el puzle.

Según se relata en la "Saga de Hellraiser", la Configuración del Lamento fue creada en el  por Phillip Lemarchand, mencionado por primera vez en Hellraiser y apareciendo directamente en Hellraiser: Bloodline. En la novela se describe a Lemarchand como un artesano francés que antiguamente se había dedicado a fabricar aves cantoras y para crear el cubo había tomado la técnica china de las cajas enigma y la había combinado con su perverso sentido de la lógica, es así como una persona inteligente, con una pasión por resolver el rompecabezas podría pasar la mayor parte de un día aflojando la primera pieza. Como describe Barker en la primera página de la novela:

La melodía sigue evolucionando cuando cada pieza se mueve:

De repente se resuelve el rompecabezas y la puerta se abre. Como el rompecabezas está casi terminado, el sonido de una campana grande se puede escuchar sonando. El sonido viene del reino de los cenobitas y anuncia su inminente llegada. Una vez que la puerta se abre, la caja comienza a rearmarse.

Una diferencia importante entre el libro y las versiones del cine -aparte del nombre- es que la versión cinematográfica de la caja se retuerce en nuevas alineaciones o formas, mientras que la versión de la novela se desmonta y monta completamente. La versión cinematográfica también está acabada en bronce u oro, y parece haber símbolos arcanos grabados en su superficie. La versión de la novela es completamente lisa y no tiene diseños evidentes, con la excepción de un casi imperceptible grabado a lo largo de las costuras entre las piezas, pero que parece mostrar los rostros de sus víctimas en la reflexión de la luz sobre sus superficies.

Origen
Tanto en la obra de Barker como en la serie de películas se muestra que el cubo fue una creación de un juguetero llamado Lemarchand.

En la película Hellraiser: Bloodline, el cubo es originalmente un simple juguete diseñado como un rompecabezas y creado hace más de dos siglos, el cual es utilizado por el hombre que lo encargó en una ceremonia de Magia negra, transformándose así en la puerta para dejar entrar a los cenobitas. Posteriormente sería robado por Lemarchand y encargado a su esposa antes de morir. Sin embargo, un demonio disfrazado como vagabundo se encargaría hasta la actualidad de buscar nuevos sujetos que fueran capaces de abrir la configuración.

En el relato original de Barker, si bien se reconoce como creador a Lemarchand se deja ver que su intención al crear la caja no fue hacer un juguete, sino directamente crear una de tantas entradas entre ambos mundos, que existen disfrazadas como los diferentes objetos, estructuras, diagramas y elementos que hay en el planeta.

Los cenobitas, relativamente diferentes a la caracterización del film pero aun así representativos, hablan de un líder entre ellos a quien incluso temen (el personaje conocido como Pinhead en el cine es solo su portavoz), el cual es llamado El Ingeniero un ser humanoide cuya cabeza está hecha de luz. Es posible que este ser fuera quien creara la caja bajo el nombre de Lemarchand, ya que al final del relato la recompone, limpia y le da mantenimiento, antes de entregarla a Kirsty, encomendándole la labor de ser su guardiana.

Otras cajas
Otras cajas de Lemarchand o similares a esta aparecen en la saga de Hellraiser. El Dr. Channard es representado como un coleccionista en Hellbound: Hellraiser II; tiene varias en exhibición en su estudio. Más adelante en la misma película puede apreciarse a varios enfermos mentales que juegan con ellas, supuestamente con el fin de abrir puertas entre dimensiones para el Dr. Channard. El anfitrión en Hellraiser: Hellworld también posee varias. Según se explica en Hellraiser: Bloodline sería Angelique, basándose en el diseño de Phillip Lemarchand, quien creó el resto de las cajas en un intento de crear puertas similares a la Configuración, aunque sin lograr el nivel obtenido por Phillip. En Hellraiser: Judgment se puede ver que para esa época tanto la Configuración del Lamento como sus copias están en "la casa", custodiadas por el Auditor de la Inquisición Estigia.

La mayoría de las cajas vistas en las películas no se nombran ni usan en pantalla, por lo que su poder -si lo tienen- se desconoce. Posiblemente, su poder (por lo que se infiere en Hellbound: Hellraiser II) sea el mismo que el de la caja negra: abrir puertas a otras dimensiones. En la segunda entrega de la saga, durante la persecución de Leviathan a Kirsty, es posible ver como los pacientes del hospital fueron obligados a abrirlas y de ellas salen cadenas que los torturaban.

Véase también
 Trapezoedro Resplandeciente
 Beherit

Referencias

Enlaces externos
 Revelations - Página oficial de Clive Barker Noticias actualizadas y archivo
 Pyramid Gallery, reconstrucciones y contexto ficticio de una variedad de cajas de Lemarchand
 The XScreenSaver Protector de pantalla que contiene una simulación animada de la caja de Lemarchand, resolviéndose sola.

Clive Barker
Rompecabezas
Hellraiser
Objetos fantásticos
Mitología literaria
Rompecabezas mecánicos cúbicos

Caja de Lemarchand


Stenopterygius é um gênero extinto de ictiossauro conhecido da Europa (Inglaterra, França, Alemanha, Luxemburgo e Suíça). Este gênero de ictiossauro cresceu até um comprimento máximo de .

História
Stenopterygius foi originalmente nomeado por Quenstedt em 1856 como uma espécie de Ichthyosaurus, I. quadriscissus . Otto Jaekel em 1904 o transferiu para seu próprio gênero, Stenopterygius . A espécie-tipo é, portanto, Stenopterygius quadriscissus. O nome genérico é derivado de stenos, grego para "estreito", e pteryx (πτερυξ), grego para "barbatana" ou "asa".

Descrição

Stenopterygius era fisicamente semelhante ao Ichthyosaurus mais conhecido, mas tinha um crânio menor e nadadeiras mais estreitas. Fósseis lindamente preservados de Stenopterygius foram encontrados na Alemanha.

Seu crânio se estendia em uma espécie de bico e estava armado com uma quantidade de dentes grandes. Os membros foram transformados em estruturas semelhantes a barbatanas. A cauda terminava em uma barbatana caudal vertical grande, semicircular, coriácea e até mesmo uma barbatana dorsal triangular.

Um fóssil bem preservado de Stenopterygius preserva vestígios de pele, da qual a coloração do animal foi descoberta como contra -sombreada (mais escura nas costas do que na barriga).

Classificação

A maioria dos espécimes conhecidos de Stenopterygius (mais de 100), foram redescritas por Michael W. Maisch em 2008. Ele descobriu que S. quadriscissus (a espécie-tipo) também inclui S. eos, S. incessus e S. macrophasma, bem como espécimes anteriormente referidos como S. hauffianus e S. megacephalus . Maisch seguiu Woodward (1932) e considerou Ichthyosaurus triscissus uma espécie válida de Stenopterygius.

Os espécimes-tipo de S. longifrons, S. megacephalus e S. megalorhinus foram todos chamados dessa forma, pois o nome I. triscissus tem prioridade sobre eles. Algumas espécies anteriormente chamadas de S. megalorhinus, bem como o holótipo de S. cuneiceps, foram encontradas como pertencentes a uma espécie própria para a qual o binômio Stenopterygius uniter pode ser usado.

Como o holótipo de S. uniter foi destruído na Segunda Guerra Mundial, Maisch propôs um neótipo . Maisch também descobriu que S. promegacephalus é um nomen dubium, pois é baseado em um espécime juvenil, e que o lectótipo de S. hauffianus pode ser determinado como Stenopterygius cf. S. quadriscissus na melhor das hipóteses, então esta espécie deve ser considerada um nomen dubium . Ele descobriu que a maioria dos espécimes anteriormente chamados de S. hauffianus podem ser nomeados S. quadriscissus, enquanto o resto pertence a um novo táxon altamente distinto que não pode ser referido a nenhuma espécie válida de Stenopterygius.

Esta espécie foi reatribuída ao seu próprio gênero, Hauffiopteryx.

Stenopterygius é conhecido a partir do lectótipo GPIT 43/0219-1, esqueleto completo articulado que preservou um embrião muito grande. O animal tem cerca de 3,15 metros de comprimento. Foi coletado das subzonas amonóides Harpoceras elegantulum-exaratum (mais especificamente Lias ε II3-4), zona Harpoceras falcifer, do famoso Posidonien-Schiefer lagerstätte ( Posidonia Shale ) de Holzmaden, datando do início do estágio Toarciano do Jurássico Inferior, cerca de 182 milhões de anos atrás. Maisch se referiu à espécie tipo 30 espécimes adicionais, todos provenientes de Dobbertin de Mecklenburg-Vorpommern e Holzmaden, Alemanha e Dudelange, Luxemburgo. Eles foram coletados das subzonas amonóides de Harpoceras palum a H. falciferum (Lias ε I2-II11, Toarcian inicial médio-inferior), zonas de Harpoceras tenuicostatum-falcifer, do Folhelho de Posidonia. S. triscissus é conhecido a partir do holótipo GPIT 12/0224-2, esqueleto articulado quase completo. O animal é um jovem adulto com cerca de  de comprimento. Foi coletado das subzonas amonóides de Harpoceras exaratum-elegans (mais especificamente Lias ε II6), zona de Harpoceras falcifer, do Xisto de Posidonia em Ohmden, datando do início do estágio toarciano médio do início do Jurássico. Maisch referiu a esta espécie 13 espécimes adicionais, todos provenientes de várias localidades da Inglaterra, França, Alemanha, Luxemburgo e Suíça. Eles foram coletados do Lias ε II1-III, datando do início do Toarciano médio-tardio.

S. uniter é conhecido a partir do holótipo SMNS 14216, esqueleto completo articulado que foi destruído na Segunda Guerra Mundial. O animal é um adulto cerca de  de comprimento. O neótipo proposto é GPIT 1491/10, esqueleto articulado quase completo. O animal é um jovem adulto com cerca de  de comprimento. Foi coletado das subzonas amonóides de Harpoceras falcifer (mais especificamente Lias ε II10), zona de Harpoceras falcifer, do Xisto de Posidonia em Holzmaden, datando do estágio médio do início Toarciano do início do Jurássico. Maisch se referiu a esta espécie 10 espécimes adicionais, todos vieram de Holzmaden. Eles foram coletados das subzonas amonóides de Harpoceras exaratum a H. falciferum (Lias ε II6-II11, meados do início do Toarciano), zonas de Harpoceras falcifer, do Folhelho de Posidonia.

Materiais adicionais foram descritos por Hannah Caine e Michael J. Benton em 2011, a partir do início Toarcian Beacon Limestone de Strawberry Bank, Ilminster da Inglaterra. Os espécimes são todos juvenis ou infantes, que foram preservados principalmente por esqueletos quase completos e alguns crânios. Eles incluem BRLSI M1405, BRLSI M1407, BRLSI M1408, BRLSI M1409. Caine e Benton referiram esses espécimes a S. triscissus .

Uma nova espécie do Jurássico Médio do sudoeste da Alemanha, Stenopterygius aaleniensis, foi descrita em 2012.

Maisch e Matzke (2000) e Maisch (2010) consideraram Chacaicosaurus e Hauffiopteryx como stenopterygiids . No entanto, eles não realizaram nenhuma análise cladística para confirmar essas alegações. Fischer et ai. (2011) realizaram uma análise cladística que descobriu que Chacaicosaurus é um tunnossauro basal que é colocado fora de Stenopterygiidae e Ophthalmosauridae . Tanto Maisch (2008) quanto Caine e Benton (2011) realizaram análises cladísticas que descobriram que Hauffiopteryx era um membro basal mais de Eurhinosauria ou um membro mais basal de Thunnosauria (que é uma posição equivalente a um membro basal de Stenopterygiidae sensu Maisch [2008] com exclusão de Ichthyosaurus ). Esses resultados significam que os Stenopterygiidae são uma família monotípica que inclui apenas o gênero tipo Stenopterygius .

O cladograma abaixo segue a topologia de uma análise de 2010 de Patrick S. Druckenmiller e Erin E. Maxwell.

Os hábitos do Stenopterygius spp. eram semelhantes aos dos golfinhos atuais. Eles passaram a maior parte de suas vidas em mar aberto, onde caçavam peixes, cefalópodes e outros animais. As cavidades abdominais dos esqueletos desse ictiossauro geralmente contêm os restos desse alimento.

Um fóssil famoso é o de uma mãe e um bebê que morreram no parto (os ictiossauros eram vivíparos ). Isso provou que os bebês ictiossauros nasceram com a cauda primeiro, assim como os cetáceos, para evitar que se afogassem antes de limpar completamente o canal do parto.

Stenopterygius era um nadador muito rápido, com uma velocidade de cruzeiro semelhante à do atum, que está entre os mais rápidos de todos os peixes vivos.

Em 2018, um espécime de Stenopterygius foi relatado com evidências de ter tido gordura, o que indica que outros ictiossauros e eram homeotérmicos ("sangue quente").

Espécies fósseis descritas em 1904
Fósseis da França
Jurássico
Fósseis
Fósseis de Luxemburgo

Stenopterygius


Vasile Vlaicu (n. 17 noiembrie 1885, Brașov - d. ?) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie și Activitatea Politică
Vasile Vlaicu, născut la 17 noiembrie 1885 în Brașov, jud. Brașov, bacalaureat din anul 1904 al Liceului "Andrei Șaguna" din Brașov, absolvent din 1908/1909 al facultății de filosofie de la Universitatea din Budapesta cu specialitatea matematică - fizică; din anul 1913 funcționează ca matematic (actuar) al Societății "Bancă Generală de Asigurare" și ca redactor al săptămânalului "Revista Economică" Sibiu, organul "Solidărității", Asociația Institutelor Financiare Române din Transilvania fiind și autorul propriului sistem de "Stenografie Românească" după sistemul stenotachigrafic. În ziua de 30 Noiembrie a fost chemat telegrafic la Marea Adunare Națională de la Alba-Iulia de către ziarul "Românul", organul oficial al Consiliului Național Român din Arad, în calitate de stenograf al presei. Notele stenografice transcrise le-a predat atât ziarului "Românul" cât și presei din București. De la 1 Decembrie 1918 până la 30 aprilie 1920 a funcționat la Resortul Finanțelor din Consiliul Dirigent, ca secretar ministerial, după care s-a retras în viața civilă la postul său de actuar al Societății de Asigurare Prima Ardeleană, de la care în anul 1934 a ieșit la pensie în calitate de director fără a mai ocupa vreo funcțiune sau demnitate oficială publică.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1885
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Decese în secolul al XX-lea

Vasile Vlaicu


Tetsuya Totsuka (født 24. april 1961) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1980||4||0
|-
|1981||8||0
|-
|1982||4||3
|-
|1983||0||0
|-
|1984||0||0
|-
|1985||2||0
|-
!Total||18||3
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Tetsuya Totsuka


Dana, Nepal  este un sat din Districtul Myagdi, situat în zona Dhawalagiri, din centrul-vestic al Nepal-ului.

La data efectuării recensământului din anul 1991, localitatea avea o populație de 1.787 de locuitori, distribuiți în 398 locuințe distincte.

Referințe

Legături externe

 Hartă UN a municipalităților din Districtul Myagdi

Localități din Districtul Myagdi

Dana, Nepal


Finansal manipülasyon, iki temel anlamdadır:
 İnsanları kandırarak bir menkul kıymeti almaya veya satmaya sevk etmeye veya menkul kıymetin fiyatını yapay bir seviyede tutmaya yönelik davranışlardır.
 Menkul kıymet piyasalarında arz ve talebin serbest bir şekilde karşı karşıya gelerek fiyatları belirlemesine yönelik sürecin kasıtlı olarak engellenmesidir.
 Manipülasyonla spekülasyon genelde birbirine karıştırılan kavramlardır. SPK mevzuatına göre manipülasyon yapmak suçtur. Fakat spekülasyon yapmak serbesttir.

Finansal piyasalar
Mali suçlar
Manipülasyon

Finansal manipülasyon