Hattusa (also Ḫattuša or Hattusas or Hattusha) was the capital, during two periods, of the Hittite Empire in the late Bronze Age. Its ruins lie near modern Boğazkale, Turkey, (originally Boğazköy) within the great loop of the Kızılırmak River (Hittite: Marashantiya; Greek: Halys). Hattusa was added to the UNESCO World Heritage Site list in 1986.

History

The earliest traces of settlement on the site are from the sixth millennium BC during the Chalcolithic period. Toward the end of the 3rd Millenium BC the Hattian people established a settlement on locations that had been occupied even earlier and referred to the site as Hattush. In the 19th and 18th centuries BC, merchants from Assyria, centered at Kanesh (Neša) (modern Kültepe) established a trading post there, setting up in their own separate quarter of the lower city.

A carbonized layer apparent in excavations attests to the burning and ruin of the city of Hattusa around 1700 BC. The responsible party appears to have been King Anitta from Kussara, who took credit for the act and erected an inscribed curse for good measure:

though in fact the city was rebuilt afterward, possibly by a son of Anitta.

In the first half of the 2nd Millenium BC around the year 1650 BC the Hittite king Labarna moved the capital from Neša to Hattusa and took the name of Hattusili, the "one/man from Hattusa".  After the Kaskians arrived to the kingdom's north, they twice attacked the city and under king Tudhaliya I, the Hittites moved the capital north to Sapinuwa. Under Muwatalli II, they moved south to Tarhuntassa but the king assigned his son, the future Hattusili III as governor over Hattusa. In the mid-13th century BC Hittite ruler Mursili III returned the seat to Hattusa, where the capital remained until the end of the Hittite kingdom in the 12th century BC (KBo 21.15 i 11–12).

At its peak, the city covered  and comprised an inner and outer portion, both surrounded by a massive and still visible course of walls erected during the reign of Suppiluliuma I (–1322 BC (short chronology)). The inner city covered an area of some  and was occupied by a citadel with large administrative buildings and temples. The royal residence, or acropolis, was built on a high ridge now known as Büyükkale (Great Fortress). The city displayed over  of walls, with inner and outer skins around 3 m of thick and 2 m of space between them, adding 8 m of the total thickness.

To the south lay an outer city of about , with elaborate gateways decorated with reliefs showing warriors, lions, and sphinxes. Four temples were located here, each set around a porticoed courtyard, together with secular buildings and residential structures. Outside the walls are cemeteries, most of which contain cremation burials. Modern estimates put the population of the city between 40,000 and 50,000 at the peak; in the early period, the inner city housed a third of that number. The dwelling houses that were built with timber and mud bricks have vanished from the site, leaving only the stone-built walls of temples and palaces.

The city was destroyed, together with the Hittite state itself, around 1200 BC, as part of the Bronze Age collapse. Excavations suggest that Hattusa was gradually abandoned over a period of several decades as the Hittite empire disintegrated. It has been suggested that a regional drought occurred at that time. The site was subsequently abandoned until 800 BC, when a modest Phrygian settlement appeared in the area.

Archaeology

In 1833, the French archaeologist Félix Marie Charles Texier (1802–1871) was sent on an exploratory mission to Turkey, where in 1834 he discovered monumental ruins near the town of Boğazköy. Texier made topographical measurements, produced illustrations, and composed a preliminary site plan. The site was subsequently visited by a number of European travelers and explorers, most notably the German geographer Heinrich Barth in 1858. Georges Perrot excavated at the site in 1861 and at the nearby site of Yazılıkaya. Perrot was the first to suggest, in 1886, that Boğazköy was the Hittite capital of Hattusa. In 1882 German engineer Carl Humann completed a full plan of the site.

Ernest Chantre opened some trial trenches at the village then called Boğazköy, in 1893–94, with excavations being cut short by a cholera outbreak. Significantly Chantre  discovered some fragments of clay tablets inscribed with cuneiform. The fragments contain text in both the Akkadian language and what later was determined to be the Hittite language. Between 1901 and 1905 Waldemar Belck visited the site several times, finding a number of tablets.

In 1905 Hugo Winckler conducted some soundings at Boğazköy on behalf of the German Oriental Society (DOG), finding 35 more cuneiform tablet fragments at the site of the royal fortress, Büyükkale. Winckler began actual excavations in 1906, focusing mainly on the royal fortress area. Thousands of tablets were recovered, most in the then unreadable Hittite language. The few Akkadian texts firmly identified the site as Hattusa. Winckler returned in 1907 (with Otto Puchstein, Heinrich Kohl, Ludwig Curtius and Daniel Krencker), and briefly in 1911 and 1912 (with Theodore Makridi). Work stopped with the outbreak of WWI. Tablets from these excavations were published in two series Keilschrifttexte aus Boghazkoi (KB0) and Keilschrift urkunden aus Boghazköi (KUB). Work resumed in 1931 under prehistorian Kurt Bittel with establishing stratigraphy as the major focus. The work was under the auspices of the DOG and German Archaeological Institute (Deutsches Archäologisches Institut) and lasted 9 seasons until being suspended due to the outbreak of WWII in 1939. Excavation resumed in 1952 under Bittel with Peter Neve replacing as field director  in 1963 and as director in 1978, continuing until 1993. The focus was on the Upper City area. Publication of tablets was resumed in the KUB and KBo. In 1994 Jürgen Seeher assumed control of the excavation, leading there until 2005, with the focus on the Büyükkaya and non-monumental areas including economic and residential spaces. From 2006 on, while some archaeology continued under new director Andreas Schachner, activities have been more focused toward restoration and preparation for tourist operations.

During the 1986 excavations a large (35 × 24 cm, 5 kg in weight, with 2 attached chains) inscribed metal tablet was discovered 35 meters west of the Sphinx Gate. The tablet, from the 13th century BC, contained a treaty between Hittite Tudḫaliya IV and Kurunta, King of Tarḫuntašša. It is held at the Museum of Anatolian Civilizations in Ankara. During 1991 repair work at the site a Mycenae bronze sword was found on the western slope. It was inscribed, in Akkadian, "As Duthaliya the Great King shattered the Assuwa-Country he dedicated these swords to the Storm-God, his lord". Another significant find during the 1990-91 excavation season in the "Westbau" building of the upper city, was 3400 sealed bullae and clay lumps dating from the 2nd half of the 13th century BC. They were primarily associated with land documents.

Cuneiform royal archives

Forty mercantile documents written in the Old Assyrian dialect of Akkadian were found in the early 2nd millennium BC karum. By the middle of the 2nd millennium a scribal community had grown up in Hattusa based on Syrian, Mesopotamian, and Hurrian input. This included the usual range of Akkadian and Sumerian language texts.

One of the most important discoveries at the site has been the cuneiform royal archives of clay tablets from the Hittite Empire New Kingdom period, known as the Bogazköy Archive, consisting of official correspondence and contracts, as well as legal codes, procedures for cult ceremony, oracular prophecies and literature of the ancient Near East. One particularly important tablet, currently on display at the Istanbul Archaeology Museum, details the terms of a peace settlement reached years after the Battle of Kadesh between the Hittites and the Egyptians under Ramesses II, in 1259 or 1258 BC. A copy is on display in the United Nations in New York City as an example of the earliest known international peace treaties.

Although the 30,000 or so clay tablets recovered from Hattusa form the main corpus of Hittite literature, archives have since appeared at other centers in Anatolia, such as Tabigga (Maşat Höyük) and Sapinuwa (Ortaköy).

Sphinxes

A pair of sphinxes found at the southern gate in Hattusa were taken for restoration to Germany in 1917. The better-preserved was returned to Turkey in 1924 and placed on display in the Istanbul Archaeology Museum, but the other remained in Germany where it was on display at the Pergamon Museum from 1934 until it was moved to the Boğazköy Museum outside the Hattusa ruins, along with the Istanbul sphinx reuniting the pair near their original location.

See also
Ancient settlements in Turkey
Cities of the Ancient Near East
Short chronology timeline
Yazılıkaya

References

Further reading
Bryce, Trevor, "Life and Society in the Hittite World", Oxford: Oxford University Press, 2002
Bryce, Trevor, "Letters of the Great Kings of the Ancient Near East: The Royal Correspondence of the Late Bronze Age", London: Routledge, 2003
Bryce, Trevor, "The Kingdom of the Hittites" Rev. ed. Oxford: Oxford University Press, 2005
 W. Dörfler et al.: Untersuchungen zur Kulturgeschichte und Agrarökonomie im Einzugsbereich hethitischer Städte. (MDOG Berlin 132), 2000, 367–381. ISSN 0342-118X
Gordin, Shai, "The Tablet and its Scribe: Between Archival and Scribal Spaces in Late Empire Period Ḫattusa", Altorientalische Forschungen, vol. 38, no. 2, pp. 177–198, 2011
Kloekhorst, Alwin and Waal, Willemijn, "A Hittite Scribal Tradition Predating the Tablet Collections of Ḫattuša?", Zeitschrift für Assyriologie und vorderasiatische Archäologie, vol. 109, no. 2, pp. 189–203, 2019
Larsen, Mogens Trolle, "A Revolt against Hattuša", Journal of Cuneiform Studies, vol. 24, no. 4, pp. 100–01, 1972
Plerallini, Sibilla, "Observations on the Lower City of Hattusa: a comparison between the epigraphic sources and the archaeological documentation", Altorientalische Forschungen, vol. 27, no. 2, pp. 325–358, 2000

Neve, Peter. "The Great Temple in Boğazköy-H ̮attuša." In Across the Anatolian Plateau: Readings in the Archaeology of Ancient Turkey. Edited by David C. Hopkins, 77–97. Boston: American Schools of Oriental Research, 2002
Kuhrt, Amelie, "The Hittites" In The Ancient Near East, c. 3000–330 BC. 2 vols. By Amelie Kuhrt, 225–282. London: Routledge, 1994
Singer, Itamar, "A City of Many Temples: H ̮attuša, Capital of the Hittites", In Sacred Space: Shrine, City, Land: Proceedings of the International Conference in Memory of Joshua Prawer, Held in Jerusalem, 8–13 June 1992. Edited by Benjamin Z. Kedar and R. J. Z. Werblowsky, 32–44. Basingstoke, UK: Palgrave Macmillan, 1998
Torri, Giulia, "The phrase ṬUPPUURUḪatti in Colophons from Ḫattuša and the Work of the Scribe Ḫanikkuili", Altorientalische Forschungen, vol. 38, no. 1, pp. 135–144, 2011
Torri, Giulia, "The Goldsmith Zuzu(l)li and the Find-spots of the Inventory Texts from Ḫattuša", Altorientalische Forschungen, vol. 43, no. 1–2, pp. 147–156, 2016
 Weeden, Mark, "Back to the 13th or 12th Century BC?: The SÜDBURG Inscription at Boğazköy-Hattuša", in  Devecchi, Elena and De Martino, Stefano - Anatolia between the 13th and the 12th century BCE,  pp. 473–496, 2020
Yazıcı, Çağlan. The Hittite Capital Hattusa, Alacahöyük and Shapinuwa: A Journey to the Hittite World In Hattusa, Alacahöyük, Shapinuwa, Eskiapar, Hüseyindede, Pazarlı and the Museums of Boğazköy, Alacahöyük and Çorum. 1st edition. Istanbul: Uranus Photography Agency and Publishing Co., 2013

External links

New Indo-European language discovered during excavation in Turkey - Phys.org September 21, 2023
Excavations at Hattusha: a project of the German Institute of Archaeology
Pictures of the old Hittite capital with links to other sites
UNESCO World Heritage page for Hattusa
Video of lecture at Oriental Institute on Boğazköy
Photos from Hattusa

Populated places established in the 3rd millennium BC
Populated places disestablished in the 2nd millennium BC
1834 archaeological discoveries
Anatolia
Archaeological sites in the Black Sea Region
Archaeological sites of prehistoric Anatolia
Buildings and structures in Çorum Province
Former populated places in Turkey
Geography of Çorum Province
Hattian cities
History of Çorum Province
Hittite cities
Hittite sites in Turkey
World Heritage Sites in Turkey
Late Bronze Age collapse

Hattusa


The Arab Legion () was the police force, then regular army, of the Emirate of Transjordan, a British protectorate, in the early part of the 20th century, and then of the Hashemite Kingdom of Jordan, an independent state, with a final Arabization of its command taking place in 1956, when British senior officers were replaced by Jordanian ones.

Creation
In October 1920, after taking over the Transjordan region from the Ottomans, the United Kingdom formed a unit of 150 men called the "Mobile Force", under the command of Captain Frederick Gerard Peake, to defend the territory against both internal and external threats. The Mobile Force was based in Zarqa. 80% of its men were drawn from the local Chechen community.

It was quickly expanded to 1,000 men, recruiting Arabs who had served in the Ottoman Army. On 22 October 1923, the police were merged with the Reserve Mobile Force, still under Peake, who was now an employee of the Emirate of Transjordan. The new force was named Al Jeish al Arabi ("the Arab Army") but was always known officially in English as the Arab Legion. The Arab Legion was financed by Britain and commanded by British officers. The Legion was formed as a police force to keep order among the tribes of Transjordan and to guard the important Jerusalem–Amman road.

On 1 April 1926, the Transjordan Frontier Force was formed from cadre drawn from the Arab Legion. It consisted of only 150 men and most of them were stationed along Transjordan's roads. During this time the Arab Legion was reduced to 900 men and was also stripped of its machine guns, artillery, and communications troops.

In 1939, John Bagot Glubb, better known as "Glubb Pasha", became the Legion's commander, with Major General Abdul Qadir Pasha Al Jundi as his deputy commander. Together they transformed it into the best-trained Arab army.

World War II
During World War II, the Arab Legion took part in the British war effort against pro-Axis forces in the Mediterranean and Middle East Theatre. By then, the force had grown to 1,600 men.

The Legion, part of Iraqforce, contributed significantly in the Anglo-Iraqi War and in the Syria-Lebanon campaign, two decisive early victories for the Allies.

The top three officers representing the Legion who participated in the Victory March were Major General Abdul Qadir Pasha el Jundi, O.B.E., Colonel Bahjat Bey Tabbara, and Lieutenant Colonel Ahmed Sudqui Bey, M.B.E.

1948 Arab–Israeli War

The Arab Legion actively participated in the 1948 Arab–Israeli war. With a total strength of just over 6,000, the Arab Legion's military contingent consisted of 4,500 men in four single battalion-sized regiments, each with their own armored car squadrons, and seven independent companies plus support troops. The regiments were organized into two brigades. 1st Brigade contained 1st and 3rd Regiments while 3rd brigade contained 2nd and 4th Regiments. There were also two artillery batteries with four 25-pounders each. On 9 February 1948 the Transjordan Frontier Force was disbanded with members being absorbed back into the Arab Legion. Although headed by Glubb, now a Lieutenant General, command in the field was by Brigadier Norman Lash.

The Legion was initially withdrawn from Palestine to Transjordanian territory, under instruction from the United Nations, prior to the end of the British Mandate. With the commencement of hostilities the Legion re-entered Palestine with 1st Brigade heading to Nablus and 2nd Brigade heading to Ramallah. The Arab Legion entered Palestine with other Arab forces on May 15, 1948, using the Allenby, now King Hussein, bridge as they were advancing to cover the approaches from Jenin, in the north to Alaffoula and from Al-Majame'a bridge on the Jordan River to Bissan Alaffoula.

There was considerable embarrassment from the UK government that British officers were employed in the Legion during the conflict and all of them, including a brigade commander, were ordered to return to Transjordan. This led to the bizarre spectacle of British officers leaving their units to return to Transjordan, only to sneak back across the border and rejoin the Arab Legion. Without exception all of the British officers returned to their units. One British MP called for Glubb Pasha to be imprisoned for serving in a foreign army without the King's permission.

Units of the Arab Legion were engaged in several battles with the Jewish forces, including the following:
 Attacking Ben Shemen convoy at Beit Nabala – 14 December 1947
 Battle of Neve Yaakov settlement – 18 April 1948
 Attacking Kibutz Gesher on 27–28 April 1948
 Occupation of the Tegart fort at Latrun on 17 May 1948, and later the Battles of Latrun from 20 May to 18 July 1948.
 Siege of Jerusalem from 17 May to 18 July 1948,
 Attacking and capturing (but later losing) Kibbutz Gezer on 10 June 1948,
 Tarqumiya on 24 October 1948

By the end of the war in 1949, the Arab Legion consisted of over 10,000 men manning a 100-mile front, which then expanded to a 400-mile front following the withdrawal of Iraqi forces.

Further clashes with Israel

On September 11, 1956, an Israeli force in what the IDF termed one of its retribution operations, Operation Jehonathan, raided Jordanian territory at Al-Rahwa, Hebron Sector, attacking the police station and clashing with a unit from the Legion's Desert Force. Over twenty soldiers and policemen were killed.

The Legion generally stayed out of the 1956 Suez Crisis.

Jordanian army
On 1 March 1956, the Arab Legion was renamed as the Arab Army (now Jordanian Armed Forces) as part of the Arabization of its command, under which King Hussein of Jordan dismissed the Legion's British commander "Glubb Pasha" and other senior British officers. In Israel, the Hebrew term "Ligioner" (ליגיונר), i.e. "Legionary" was still informally used for Jordanian soldiers for many years afterwards, also at the time of the 1967 war and its aftermath.

Commanders

 Colonel Frederick Peake ("Peake Pasha") – 22 October 1923 – 21 March 1939
 Lieutenant Colonel Ernest Stafford ("Stafford Bey") 2nd IC—1924–1931.
 Lieutenant General John Glubb, KCB, CMG, DSO, OBE, MC ("Glubb Pasha") – 21 March 1939 – 1 March 1956
 Major General Abdul Qadir Pasha Al Jundi, O.B.E. ("Abdul Qadir Pasha") - 1–25 March 1956

Note: "Pasha" is a Turkish honorary title, one of various ranks, and is equivalent to the British title of "Lord". Bey is equivalent to a knighthood or "Sir".

References

Bibliography
 Dupuy, Trevor N, Elusive Victory, The Arab-Israeli Wars, 1947–1974, Hero (1984)
 Farndale, Sir Martin, History of the Royal Regiment of Artillery, The Years of Defeat, 1939–41, Brassey's (1996)
 Glubb, John Bagot, The Arab Legion, Hodder & Stoughton, London (1948)
 Isseroff, A., Kfar Etzion Remembered: A History of Gush Etzion and the Massacre of Kfar Etzion, 2005.
 Levi, I., Jerusalem in the War of Independence ("Tisha Kabin" – Nine Measures – in Hebrew) Maarachot – IDF, Israel Ministry of Defence, 1986.
 Pal, Dharm, Official History of the Indian Armed in the Second World War, 1939-45 - Campaign in Western Asia, Orient Longmans (1957)
 Roubicek, Marcel, Echo of the Bugle, extinct military and constabulary forces in Palestine and Trans-Jordan 1915, 1967, Franciscan (Jerusalem 1974)
 Shlaim, Avi (2007). Lion of Jordan: The Life of King Hussein in War and Peace, Allen Lane.
 Vatikiotis, P.J. (1967). Politics and the Military in Jordan: A Study of the Arab Legion, 1921-1957, New York, Praeger Publishers.
 Young, Peter (1972). The Arab Legion, Osprey Publishing.  and
 Jordan – A Country Study, U.S. Library of Congress

External links
 Arab Legion at Encyclopædia Britannica
 Rothwell, Steve The Arab Legion at British & Commonwealth Orders of Battle
 The Arab Legion and the Defense of Jerusalem from Defending the Faith: The Hashemites and Jerusalem, a Jordan Media Group publication, 1994 via jordanembassyus.org archived  at Internet Archive
 1956 - King of Jordan sacks British general at On This Day, 2 March 2008 BBC News Online

1948 Arab–Israeli War
Arab nationalist militant groups
Military history of Jordan
Military units and formations of Jordan
Military units and formations established in 1920
Military units and formations disestablished in 1956
1956 disestablishments in Jordan
Military units and formations of the British Empire in World War II

Arab Legion


Eosinofílico (con el sufijo griego -filos, que significa que ama la eosina) se refiere a la coloración rosada de ciertos tejidos biológicos, células, u orgánulos después de haber sido lavados con el tinte eosina.

La eosina es un tinte ácido, por lo que mancha o se fija sobre estructuras de tipo básico.

El aspecto eosinofílico se refiere a la apariencia de las células y estructuras vistas en cortes histológicos que toman el colorante de tinción eosina. Este es un tinte de color rosa brillante que mancha el citoplasma de las células, así como las proteínas extracelulares, tales como el colágeno.

Las estructuras eosinofílicas están, en general, compuestas por proteínas ricas en aminoácidos básicos como la arginina, lisina, histidina e hidroxilisina. Entre ellas se incluyen la hemoglobina y la hidrolasa ácida.

La eosina se suele combinar con un colorante llamado hematoxilina para producir un corte histológico de hematoxilina y eosina (también llamado tinción hematoxilina-eosina, o tinción H + E). Esta es la tinción histológica más utilizada en el diagnóstico médico, por ejemplo, cuando un patólogo examina una biopsia con sospecha de cáncer, los tejidos a biopsiar han sido teñidos con hematoxilina y eosina.

Algunas estructuras que pueden verse dentro de las células se describen como eosinófilicas, por ejemplo, los cuerpos de Lewy, los cuerpos de Mallory o los cuerpos de Councilman.

Referencias

Véase también
 Basófilo (afinidad por la hematoxilina)
 Eosinofilia
 Meningitis eosinofílica

Patología anatómica
Histología

Eosinofílico


Several places are known as Lake Park:

Canada
 Burns Lake Park
 Como Lake Park (British Columbia)

Malaysia
 Raub Lake Park

South Korea
 Gwanggyo Lake Park

 Ilsan Lake Park
 Seokchon Lake Park
 Seonam Lake Park
 West Seoul Lake Park

United Kingdom
 Boating Lake Park

United States
 Beaver Lake Park (Washington)
 Bradley Lake Park
 Brushy Lake Park (Sallisaw, Oklahoma)
 Burke Lake Park
 Chippewa Lake Park
 Clearlake Park, California
 Clear Lake State Park (California)
 Clear Lake State Park (Michigan)
 Clove Lakes Park
 Como Lake Park
 Conneaut Lake Park
 Crooked Lake Park, Florida
 Crystal Lake Park, Missouri
 Hilltop Lake Park
 Lake Park Estates, Dallas
 Lake Park, Florida
 Lake Park, Georgia
 Lake Park High School, Roselle, Illinois
 Lake Park, Indiana
 Lake Park, Iowa
 Lake Park, Milwaukee, Wisconsin, urban park designed by Frederick Law Olmsted
 Lake Park, Minnesota
 Lake Park, North Carolina
 Lake Park Township, Becker County, Minnesota
 Leisure Village West-Pine Lake Park, New Jersey
 Lettuce Lake Park
 Moon Lake Park
 Mountain Lake Park (San Francisco)
 Mountain Lake Park, Maryland
 Onondaga Lake Park
 Penn Lake Park, Pennsylvania
 Pine Lake Park, New Jersey
 Round Lake Park, Illinois
 Ruffey Lake Park
 Salmon Lake Park
 Sawgrass Lake Park
 Scriber Lake Park
 Shady Lake Park
 Spring Lake Park (Illinois)
 Summit Lake Park
 Swan Lake Park
 Zorinsky Lake Park
 Lake Park, original name of Grant Park (Chicago)
 Lake Park, name sometimes applied to the Union Base-Ball Grounds of the 1870s and 1880s in Chicago
 Lake Park, part of the Des Plaines, Illinois Park District, with Lake Opeka as its highlight

Lake Park


A monument is a type of structure that was explicitly created to commemorate a person or event, or which has become relevant to a social group as a part of their remembrance of historic times or cultural heritage, due to its artistic, historical, political, technical or architectural importance. Some of the first monuments were dolmens or menhirs, megalithic constructions built for religious or funerary purposes.  Examples of monuments include statues, (war) memorials, historical buildings, archaeological sites, and cultural assets. If there is a public interest in its preservation, a monument can for example be listed as a UNESCO World Heritage Site.

Etymology

The word "monument" comes the Latin "monumentum", derived from the word moneo, monere (comparable to the Greek mnemosynon) which means 'to remind', 'to advise' or 'to warn'; similarly, the Albanian word 'mani men' in Albanian language means 'remember', suggesting a monument allows us to see the past thus helping us visualize what is to come in the future. In English the word "monumental" is often used in reference to something of extraordinary size and power, as in monumental sculpture, but also to mean simply anything made to commemorate the dead, as a funerary monument or other example of funerary art.

Creation and functions
Monuments have been created for thousands of years, and they are often the most durable and famous symbols of ancient civilizations. Prehistoric tumuli, dolmens, and similar structures have been created in a large number of prehistoric cultures across the world, and the many forms of monumental tombs of the more wealthy and powerful members of a society are often the source of much of our information and art from those cultures. As societies became organized on a larger scale, so monuments so large as to be difficult to destroy like the Egyptian Pyramids, the Greek Parthenon, the Great Wall of China, Indian Taj Mahal or the Moai of Easter Island have become symbols of their civilizations. In more recent times, monumental structures such as the Statue of Liberty and Eiffel Tower have become iconic emblems of modern nation-states. The term monumentality relates to the symbolic status and physical presence of a monument. In this context, German art historian Helmut Scharf states that "A monument exists in the form of an object and also as symbol thereof. As a language symbol, a monument usually refers to something concrete, in some rare cases it is also used metaphorically .... A monument can be a language symbol for a unity of several monuments ... or only for a single one, but in a broader sense it can also be used in nearly all knowable planes of being. ... What is considered a monument always depends on the importance it attributes to the prevailing or traditional consciousness of a specific historical and social situation."

Basically, the definition framework of the term monument depends on the current historical frame conditions. Aspects of the Culture of Remembrance and cultural memory are also linked to it, as well as questions about the concepts of public sphere and durability (of the one memorized) and the form and content of the monument (work-like monument). From an art historical point of view, the dichotomy of content and form opens up the problem of the "linguistic ability" of the monument. It becomes clear that language is an eminent part of a monument and it is often represented in "non-objective" or "architectural monuments", at least with a plaque. In this connection, the debate touches on the social mechanisms that combine with Remembrance. These are acceptance of the monument as an object, the conveyed contents and the impact of these contents.

Monuments are frequently used to improve the appearance of a city or location. Planned cities such as Washington, D.C., New Delhi and Brasília are often built around monuments. For example, the Washington Monument's location was conceived by L'Enfant to help organize public space in the city, before it was designed or constructed. Older cities have monuments placed at locations that are already important or are sometimes redesigned to focus on one. As Shelley suggested in his famous poem "Ozymandias" ("Look on my works, ye Mighty, and despair!"), the purpose of monuments is very often to impress or awe.

Structures created for other purposes that have been made notable by their age, size or historic significance may also be regarded as monuments. This can happen because of great age and size, as in the case of the Great Wall of China, or because an event of great importance occurred there such as the village of Oradour-sur-Glane in France. Many countries use 'ancient monument' or similar terms for the official designation of protected structures or archeological sites which may originally have been ordinary domestic houses or other buildings.

Monuments are also often designed to convey historical or political information, and they can thus develop an active socio-political potency.  They can be used to reinforce the primacy of contemporary political power, such as the column of Trajan or the numerous statues of Lenin in the Soviet Union. They can be used to educate the populace about important events or figures from the past, such as in the renaming of the old General Post Office Building in New York City to the James A. Farley Building, after James Farley, former Postmaster General of the United States. To fulfill its informative and educative functions a monument needs to be open to the public, which means that its spatial dimension, as well as its content can be experienced by the public, and be sustainable. The former may be achieved either by situating the monument in public space or by a public discussion about the monument and its meaning, the latter by the materiality of the monument or if its content immediately becomes part of the collective or cultural memory.

The social meanings of monuments are rarely fixed and certain and are frequently 'contested' by different social groups. As an example: whilst the former East German socialist state may have seen the Berlin Wall as a means of 'protection' from the ideological impurity of the west, dissidents and others would often argue that it was symbolic of the inherent repression and paranoia of that state. This contention of meaning is a central theme of modern 'post processual' archaeological discourse.

Loss and destruction
While many ancient monuments still exist today, there are notable incidents of monuments being intentionally or accidentally destroyed and many monuments are likely to have disappeared through the passage of time and natural forces such as erosion. In 772 during the Saxon Wars, Charlemagne intentionally destroyed an Irminsul monument in order to desecrate the pagan religion. In 1687 the Parthenon in Athens was partially destroyed and looted by a Venetian soldier who shot a reserve of gunpowder stored there. A recent archeological dig in central France uncovered the remains of a Megalithic monument that had been previously destroyed "Like some monuments, including Belz in Morbihan, the menhirs of Veyre-Monton were knocked down in order to make them disappear from the landscape. Pushed into large pits, sometimes mutilated or covered with earth, these monoliths have been destroyed. 'object of iconoclastic gestures, a sort of condemnation perhaps linked to some change of community or beliefs "

Protection and preservation
The term is often used to describe any structure that is a significant and legally protected historic work, and many countries have equivalents of what is called in United Kingdom legislation a Scheduled Monument, which often include relatively recent buildings constructed for residential or industrial purposes, with no thought at the time that they would come to be regarded as "monuments".

Until recently, it was customary for archaeologists to study large monuments and pay less attention to the everyday lives of the societies that created them. New ideas about what constitutes the archaeological record have revealed that certain legislative and theoretical approaches to the subject are too focused on earlier definitions of monuments. An example has been the United Kingdom's Scheduled Ancient Monument laws.

Other than municipal or national government that protecting the monuments in their jurisdiction, there are institutions dedicated on the efforts to protect and preserve monuments that considered to possess special natural or cultural significance for the world, such as UNESCO's World Heritage Site programme and World Monuments Fund.

Cultural monuments are also considered to be the memory of a community and are therefore particularly at risk in the context of modern asymmetrical warfare. The enemy's cultural heritage is to be sustainably damaged or even destroyed. In addition to the national protection of cultural monuments, international organizations (cf. UNESCO World Heritage, Blue Shield International) therefore try to protect cultural monuments.

Recently, more and more monuments are being preserved digitally (in 3D models) through organisations as CyArk.

Types
 Benchmarks placed by a government agency or private survey firm.
 Buildings designed as landmarks, usually built with an extraordinary feature, such being designed as the tallest, largest, or most distinctive design, e.g., the Burj Khalifa in Dubai, the world's tallest structure or the One World Trade Center, the tallest building in the United States, built to memorialize the attack on September 11.
 Cenotaphs (intended to honour the dead who are buried elsewhere) and other memorials to commemorate the dead, usually war casualties, e.g., India Gate and Vimy Ridge Memorial, or disaster casualties, such as the Titanic Memorial, Belfast.
 Church monuments to commemorate the faithful dead, located above or near their grave, often featuring an effigy, e.g., St. Peter's Basilica or the medieval church Sta Maria di Collemaggio in L'Aquila.
 Columns, often topped with a statue, e.g., Berlin Victory Column, Nelson's Column in London, and Trajan's Column in Rome.
 Eternal flames that are kept burning continuously, usually lit to honor unknown soldiers, e.g., at the Tomb of Unknown Soldier in Moscow or at the John F. Kennedy gravesite in Virginia's Arlington National Cemetery.

 Fountains, water-pouring structures usually placed in formal gardens or town squares, e.g., Fontaines de la Concorde and Gardens of Versailles.
 Gravestones, small monuments to the deceased, placed at their gravesites, e.g., the tombs and vaults of veterans in Les Invalides and Srebrenica Genocide Memorial.
 Mausoleums and tombs to honor the dead, e.g., the Great Pyramid of Giza, Libyco-Punic Mausoleum of Dougga and Taj Mahal.
 Monoliths erected for religious or commemorative purposes, e.g., Stonehenge.
  Mosque Monuments, places of worship that generally have domes and minarets that stand out against the skyline. They also usually feature highly skilled Islamic calligraphy and geometric artwork, e.g., the Mosque of the Prophet.
 Mounds erected to commemorate great leaders or events, e.g., Kościuszko Mound.
 Obelisks, usually erected to commemorate great leaders, e.g., Cleopatra's Needle in London, the National Monument ("Monas") in Central Jakarta, and the Washington Monument in Washington, D.C.
 Palaces, imposing royal residences designed to impress people with their grandeur and greatness, e.g., Forbidden City in Beijing, Palace of Versailles, and Schwerin Palace in Schwerin.
 Searchlights to project a powerful beam of light, e.g., Tribute in Light in the National September 11 Memorial & Museum in New York City, commemorating the September 11 attacks of 2001.
 Statues of famous individuals or symbols, e.g., the Niederwalddenkmal (Germania) in Hesse, Liberty Enlightening the World (commonly known as the Statue of Liberty) in New York City, and The Motherland Calls in Volgograd.
 Temples or religious structures built for pilgrimage, ritual or commemorative purposes, e.g., Borobudur in Magelang and Kaaba in Mecca.
 Terminating Vistas, layout design for urban monuments on the end of an avenue, e.g., Opera Garnier in Paris.
 Triumphal arches, almost always to commemorate military successes, e.g., the Arch of Constantine in Rome and Arc de Triomphe de l'Étoile in Paris.
 War memorials, e.g., the Iwo Jima Memorial in Arlington, VA,  the Laboe Naval Memorial, the Lorraine American Cemetery and Memorial in St Avold, and the Soviet War Memorial in Berlin.

Examples of notable monuments

See also
 Antiquities Act
 English Heritage Archive, holds data on England's monuments
 Memorial
 Monumental sculpture
 National memorial
 National monument

References

Further reading

 Judith Dupre. Monuments: America's History in Art and Memory (2007). Random House.

External links

 Website of Monuments and Sculptures in UK
 Monuments of India at kamat.com
 Pictures and Articles of Monuments from around the world
 Commemorative Landscapes of North Carolina

Monument


Die Harvard Medical School (kurz HMS) ist die medizinische Fakultät der Harvard University.

Anders als der Hauptcampus von Harvard, der sich in Cambridge, Massachusetts, befindet, gehört die HMS zum Longwood Medical and Academic Area, einem medizinischen Campus in Boston. Sie umfasst Vorlesungssäle und Labore. Als Lehrkrankenhäuser dienen unter anderem das Massachusetts General Hospital und die ebenfalls auf dem Campus stehenden Kliniken Beth Israel Deaconess Medical Center, Brigham and Women's Hospital und Boston Children's Hospital.

Dekan der Harvard Medical School ist seit 2017 George Q. Daley.

Geschichte
Die Harvard Medical School wurde 1782 von dem Chirurgen John Warren (1753–1815) auf dem Harvard-Campus gegründet. 1906 zog die Institution nach Longwood. Ihr dortiger, mit weißem Marmor verkleideter Gebäudekomplex wird wegen seiner quadratischen Anlage als "Great White Quadrangle" oder "HMS Quad" bezeichnet. Auf der Wiese dazwischen finden die Abschlussfeiern der Mediziner und Gesundheitswissenschaftler statt.

Weblinks
 Harvard Medical School (englisch)
 History of Harvard Medical School (englisch)
 Past Deans of the Faculty of Medicine (englisch)
 15 Nobelpreisträger seit 1934

Einzelnachweise

Harvard University
Bildung in Boston
Gegründet 1782
Organisation (Boston)

Harvard Medical School


Laudato TV je lokalna komercijalna obiteljska televizija s kršćanskim vrijednostima iz grada Zagreba u Republici Hrvatskoj. Utemeljiteljica Laudato televizije je Ksenija Abramović.

S emitiranjem Laudato TV započinje na blagdan Božića, 25. prosinca 2015. godine u 18 sati. Sadržajem pokriva aktualnosti s naglaskom na pozitivne vijesti, kako iz života Crkve tako i svijeta, područja športa, komedije, kulinarstva, zdravstva, dječjeg i animiranog programa te književnosti, duhovne glazbe i proizvodnje vlastitih dokumentarnih filmova.

Najgledanija je lokalna televizija u Hrvatskoj.

Pokrivenost
Osim u Hrvatskoj, program Laudato televizije je moguće pratiti i u Bosni i Hercegovini te Sjevernoj Americi, Australiji i Novom Zelandu kao i ostatku Europe.

Hrvatska
Signalom s odašiljača Tusti vrh na Medvednici podno Sljemena, Japetić te Martinščak u Karlovcu u lokalnom multipleksu L1 (MUX L1) na 22. kanalu UHF-a, Laudato TV se može pratiti u tri objedinjene digitalne lokalne podregije koje obuhvaćaju:

 d44 - Grad Zagreb, Velika Gorica, Sveta Nedelja, Stupnik i dio općine Samobor
 d45 - Jastrebarsko, Klinča Sela, Krašić i Pisarovina
 d46 - Karlovac, Lasinja, Ozalj, Žakanje, Draganić, Netretić, Duga Resa, Generalski Stol, Barilovići, Krnjak, dio općine Vojnić i Bosiljevo

Laudato TV svoj program emitira i putem svih kabelskih i IPTV platformi što ih čini dostupnima u cijeloj Hrvatskoj:

 EVOtv - pozicija 102, Program plus
 MAXtv SAT - pozicija 503, nekodirano
 MAXtv - pozicija 503, Osnovni paket
 MAXtv HD - pozicija 67, Osnovni paket
 A1 - pozicija 353, Osnovni paket
 TotalTV - pozicija 16, Osnovni paket
 Iskon.TV - pozicija 703, Regionalni paket

Bosna i Hercegovina
 HOME.TV, pozicija 12, HT ERONET
 Telemach, pozicija 86, D3 digitalna ponuda, Start paket

Svijet
 satelit Eutelsat 16A
 Croatian TV America, Croatian package
 CRO MEDIA Sydney
 NetTV Plus

Program
Laudato TV danas emitira više od 30 emisija koje su dijelom domaće, a dijelom strane proizvodnje: Božanstvena komedija, Blagoslovljen tek, Čujte i počujte, Dudo i prijatelji, Mali katekizam, Mali veliki, Minute za tebe, More milosrđa, Novo srce, Otvori spomenar, Papa s nama, Prosudbe, Prozor svetog Josipa, Razlog nade, Susret u Riječi, Svijet očima Vatikana, Svjedočanstva, Tjedni vrtuljak, Zlatni savjeti, Život i zdravlje, Angelus, Adonai, Naši stariji susjedi, Putokazi, Radosna priča, Umjetnost slavi Gospodina, Uvjereno, Hrvatsko nadzemlje, In familia Dei, Izdvojeno, Jeste li znali?, Katolički kalendar, Mali katekizam, Maminjami, Nadbiskup Fulton J. Sheen, Majka Angelica,  Moja Hrvatska, O, tempora!, Pod smokvom, Povratak kući, S Marinom Miletićem, Što nam kaže Sveto pismo, Upoznaj Bibliju, Vijesti iz Svete Zemlje, Zapali svjetlo u srcu, Život na stijeni, i ZUM – Zajedno u mladosti. Osim redovnih emisija, Laudato svakoga tjedna prenosi i Svete mise iz Hrvatske i svijeta s putovanja Pape Franje, ali i ostale sadržaje informativnog, zabavnog i glazbenog programa.

Poslovanje
Uz centralu u Zagrebu gdje su smješteni studio i redakcija, Laudato TV 2019. g. otvara i TV centar u Splitu.

Kronologija
2011. godina
 8. rujna započeo s radom portal laudato.hr.

2012. godina
 15. veljače prvi posjet EWTN-u (Eternal Word Television Network), najvećoj globalnoj katoličkoj medijskoj mreži na svijetu

2013. godina
 11. ožujka gostovanje na EWTN-u
 27. ožujka početak suradnje s CAMECO-m (Catholic Media Council)
 listopad, pridruženo članstvo u SIGNIS-u (World Catholic Association for Communication)

2014. godina
 14. siječnja potpisivanje ugovora s EWTN-om
 31. siječnja ugovor s VATICAN TELEVISION CENTRE
 26. veljače susret s papom Franjom
 5. ožujka započelo prvo emitiranje emisije 'Papa s nama' na Laudato internetskoj televiziji
 hrvatski biskupi na svojem proljetnom zasjedanju daju potporu utemeljenju Laudato televizije
 11. prosinca Laudato TV u osnivanju dobiva institucionalnu i materijalnu potporu Konferencije katoličkih biskupa SAD-a
 27. studenog održan prvi koncert Progledaj srcem

2015. godina
 10. lipnja prvo emitiranje emisije 'Papa s nama' iz studija Laudato TV-a
 18. lipnja blagoslovljeni prostori Laudato TV-a u isto vrijeme kada je u Vatikanu upriličeno predstavljanje nove Papine enciklike 'Laudato si'
 25. prosinca počelo emitiranje na kabelskoj platformi

2016. godina
 21. studenog, na Svjetski dan televizije, Vijeće za elektroničke medije dodjeljuje koncesiju za emitiranje putem zemaljskog signala u digitalnoj regiji D 44-46
 22. prosinca počelo emitiranje u spomenutoj digitalnoj regiji

2017. godina
 1. lipnja Hrvatsko društvo katoličkih novinara dodjeljuje godišnju nagradu za projekt obiteljske televizije Laudato

2018. godina
 11. rujna u Hrvatskoj Laudato TV domaćin i organizator Međunarodne konferencija katoličkih televizija iz obitelji EWTN-a

2019. godina
 11. svibnja u zagrebačkoj Areni organiziran jubilarni peti koncert 'Progledaj srcem' uz 18 tisuća posjetitelja
 29. svibnja otvoren splitski TV centar
 13. rujna početak emitiranja putem satelita Eutelsat 16a

2020. godina
 7. studenoga otvoren je Laudato TV centar Zadar

2021. godina
 20. siječnja započeo je s radom centar Laudato televizije u Bosni i Hercegovini – Laudato TV centar Međugorje
2022. godina

 Dana 4. lipnja na Stadionu Maksimir je pred 50.000 ljudi održan šesti koncert "Progledaj srcem".

Izvori

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Službene stranice Laudato TV-a
 Videoarhiva sadržaja Laudato TV-a
 Informativni portal Laudato.hr

Hrvatske televizijske postaje
Mediji u Zagrebu
Katolički elektronički mediji

Laudato TV


මහාභාරතය (, ; , , ) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ පුරාතන ඉන්දියාවේ සංස්කෘත මහා වීර කාව්‍ය ද්වය අතුරින් එකකි. අනෙකුත් මහා වීර කාව්‍යය වන්නේ රාමායණය යි. මහාභාරතය මඟින් ඥාති සහෝදර පාර්ශ්වයන් ද්විත්වයක් වන කෞරව සහ පාණ්ඩවයන් අතර ඇති වූ කුරුක්ෂේත්‍ර යුද්ධය පිළිබඳ විස්තර වේ.

මෙම කාව්‍යය මඟින් "ජීවිතයේ අරමුණු" හෙවත් සතර පුරුෂාර්ථ (12.161) වැනි දාර්ශනික සහ භක්තිමය සංකල්ප ද නිරූපණය වේ. මහාභාරතයෙහි අන්තර්ගත ප්‍රධාන කථා පුවත් අතරට භගවද් ගීතාව, දමයන්තිගේ කථා පුවත, සාවිත්‍රී සහ සත්‍යවන්ගේ කථාව, කාච සහ දේව්‍යාණි කථා පුවත, ඍෂ්‍යශෘංගගේ කථාව සහ රාමායණයෙහි සාරාංශයක් අයත් වේ.

සම්ප්‍රදායිකව, මහාභාරතයේ කතුවරයා ලෙස සැලකෙන්නේ ව්‍යාස නැමැත්තායි. සියවස් ගණනාවක් පුරා සංස්කරණය වෙමින් පැවති මහාභාරතයෙන් වැඩි ප්‍රමාණයක් ක්‍රි.පූ. 3වන සියවස සහ ක්‍රි.ව. 3වන සියවස අතර කාලයේ නිර්මාණය වී ඇති බව පෙනේ. එහි පැරණිතම කොටස් පවා ක්‍රි.පූ. 400ට පසු කාලයක නිර්මාණය වී ඇති බව විශ්වාස කෙරේ. කාව්‍යයට පාදක වූයේ යැයි පැවසෙන සත්‍ය සිදුවීම ක්‍රි.පූ. 9වන සහ 8වන සියවස අතර කාලයේ සිදුවන්නට ඇතැයි පැවසේ. මෙම කාව්‍යය එහි අවසන් ස්වරූපය වෙත ළඟා වූයේ ක්‍රි.ව. 4වන සියවසේ මුල්කාලීන ගුප්ත යුගයේ පමණ ය.

මහාභාරතය ලොව දීර්ඝතම වීර කාව්‍යය වන අතර එය විස්තර කර ඇත්තේ "මෙතෙක් ලියා ඇති දිගම කාව්‍යය" ලෙසිනි. එහි දිගම අනුවාදය ශලෝක 100,000කට අධික ප්‍රමාණයකින් හෝ තනි තනි පද්‍ය පේළි 200,000කට අධික ප්‍රමාණයකින් (සෑම ශ්ලෝකයක්ම පද්‍ය පේළි යුගලයකි) සහ දිගු ගද්‍ය කොටස් වලින් සමන්විත වේ. මුළු වචන මිලියන 1.8 ක් පමණ වන අතර, මහාභාරතය ඉලියඩ් සහ ඔඩිසි ඒකාබද්ධයේ දිග මෙන් දස ගුණයක් හෝ රාමායණයේ දිග මෙන් හතර ගුණයක් පමණ වේ. W. J. ජොන්සන් විසින් ලෝක ශිෂ්ටාචාරයේ සන්දර්භය තුළ මහාභාරතයේ වැදගත්කම බයිබලය, කුරානය, හෝමර්ගේ කෘති, ග්‍රීක නාට්‍ය හෝ විලියම් ෂේක්ස්පියර්ගේ කෘති සමඟ සංසන්දනය කර ඇත. ඉන්දියානු සම්ප්‍රදාය තුළ එය සමහර විට පස්වන වේදය ලෙස හැඳින්වේ.

මහාභාරතය පර්ව හෙවත් පොත් 18 කින් සමන්විත වේ.
මහාභාරතය ආරම්භ වන්නේ පහත ගීතිකාවෙන් වන අතර මෙම ප්‍රශංසාව සෑම පර්වයක් ආරම්භයේදීම සිදු කර ඇත.

"ඕම්! නාරායනට සහ නාරා (අර්ජුන) උතුම්ම පුරුෂයාට ද, සරස්වතී දේවියට ද වැඳ, ජය යන වචනය ප්‍රකාශ කළ යුතුය."

නාර-නාරායන යනු ශ්‍රී විෂ්ණුගේ කොටසක් වූ පුරාණ සෘෂිවරුන් දෙදෙනෙකි. නාරා යනු අර්ජුනගේ පෙර උපත සහ නාරායනගේ මිතුරා වන අතර, නාරායන යනු ශ්‍රී විෂ්ණුගේ අවතාරය වූ අතර ඒ අනුව ශ්‍රී ක්‍රිෂ්ණාගේ පෙර උපතයි.

මහාභාරතයේ පර්වයන් 18 පහත පරිදි වේ.

 ආදි පර්ව
 සභා පර්ව
 වන පර්ව
 විරත පර්ව
 උද්‍යෝග පර්ව
 භීෂ්ම පර්ව
 ද්‍රෝණ පර්ව
 කර්ණ පර්ව
 ශල්‍ය පර්ව
 සෞප්ටික පර්ව
 ස්ත්‍රි පර්ව
 ශාන්ති පර්ව
 අනුශාසන පර්ව
 අශ්වමේධ පර්ව
 ආශ්‍රමවාසික පර්ව
 මෞසල පර්ව
 මහාප්‍රෂ්ඨනික පර්ව
 ස්වර්ඝරෝහණික පර්ව

කතා සාරාංශය
කෘතියේ මූලික කතාව වන්නේ කුරු වංශය විසින් පාලනය කරන ලද හස්තිනාපුර රාජධානිය සඳහා රාජවංශ අරගලයකි. අරගලයට සහභාගී වන පවුලේ ඇපකර ශාඛා දෙක වන්නේ කෞරව සහ පාණ්ඩව ය. කෞරව, පවුලේ ජ්‍යෙෂ්ඨ ශාඛාව වුවද, වැඩිමහල් කෞරවයා වූ දුර්යෝධන, වැඩිමහල් පාණ්ඩව වූ යුධිෂ්ඨීරට වඩා බාලය. දුර්යෝධන සහ යුධිෂ්ඨීර යන දෙදෙනාම සිහසුනට උරුමකම් කියන අනුපිළිවෙලේ පළමුවැන්නා තමා යැයි කියා සිටිති.

අරගලය අවසන් වන්නේ කුරුක්ෂේත්‍ර මහා සටනින් වන අතර එහිදී පාණ්ඩවයන් අවසානයේ ජයග්‍රහණය කරයි. මෙම සටන ඥාතිත්වයේ සහ මිත්‍රත්වයේ සංකීර්ණ ගැටුම් ඇති කරයි, පවුලේ පක්ෂපාතිත්වය සහ යුතුකම හරි දේට වඩා ප්‍රමුඛත්වය ගන්නා අවස්ථා මෙන්ම ඒ පිලිබඳ සංවාදයන් ද ඇති කරමින් කතාව ගලා යයි.

මහාභාරතය අවසන් වන්නේ ක්‍රිෂ්ණාගේ මරණයෙන් සහ ඔහුගේ රාජවංශයේ අවසානයෙන් වන අතර පාණ්ඩව සහෝදරයන් දෙව්ලොවට පැමිණවීම සිදුවෙයි. එය මානව වර්ගයාගේ සිව්වන සහ අවසාන යුගය වන හින්දු කලියුගයේ ආරම්භය ද සනිටුහන් කරයි. එහිදී ශ්‍රේෂ්ඨ සාරධර්ම සහ උතුම් අදහස් බිඳ වැටී ඇති අතර මිනිසුන් නිවැරදි ක්‍රියාව, සදාචාරය සහ ගුණධර්ම සම්පූර්ණයෙන්ම විසුරුවා හැරීම කරා ගමන් කරයි.

මේවාත් බලන්න
 රාමායණය
 හින්දු ධර්මග්‍රන්ථ
 කලි යුග
 මහාභාරතයෙහි චරිත

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

 Sacred-Texts: Hinduism – English translation of 18 parvas of Mahabharata
 harivamsham - mahaabhaarat khila parva – English translation of harivamsa Parva of Mahabharata
Sanskrit etext of the Mahābhārata online (licensed and approved by BORI)
 All volumes in 12 PDF-files (Holybooks.com, 181 MB in total)
 Reading Suggestions, J. L. Fitzgerald, Das Professor of Sanskrit, Department of Classics, Brown University

හින්දු ධර්ම ග්‍රන්ථ
කුරුක්ෂේත්‍ර
සංස්කෘත වීර කාව්‍ය
සංස්කෘත ග්‍රන්ථ
හින්දු කාව්‍ය ශාස්ත්‍රය

මහාභාරතය


Maria Teresa de Jesus Eucarístico, nascida Maria Dulce Rodrigues dos Santos (São Paulo, 20 de janeiro de 1901 – São José dos Campos, 8 de janeiro de 1972), foi uma freira católica brasileira, fundadora da congregação das Pequenas Missionárias de Maria Imaculada.

É conhecida também por seu auxílio prestado em sanatórios em São José dos Campos. Em 3 de abril de 2014, foi declarada venerável pela Igreja Católica.

Biografia
Maria Dulce Rodrigues dos Santos nasceu em São Paulo em uma família religiosa de classe média. Seu pai se chamava Basílio Rodrigues dos Santos; e sua mãe, Helena Harold. Após os estudos, tornou-se professora. Com a saúde frágil, contraiu tuberculose e foi para São José dos Campos em 1922 para tratamento. Terminado o tratamento, ela se emociona com a miséria das crianças de meios desfavorecidos e vai educá-las.

Em 1936, fundou a congregação das Pequenas Missionárias de Maria Imaculada para trabalhos sociais e de caridade, e para colaborar na pastoral dos sacerdotes. Muitos companheiros se juntaram a ela em sua fundação e ela fez sua atuação como freira sob o nome de Maria Teresa de Jesus Eucarístico. Ela liderou e desenvolveu a congregação até sua morte e, apesar de suas responsabilidades, nunca hesitou em se colocar para trabalhar, especialmente nas favelas. Ela se distinguiu particularmente por sua vida de oração e seu dinamismo.

Beatificação
Em 17 de agosto de 1997, a diocese de São José dos Campos abriu o processo de beatificação e canonização de Maria Dulce Rodrigues dos Santos (Número do Protocolo CCS: 2159), após a aprovação da Congregação para as Causas dos Santos. O inquérito diocesano terminou em 2 de maio de 2003 e foi transferido para Roma para estudo da Santa Sé. Em 3 de abril de 2014, o Papa Francisco reconheceu sua virtude heróica e hoje ela é considerada Venerável.

Desde 2013, está em andamento a investigação para o reconhecimento de um milagre atribuído à sua intercessão. Se for reconhecido como autêntico, ela pode ser declarada beata.

Ligações externas
Site do instituto das Pequenas Missionárias de Maria Imaculada
Artigo no site da Congregação para a Causa dos Santos (em italiano)

Naturais da cidade de São Paulo
São José dos Campos
Filantropos do estado de São Paulo
Fundadores de ordens religiosas
Freiras católicas do Brasil
Veneráveis do Brasil

Maria Teresa de Jesus Eucarístico


Anca Neculce (n. 2 august 1938, București) este actriță română de radio, teatru, film și televiziune, absolventă a Institutului de Artă Teatrală și Cinematografică București în 1960 la clasa profesoarei Beate Fredanov. A avut un an de pregătire cu marea actriță Mărioara Voiculescu.

Biografie

Familie, educație
Fiica lui Eugen Ionică, doctor-inginer chimist, ce a urmat studiile la Universitatea Politehnica din Zurich și Universitatea Sorbonne din Paris, asasinat politic în 1939 la 34 de ani și a Vioricăi Ionică (născută Neculce), inginer chimistă, răpusă de cancer, încă tânără în luptă cu vicisitudinile regimului comunist. Fratele bunicii paterne, general erou Traian Moșoiu și bunicul matern, generalul Constantin Neculce(a), decorați de regele Ferdinand I și generalul Henri Mathias Berthelot pentru rolul foarte important în victoria Marii Uniri a României din 1918.

Anca, născută Ionică, își schimbă numele din motive politice în Neculce, după bunicul matern Neculce(a), după absolvirea IATC.

Teatru
Absolventă a I.A.T.C.-Institutul de Artă Teatrală și Cinematografică București în 1960 la clasa profesor Beate Fredanov, lector Zoe Stanca-Anghel, asistenți Dinu Cernescu, David Esrig.

Își susține examenul de producție cu Liubov, cocoșata, din piesa "Cei din urmă" de Maxim Gorki. Mai joacă Gertruda din Hamlet și Lenuța din "Oameni de azi" de L. Demetrius.

Repartizată la Teatrul Național din Timișoara. Din 1981 actriță a Teatrului Odeon-București.

Căsătorită cu Ion Maximilian (1931-1985) regizor; recăsătorită cu Nicolae-Nae Iliescu, actor.

Traducătoare de limba germană: Napoleon I de Ferdinand Bruckner; Lulu de Frank Wedekind, ș.a.

Activitate teatrală
A fost angajata și colaboratoarea mai multor teatre din țară.

 Teatrul Național Timișoara: 1960-1963
 Teatrul Național Craiova: 1963-1964
 Teatrul de stat Galați: 1964-1967
 Teatrul de stat Constanța: 1967-1970
 Teatrul de stat Ploiești: 1970-1971
 Teatrul Național Cluj: 1971-1976
 Teatrul de stat Sibiu: 1976-1981
 Teatrul Giulești, devenit Odeon-București - din 1981 până în 1998

Anul pensionării, rămânând angajată cu cumul între 1998-2001. După 2001 și prezent funcționând cu contract de colaborare. Au mai existat colaborări cu Teatrul Național Târgu-Mureș, în anii 1971 - 1974, ca și în 1991.

"Una din cele mai desăvârșite actrițe din stirpea marilor artiste de dramă și comedie. Frumoasă, distinsă, elegantă, ea s-a impus ca o mare personalitate creând tipologii feminine de o uimitoare diversificare, de la Julieta până la Goneril, de la Amalia la Mașa, de la Rebecca la Ranevskaia, de la Marta lui Camus la Iocasta, de la Vanda la Silvia și multe altele. Orice rol pentru ea a fost o creație de mare vibrație, în orice rol a triumfat. Anca-Neculce-Maximilian a făcut să strălucească firmamentele multor teatre lucrând cu mari regizori sensibili și delicați precum Marieta Sadova, Dan Nasta, Vlad Mugur, Ion Maximilian, David Esrig, Aureliu Manea, Dinu Cernescu, Iulian Vișa sau Alex. Colpaci.

Solicitată în 1976 de către directorul și regizorul Henry Simmon să joace rolul principal Stella de Goethe, la a 25-a aniversare a lui Ernst Deutsch-Theater din Hamburg-Germania, după trei luni de studiu, nu primește viza de a ieși din țară cu toate intervențiile la nivelul cel mai înalt. Păcat. Oricum, și aici, EA este o actriță de talie europeană. O mândrie a noastră a tuturor." [Pasaj redactat de Alexandru Lazăr în revista apărută cu prilejul aniversării a 45 de ani de la absolvirea IATC]

Activitate

Teatru la microfon

Numeroase colaborări cu Studioul de Radio Cluj și București, cu regizori de radio ca: M. Zira, Const. Moruzan, Pascal, Titel Constaritineseu, Cristian Munteanu, Liliana Moldovan, Dan Verona, ca de altfel și cu Televiziunea Română.

Din regizorii mai importanți care au semnat spectacolele mai sus menționate: David Esrig, Marieta Sadova, Vlad Mugur, Aureliu Manea, Ion Maximilian, Dragoș Galgoțiu, Alex. Tatos, Alexa Visarion, Gheorghe Jora, Iulian Vișa, Dinu Cernescu, Dan Nasta, Alexandru Colpaci, Henry Simmon din fosta R.F.G., Tudor Mărăscu, Nicoleta Toia.

Premii

Premieri pe plan național.

 La ,Concursul tinerilor actori" din 1962 cu rolul Ioana din spectacolul "Cazul studeutului Lotreanu" de Radu Teodoru
 La "Concursul de dramaturgie românească contemporană" din 1970,cu rolul "Silvia" din "Acești îngeri triști" de D.R. Popescu
 Premiul 1 cu recitalul de poezie "Cu mine zilele-ți adaugi" la "Gala recitalurilor dramatice" Bacău 1974

PREZENTAREA FĂCUTĂ DE MIHAI DIMIU PENTRU CAIETUL PROGRAM AL RECITALULUI

"Acum mulți ani și totuși puțini, o fetiță a entuziasmat comisia de admitere la Institut recitând Eminescu cu o surprinzătoare maturitate – maturitate atât în descifrarea gândurilor cât și în tehnică actoricească: mi-o amintesc ca revelația acelui examen. Anii au trecut, fetița și-a părăsit numele copilăresc, diminutival – Anca Ionică și a revenit cunoscută țării sub un nume de rezonanțe grave, de cronicar tragic: Neculce. Și totuși încă persistă și coexistă, ca în anii dintâi, o copilărie nedusă la capăt și o maturitate răscolită.

               Am văzut-o interpretând pe scene diferite, întâi în vestul țării, apoi în est: cu rolurile jucate în centrul țării, la Târgul Mureș și în ultima vreme, la Cluj-Napoca, a stabilit o coincidență: s-a impus în centrul atenției opiniei teatrale a României.

               Premiul I, dobândit într-o competiție cu peste cincizeci de actori, la recenta ultimă ediție a Galei naționale a recitalurilor dramatice (Bacău, toamna 1974), nu face decât să consfințească o ierarhie de fapt. În ambianța unor perdele care-și alternau alb-negrul, actrița, învestmântată alb și lung, hieratic, evolua prin toată scena, cu mișcări caligrafiate nostalgic, speculând studiat poziția de trei-sferturi, profil, spate. Lucra bine notele de sus, de obicei evitate de actori, ca nesigure, periculoase. Uneori emisia și mișcările finalurilor de poem erau lăsate neîncheiate, punctul devenea virgulă, întrebările versurilor rămâneau suspendate, operând mai departe în noi; și Anca Neculce știuse șa selecteze, din Eminescu sau din Ion Barbu sau din Sorescu, texte cu fond meditativ, ontologic...

               Actrița de aliaj, special, hăituită prin teatru li prin viață de propria-i intelectualitate (îi surprinzi uneori, pe scenă, talentul incomodat de perpetua cenzură a agerimii minții), ti-a pus prin distincția obținută din orașul lui Bacovia, doar o virgulă către elevatele ei deveniți viitoare."

 Premiul de interpretare feminină pe anul 1977 ex-acquo pentru rolui "Marta" din "Dealul cu fântână arteziană" de Ianis Ritsos
 Premiu acordat de secția de critică teatrală a A.T.M., echivalent UNITER.

Din criticii de teatru cunoscuți care au scris cronici: Radu Popescu - fostul redactor șef al revistei Teatru, Radu Enescu scriitor-eseist fost redactor șef al revistei Familia, Nicolae Carandino, Ana-Maria Narti Valentin Silvestru, George Banu, Florica Ichim, Beana Lucaciu, Margareta Bărbuță, Irina Coroiu, Gelu Ionescu, Ion Cocora....

Referiri la profilul artistic și activitățile teatrale,în alte publicații:

 În "Studii și cercetări de istoria artei" teatru-muzică-cinematografie tom.25-1978 "Arta interpretativă în spectacolele Teatrului Național din Cluj-Napoca" de cereetător Ana Maria Popescu
 În volumul "Energiile spectacolului" de Aureliu Manea la editura Dacia 1983 pag.97
 Reluat și în volumul "El vizionarul Aureliu Manea" în colecția "Galeria Teatrului Românesc"din 2000 coordonat de Florica Ichim pag.66
 În volumul "La vorbă cu Viad Mugur" din aceeași colecție de mai sus,pag.199-200 și în altele....

Contribuții personale,la momente importante ale vieții cultural — teatrale a țării
Prin premiera absolută a piesei "Acești îngeri triști" la Teatrul Național Târgu-Mureș și prin premiile obținute, am contribuit în anii 1969-70 la debutul și lansarea ca dramaturg a scriitorului Dumitru Radu Popescu.

Am reușit să-l aduc pe regizorul Aureliu Manea, de la Teatrul din Turda, la Teatrul Național Cluj, apoi și la Teatrul din Sibiu, să lucreze efectiv, în momente dificile ale vieții lui, reușind să-și realizeze atunci, între 1972-1982, spectacole de referință ale carierei lui.

Cu un mare efort, puțin cunoscut, poate mai bine doar de fostul ministru al culturii Andrei Pleșu și de criticul Florica Ichim, am reușit aducerea în anii 1990-91 a regizorului Vlad Mugur, din nou în România.

Am tradus din germană, piesele de teatru: "Napoleon Întâiul" de Ferdinand Bruckner și "Lulu" de F. Wedekind, cea de-a doua jucându-se chiar pe scena Teatrului Odeon din București în 1997

Turnee și colaborări în străinătate:
În 1976 am avut invitația directorului și regizorului Henry Simmon, la cea de-a 25-a aniversare a instituției "Ernst-Deutsch-Theater" din Hamburg-Germania, să joc rolul Stellei din "Stella" de Goethe. După trei luni de studiu, n-am putut onora invitația, securitatea din România interzicându-mi plecarea din țară.

Între 1979-1981 am făcut în cadrul unor schimburi culturale, cu Polonia, mai multe turnee cu Teatrul din Sibiu, cu "Neînțelegerea" de A.Camus și "Sânziana și Pepelea" de V.Alecsandri, ca și cu piesa poloneză "Balladina" de Slowatzki.

În 1998 cu Teatrul Odeon din București am făcut un turneu în Canada și S.U.A. cu spectacolul "Cumetrele" de Michel Tremblay.

Critici

".....Anca Neculce, fermecătoare în Catrina și strălucitoare în Mașa"

"Au plăcut Anca Neculce în rolul Ioanei Lotreanu – o tânără actriță care și-a cultivat vocea și gestul care știe să se miște pe scenă liber și degajat. Anca Neculce (Ioana Lotreanu) parcurge cu vigoare și farmec crescendoul ferm pe care stima autorului pentru tipul voluntar îl dăruiește surorii lui Mihai"

"Prin jocul actriței Anca Maximilian, cel mai convingător personaj al spectacolului este Ioana Boga. O interiorizare cu intonații profunde frumos nuanțate, capacități expresive, bogate în emoție artistică, îndeosebi în pasajele dramatice, caracterizează jocul plin de personalitate al actriței."

"În primul rând, Anca Neculce-Maximilian, care ni se pare una dintre cele mai dotate ingenue din teatrele noastre"

"Adică, așa cum procedează colega ei, Anca Neculce-Maximilian, o actriță interiorizată, cu un timbru plăcut, care obține o frumoasă creație în rolul Ioanei din "Surorile Boga" și creionează cu finețe psihologică portretul dificil al tinerei Gaby din Pădurea împietrită. Îmbogățindu-și registrul și cu un rol de comedie, Beatrica (Mult zgomot...), îl rezolvă frenetic, amuzându-se atât cât trebuie de meandrele sufletești ale personajului."

"Anca Neculce-Maximilian reține printr-o notă ușor ingenuă a copilei ce se joacă neștiutoare. Iubirea-i trezește note de ascunsă și gravă feminitate, culminând cu vibrante accente dramatice. Evoluția Julietei e astfel nuanțată – o compoziție sprințară și ușoară, care treptat surprinde prin nebănuite fioruri tragice."

"Anca Neculce – Maximilian în Julieta a realizat mai mult decât un rol bine interpretat, a realizat o creație. Dispunând de o larga și variată gamă de mijloace de expresie, tânăra actriță, pe care am mai apreciat-o în nenumărate rânduri, a reușit să reînvie pe scenă nu numai simbolul dragostei eterne dar și să ne prezinte o copilă, pe care dragostea li ura o maturizează, transformând-o de-a lungul spectacolului într-o femeie conștientă de actele ei."

"Anca Neculce-Maximilian servește cel mai exact spectacolul. Nervozitatea, tensiunea vorbirii, această fascinație a "spunerii" e corelată extrem de nuanțat cu farmecul personajului. Comicul provine din invazia cuvintelor."

"Jocul dragostei și al întâmplării" de Marivaux: "În timp ce la Paris se joacă Falsele confidențe cu Genevieve Page, la Cluj se joacă "Jocul dragostei și al întâmplării" cu Anca Neculce-Maximilian. La aceasta au contribuit mult interpreții, începând cu Anca Neculce-Maximilian, care, printr-un instinct fericit, a intuit stilul propriu al autorului, și s-a apropiat, adeseori, și foarte mult de el. Interpreta dovedește reală chemare pentru o comedie fină, de analiză și de idei, pentru joaca spiritului, chemare pe care actorii de azi ne fac, din ce în ce mai rar, să simțim că o au. Ea a făcut un cuplu foarte bun cu Nicolae Iliescu, tânăr de o blândă dulceață temperamentală și intelectuală."

"Anca Neculce-Maximilian (Emilia Marty) a avut un rol extrem de dificil, chiar și sub simplul înțeles de efort fizic și consum nervos. Putem spune că a fost remarcabilă în a crea prin prezența ei polul care a atras și a respins personajele, că a emanat acel fluid magnetic care a fascinat pe ceilalți dar le-a trezit și reacții retractile, că a avut un aer ireal, fantomatic, descărnat, că a sugerat acel amestec de lascivitate morbidă și plictis absolut, că printr-o mișcare halucinantă și un glas voalat cu premeditare a creat impresia că aparține unui alt tărâm, cu alte etaloane de măsură, lipsit de afectivitate, înghețat, cu voința paralizată, că a reușit cu rară virtuozitate să înfățișeze o femeie frumoasă care, paradoxal, repugnă, tuturor. Rolul e cu atât mai greu cu cât orice echivalență "trăită" este inexistentă. Dificultatea constă în a fi vie în accepția de prelungire fizică, dar moartă în ochii contemporanilor și a propriei conștiințe, în a surprinde punctul de inserțiune între ființă și neființă. Deci un rol pe muchie de cuțit. Anca Neculce-Maximilian a reușit să sugereze că există doar ca prezență biologică în virtutea inerției, dar că sufletește e o nălucă stranie și imateriala. Înțelegând datele piesei, departe de-a fi o zeiță nemuritoare, a fost o femeie nefericită care agonizează la nesfârșit dar, supremă disperare, nu poate muri. Costumele extrem de sugestive. Cromatica violetă și verde a rochiilor Emiliei Marty conjugate cu masca și peruca ei vetustă de cavou, în bătaia unui glacial curent de aer, au potențat impresia de străveziu și halucinant pe care o comunica protagonista. În orice caz, spectacolul Naționalului clujean, ne-a prilejuit satisfacția vizionării unei tinere și foarte dotate actrițe, care a reușit să domine reprezentația, ca o planetă în jurul căreia se învârteau sateliții ei."

"Ancăi Neculce-Maximilian i-a revenit rolul Kattrinei, fiica mută a Annei Fierline, rol de mare dificultate, pe care însă actrița clujeană i-a rezolvat frumos, deși lipsită de șansa valorificării modulațiilor vocii sale, limitându-se la gestică, la expresia feței și, îndeosebi, a ochilor (în nici un alt spectacol al său atât de expresivi), gradându-și participarea la dezbaterea temelor piesei până la finalul sacrificiului său pentru salvarea unui oraș amenințat de jaful unor ostași din nu contează care tabără, realizând aici unul din cele mai zguduitoare momente ale spectacolului."

"Anca Neculce-Maximilian aduce în scenă o Mira predestinată jertfei; feminitatea inocentă, senina ei încredere în frumusețea proiectului și puterea meșterului umplu scena cu căldură"

"Anca Neculce Maximilian în rolul mofturoasei prințese Kägä face o creație frumoasă și surprinzătoare pentru spectatorii care au văzut-o în alte roluri – ingenuitate și sinceritate, dincolo de răsfățurile de curte, și o tristețe a izolării într-o lume artificială"

"Dar meritul principal este al interpreților, care sub atenta ei îndrumare, n-au părăsit o singură clipă aleea care duce de la dramă la poezie și de la poezie la muzică. M-am întrebat care actriță la noi, alta decât Anca Neculce-Maximilian, ar fi putut interpreta rolul principal din piesă. Să recunoaștem, însă, de la bun început – nici una n-ar fi avut mai multe calificări fizice, mai multe înrudiri de sensibilitate, nici una mai multă grație în simțire. Anca Neculce-Maximilian a jucat cu măiestrie pe această claviatură. Notele, adeseori contradictorii, dintr-un comportament determinat pe de o parte de ferocitatea, destinului, pe de alta de povara copleșitoare a provinciei – toate acestea păreau în interpretarea ei firești, fiindcă toate aveau o acoperire interioară."

"Spectacolul acesta a dobândit, tocmai prin delicatețea și tandrețea care i-au devenit egal-difuz-intrinsece, o amprentă special, o marcă, o clasă. Furat și dus – de actrița Anca Neculce-Maximilian – într-o lume liniștită pe chip și zbuciumată în suflet; într-o lume a visurilor încărcate, frumos, de poezie și a realităților încărcate, apăsător, de banalitate; într-o lume a neputinței și a celui mai cumplit act de voință."

"Dar mai ales o reprezentație care nu ar fi fost, poate, ceea ce este în absența Ancăi Neculce-Maximilian, în rolul principal, actrița face o compoziție excepțională prin siguranță și complexitate. Intuițiile dintre cele mai fine asupra esenței psihologice a personajului sunt susținute de o forță temperamentală desăvârșit valorificată pe toată claviatura. Creație fără cusur, puternică și nuanțată."

"A jucat în multe teatre din țară, la Timișoara, Galați, Constanța, Craiova, Târgu-Mureș, Sibiu. A creat o Fedră fascinantă, stăpânită de fiorul tragic (Teatrul de stat Timișoara, 1961-1962), o Julietă fremătând de dragoste, dar lucidă ("Romeo și Julieta" de W. Shakespeare, Teatrul de Stat Galați, 1965-1966); cu joc psihologic nuanțat, incandescent a redat drama Irinei din "Citadela sfărâmată" de H. Lovinescu (Teatrul de Stat Galați, 1965-1966). La Teatrul din Cluj-Napoca interpretează: Gilda în "Pisica în noaptea anului nou" de D.R. Popescu (1970-1971),  Wanda în "Gaițele" de Al. Kirițescu (1971-1972), Nuța (O Pasăre dintr-o altă zi de D.R. Popescu, Silvia în Jocul dragostei și al întâmplării de Marivaux, Mira în Meșterul Manole de L. Blaga, Olivia în A douăsprezecea noapte de W. Shakespeare, Kattrin în Mutter Courage de B. Brecht, Emilia Marty în "Rețeta Makropolos" de Karel Capek (1975-1976), Amalia în "Hoții" de Fr. Schiller (1975-1976). Ș.a. În rolul Marthei din "Dealul cu fântâna arteziană" de Yannis Rilos, jucat în stagiunea 1976-1977 la Sibiu, actrița demonstrează – cum afirmă cronicarul – cât de modern poate fi interpretat un personaj aparent demodat, ce vastă, profundă trăire poate deveni uneori romanțiozitatea.

Anca Neculce-Maximilian, actriță de acută sensibilitate, se apropie totdeauna de personaj cu inteligență și luciditate. Din acest straniu amestec de sensibilitate și luciditate se compune puternica, originala sa personalitate artistică. Vocea este pentru actriță un instrument delicat, pe care-l stăpânește și-l folosește cu virtuozitate, gestica și-o compune de fiecare dată cu multă siguranță, se mișcă pe scenă cu mare libertate, pe care o gândește cu o siguranță exemplară. Jocul Ancăi Neculce-Maximilian e format dintr-un sistem de semne de o particulară sensibilitate, tulburătoare, vibrantă.

Interpretarea sa are totdeauna frumusețe, fie că descrie o experiență ratată (Gilda), fie inocența și seninătatea, trăite cu intensitate și flacără (Mira).

Intuiția fină asupra psihologiei personajului, dublată de forță dramatică, de temperament puternic, valorificate cu mare știință, elaborarea minuțioasă, armonioasă a caracterului eroinei interpretate, îi oferă actriței posibilitatea de a compune, cu mijloace de expresie variate, cu o subliniată notă personală, rolurile. În Jocul dragostei și al întâmplării, Anca Neculce-Maximilian realizează o Silvie "făcută" în cele mai mici amănunte, în care nervozitatea studiată, vocea la tensiune și ritmicitate uniforme, mișcare grațios elaborată, mimarea inteligent-comică a supunerii și resemnării, conferă un farmec aparte personajului – un recital de mare eleganță și armonie, de o modernitate deliberat frapantă (e secondată cu vervă de Mariana Popovici, în Lisetta). Dimpotrivă, În Kattrin din Mutter Courage, cu gesturi puține, cu mișcări ascunse, concentrând întreaga sa făptură în privirea vie expresivă-dramatică, pregătește cu răbdare momentul culminant din final de mare patetism și frumusețe."

"Prilejul: faza zonală Brașov a Festivalului național de teatru 1969, când secția română a Teatrului de Stat din Târgu Mureș a prezentat spectacolul cu piesa "Acești îngeri triști"

...Publicul reacționează entuziasmat. Aplauze la scenă deschisă, ropote de aplauze la sfârșitul spectacolului. ("Așa ceva n-am mai văzut la Brașov" – îmi spunea a doua zi, referindu-se la entuziasmul publicului și la aplauze un redactor de la Astra)"

"Pe ANCA NECULCE MAXIMILIAN nu am văzut-o decât în doua spectacole. Prima dată, la București, în urmă cu mai bine de un an, la Festivalul național de teatru, în "Acești îngeri triști". Atunci a fost pentru toată lumea o adevărată revelație. Ca dovadă, alături de Ion Fiscuteanu, actor cu care a format în spectacolul Teatrului din Târgu Mureș un cuplu ideal, a obținut premiul pentru interpretare acordat de Comitetul de Stat pentru Cultură și Artă. A doua oară foarte recent, la Cluj, în "Pisica în noaptea Anului Nou". Dar și atât a fost suficient. Astăzi sunt convins că Anca Neculce Maximilian e o actriță de rară vocație. În mai puțin de doi ani, ea a jucat în patru teatre Constanța, Târgu Mureș, Ploiești și Cluj. Nu e greu de închipuit că acest lucru a presupus eforturi și renunțări de care numai talentele autentice sunt în stare. Căci în timp ce cutare "vedetă" de circumstanță consulta, să zicem, un jurnal de modă, sau își studia în oglindă încă un zâmbet fatal, interpreta Gildei ("Pisica în noaptea Anului Nou"), parcurgea sute de kilometri pentru o repetiție. Într-un fel, fiindcă tot vorbesc cronicarii "despre fanatici", aș spune că Anca Neculce Maximilian e li ea o fanatică. O fanatică, desigur, dar nu în sensul că și-ar asuma riscuri sau că ar urmări să șocheze cu orice preț prin originalitate. Dimpotrivă: Anca Neculce Maximilian lasă impresia de actriță modestă și supusă cu conștiinciozitate rigorilor. Fanatismul ei, dacă vreți trebuie înțeles în ceea ce Jacques Copeau considera că e totul pentru un actor, adică în dăruire, nu însă fără precizarea că actorul "ca să se dăruiască trebuie în primul rând să aibă ce dărui"."

""Actorul – vedeta stagiunii". Câțiva dintre interpreții care au impus această realitate: Ion Marinescu ("Camera de alături"), Draga Olteanu ("Coana Chirița"), Ion Caramitru ("Leonce și Lena"), Valreria Seciu ("Camera de alături"), Gheorghe Dinică ("Nepotul lui Rameau"), Anca Neculce-Maximilian ("Acești îngeri triști")." (image: Contemporanul 24 iulie 1970)

"Ion Fiscuteanu și Anca Maximilian, distribuiți în rolurile principale, au adus în fața noastră două personaje complexe, puternic nuanțate."

"Anca Neculce-Maximilian în spectacolul cu piesa "Acești îngeri triști" de D.R. Popescu (Teatrul din Târgu Mureș, secția română); piesa, spectacolul și interpreta au fost laureați cu diferite distincții în acest sfârșit de an"

"Scurt istoric. Primul spectacol cu "Acești îngeri triști", beneficiind de aportul a doi interpreți principali (Anca Neculce-Maximilian și Ion Fiscuteanu), fericit găsiți, a constituit pentru secția română a Teatrului de Stat din Târgu Mureș o afirmare deplină: un mare premiu acordat spectacolului, două premii obținute de către interpreții principali și elogii fără rezerve din partea spectatorilor și a specialiștilor."

"Ziarul "Politika" apreciază, de asemenea, talentul tinerilor actori, interpreți și rolurilor principale, Anca Neculce Maximilian și Ion Fiscuteanu."

"Aproape întotdeauna, când ne referim la cineva, suntem tentați a-l defini printr-o calitate esențială, exprimată lapidat, în cât mai puține cuvinte.

La Anca Neculce-Maximilian acest lucru devine dificil. Pentru că nu poți să nu vorbești despre pasiunea ei pentru teatru, despre credința ei în actul scenic în care vede un adevărat ritual, teatrul fiind pentru ea o lume a esențelor. Despre noblețea și distincția ei, urcând parcă din vechime, filtrate de aburul timpului, despre feminitatea ei discretă, difuză, a femeilor superioare, cum ar numi-o Mihai Ralea. Conștiința profesionalismului, apărarea demnității breslei sale, a bunului gust și a calității în artă o fac aprigă și neiertătoare în dispunele adesea iscate.

A interpretat un număr apreciabil de rolui, pe scena Naționalului din Cluj-Napoca, dar și a Naționalelor din Craiova și Timișoara, a teatrelor din Constanța, Ploiești, Târgu Mureș, roluri diverse ca factură, jucând cu egală și superioară măsură în tragedii, comedii, drame lu piese românești, contemporane. Un rol dintr-o asemenea piesă (Silvia în "Acești îngeri triști" de D. R. Popescu) i-a adus in anul 1970 premiul de interpretare al Festivalului Național de Teatru. Printre alte roluri care i-au prilejuit realizări deosebite trebuiesc citate: Andromaca (din "Troienele" de Euripide), Fedra (din "Fedra" de Racine), Giacinta (din "Pasiunile pentru veligiatură" de Goldoni), Rebeca (din "Rosmershol" de Ibsen), Valea (din "Poveste din Irkutsk" de Arbuzov), Mira (din "Meșterul Manole" de Blaga), Margareta și Vanda (din "Gaițele" de Kirițescu), Nuțu (din "O pasăre dintr-o altă zi" de D. R. Popescu), Gilda (din "Pisica în noaptea Anului nou" de D. R. Popescu), Irina și Ioana (din "Citadela sfărâmată" și "Surorile Boga" de Horia Lovinescu).

Aparițiile sale pe scenă se definesc prin precizia conturului personajului, capacitatea de irizare poetică, dar și printr-o notă gravă, o tensiune interioară, un nelipsit semn al meditației.

Anca Neculce e în toate acestea și, totuși, e încă ceva în plus. Poate că secretul constă în felul cum se îmbină aceste calități și ni se relevă. În cazul ei, această alchimie aș numi-o naturalețe. Nimic la ea nu e făcut cu ostentație sau fortuit. Totul e topit în generozitatea talentului autentic. Fiecare personal al ei are căldură și viață născute. Născute din pasiune, luciditate, căutare, suferință, bucurie. Fluiditatea emoțiilor, a gândirilor, a stărilor, mișcarea și trecerea lor continuă se desăvârșește pe nesimțite. Această simplitate are ceva din forța magiei: te farmecă, fără ca, totuși, să te subjuge, lăsându-ți libertatea de a o admira cu detașare, și de a o aplauda."

Data premierei: 5 aprilie 1984

Regia - Mihai Lungeanu, decorurile Octavian Dibrov, costumele Eugenia Bassa-Crîșmaru, traducerea în românește de Gelu Păteanu.

Distribuția: Anca Neculce (Gabi Fodor); Ion Pavlescu (Cornel Garda); Mircea Constantinescu, Florin Dobrovici (Ospătarul).

"Anca Neculce dăruie eroinei o extraordinară sensibilitate, permanent cenzurată cerebral, un patetism temperamental, o exaltare congenitală, zăgăzuită de un autocontrol nemilos, o revelatorie tensiune interioară. Carapacea fermității încrâncenate cedează în cele din urmă, și irump, într-un contrast mișcător, gingășia, feminitatea, senzualitatea reprimată, exuberanța; nebănuite resurse de candoare umanizează idealismul eroinei."

"Îmi place foarte mult cum repetă actrița Anca Neculce-Maximilian. Aș spune că alături de ea participi la un adevărat proces de creație actoricească. E un om care întreabă foarte mult înainte de a porni la întruchiparea personajului. Citește mult despre structurile semantice ale piesei. Își ia o bibliografie bogată și întotdeauna alege interpretări curajoase ale sensurilor. Elaborarea personajului se petrece în interiorul sufletului și pregătește un drum al unei adevărate Revelații. Deși aparent actriță rațională și extrem de lucidă, Anca Neculce-Maximilian știe secretul punerii în mișcare a resorturilor subconștiente. Urmărind-o te minunezi de pornirile instinctuale ale talentului actriței care, impulsionate de lecturi, audiții muzicale și filme în legătură cu tema propusă, prinde strălucirea pe care o au operele de artă rare. Actrița elaborează cu o sârguință și o migală ce apar la un moment dat ca un chin de facere. Este ceva în ea, un demon care n-o lasă în liniște până nu a încercat și ultima posibilitate de redare teatrală. Sârguința însoțită de răbufniri instinctive este însoțită de un asemenea fanatism și credință în regizor încât te simți obligat și onorat prin asta să pornești cu străduință spre intimitatea sufletească a actului teatral."

Note

Nașteri în 1938
Nașteri pe 16 august
Actori români în viață
Actrițe române din secolul al XX-lea
Actrițe române din secolul al XXI-lea
Actrițe de film române
Actrițe de radio române
Actrițe de teatru române
Actrițe de televiziune române
Actrițe de voce române
Bucureșteni

Anca Neculce


La reacción de Ramberg-Bäcklund es una reacción orgánica en donde se convierte una α-halosulfona en un alqueno en presencia de una base con la extrusión de dióxido de azufre. La reacción debe su nombre a los químicos suecos Ramberg Ludwig y Birger Bäcklund. El carbanión formado por desprotonación produce dióxido de tiirano, el cual es inestable y se descompone con la eliminación de dióxido de azufre. Este paso de eliminación es considerado como una cicloeliminación concertada.

La transformación global de la reacción es la conversión de los enlaces de carbono-azufre a un enlace doble carbono-carbono. El proceso original implica la halogenación de un sulfuro, seguida de la oxidación a la sulfona. Recientemente, el método preferido es el que resulta de invertir el orden de los pasos. Después de la oxidación, lo que se hace normalmente con un peroxiácido, se lleva a cabo la halogenación en condiciones básicas mediante el uso de CBr2F2 para el paso de la transferencia de halógeno. Este método fue utilizado para sintetizar 1,8-difenil-1,3,5,7-octatraeno.

La reacción de Ramberg-Bäcklund tiene diversas aplicaciones. Debido a la naturaleza de la eliminación, esta puede ser aplicada a anillos pequeños, y anillos grandes con una doble ligadura.

Las α-halo sulfonas necesarias para la reacción son disponiibles a través de la oxidación de los correspondientes α-halosulfuros con perácidos tales como ácido meta-cloroperbenzoico; la oxidación de los sulfuros se lleva a cabo de manera selectiva en la presencia de alquenos y alcoholes. Los α-halosulfuros a su vez puede ser sintetizados a través del tratamiento de sulfuros con halógenos electrofílicos como La N-clorosuccinimida.

El grupo sulfona contiene un protón ácido en una de las posiciones α-que se extrae a través de una base fuerte (esquema 1). La carga negativa generada en esta posición (de manera formal, un carbanión) es transferida al halógeno residiendo en la otra posición α, en un desplazamiento nucleofílico formándose temporalmente una sulfona heterocíclica de tres miembros. Este intermediario es inestable y se libera dióxido de azufre para formar el alqueno. Generalmente se obtienen mezclas de isómeros cis y trans.

Esta reacción permite sintetizar el 1,2-dimetilenciclohexano.

Se ha reportado una variación para obtener alcoholes alílicos por medio de epóxidos.

Una aplicación de la reacción de Ramberg-Bäcklund es la síntesis de C-glucósidos. El tioéter necesario se puede preparar fácilmente mediante un intercambio con un tiol. La aplicación de las condiciones de Ramberg-Bäcklund conduce a un éter vinílico exocíclico que se puede reducir al C-nucleósido deseado.

Referencias

Véase también
 Reconfiguración de Favorskii
 Reacción de Favorskii
 Transposición de Favorskii
 Síntesis de Favorskii-Babayan

Síntesis orgánica

Reacción de Ramberg-Backlund


Le  Tissage et filature du Mont-Dieu était une ancienne usine de tissage et de filature  située à Reims, en France,.

Localisation
Le  Tissage et filature du Mont-Dieu était situé dans le département français de la Marne, sur la commune de Reims, rue du Barbâtre pour l'accès aux bureaux et au 90 rue Ponsardin pour l'accès aux ateliers.

Historique

Hospice du Mont-Dieu
L'hospice du Mont-Dieu était situé rue du Barbâtre et était un établissement secondaire de l'abbaye du Mont-Dieu, près de Sedan.
L'hospice a été vendu, en 1791, au titre des biens nationaux pendant la Révolution.
Le portail du couvent a été replacé 37 rue de l'Université.

Tissage et filature du Mont-Dieu
Les Frères Ternaux et Pierre Jobert-Lucas achètent le couvent du Mont-Dieu, où ils installent des métiers à tisser la laine.
Le , le Premier consul Napoléon Bonaparte visite les ateliers à Reims, et Joséphine reçoit des mains de Guillaume Ternaux un des plus célèbres de ses produits, fabriqué en ce lieu, un châle Ternaux.

Guillaume Ternaux fait en sorte, par la suite, de devenir son fournisseur, et surtout de le faire savoir. Il fait broder sur ses produits trois mots : « Il est français », une utilisation publicitaire de l'origine des produits rebondissant sur l'air du temps.

Dirigé, dès l'origine, par la famille Benoist, le tissage prend de l'extension, ainsi que la partie filature, et reste dans le giron des Benoist jusqu'au .
César Poulain sera directeur de l'usine du Mont-Dieu puis devient ensuite directeur des usines textiles de la maison Benoist & .
D'importants agrandissements ont lieu à peu avant 1900.
Reconstruite en partie après la Première Guerre mondiale, l'usine du Mont-Dieu périclite lentement jusqu'à sa fermeture définitive en 1984.
Divers magasins de commerce en occupent les locaux.
Puis le site est démoli pour construire des logements avec maintien d'une activité de commerce en rez-de-chaussée.

Galerie

Évolution du site
L'impasse du Mont-Dieu est renommée « rue Léone-Lalire ».
Le bâtiment C (ancien atelier de fabrication) est transformé en résidence d'habitation en 2021 après avoir hébergé différentes structures dont la radio Radio Chrétienne Francophone.

Le  Tissage et filature du Mont-Dieu était repris à l'Inventaire général du patrimoine culturel de la région Grand-Est.

Bibliographie
 F. J. Matthyssens, Manuel de matière commerciale ou traité des marchandises, 1866, .
 Michel Hubert et Jacques Pernet, Regard sur un siècle de vie économique à Reims, 1855-1955, 1991.

Articles connexes
Chartreuse du Mont-Dieu
Industrie textile Rémois
Tissage
Guillaume Louis Ternaux
Étienne Nicolas Louis Ternaux
 Pierre Jobert-Lucas

Liens externes
 https://inventaire-chalons.grandest.fr/gertrude-diffusion/dossier/tissage-et-filature-du-mont-dieu-actuellement-magasins-de-commerce-et-logements/c7d32a96-0c94-4072-8773-2f143569258e

Références

Entreprise ayant son siège à Reims
Couvent
Entreprise du secteur textile disparue

Tissage et filature du Mont-Dieu


Thomas Aquinas Keating OCSO (* 7. März 1923 in New York; † 25. Oktober 2018 in Spencer, Massachusetts) war ein US-amerikanischer Trappistenmönch und Abt sowie einer der Mitbegründer des Centering Prayer.

Leben
Thomas Keating studierte nach dem Besuch der Deerfield Academy Philosophie und Theologie an der Yale University und der Fordham University. Im Dezember 1943 beendete er sein Studium. Keating trat im Januar 1944 in Valley Falls, Rhode Island, in den Trappistenorden ein. 1958 wurde er zum Superior des St. Benedikt-Klosters in Snowmass, Colorado, gewählt. 1961 wurde er Abt der St. Josephs Abbey in Spencer, Massachusetts. Nach seinem Rücktritt als Abt von Spencer im Jahr 1981 kehrte er nach Snowmass zurück, wo er eine bestimmte Form von zehntägigen intensiven Einkehrtagen durchführte, wobei der Schwerpunkt auf der Praxis des Centering Prayer lag.

Er war einer der drei Mitbegründer dieser Gebetsform, die eine neuere Methode des kontemplativen Gebetes darstellt. Es entstand 1975 in der St. Josephs Abbey. William Meninger und Basil Pennington, beide ebenfalls Zisterziensermönche, waren die anderen Mitbegründer. Das Konzept wurde erstmals von Pater Keating vorgeschlagen. William Meninger begann mit einer Gebetsmethode, die auf dem aus dem 14. Jahrhundert stammenden spiritueller Klassiker Die Wolke des Nichtwissens basiert. Er bezeichnet dies als das Gebet in der "Wolke" (des Nichtwissens) und lehrte es die Priester bei Einkehrtagen. Basil Pennington war der erste, der das Gebet an ein Laienpublikum in Connecticut weitergab, wo die Teilnehmer den Begriff "Centering Prayer" vorschlugen. Thomas Merton hatte den Begriff schon zuvor benutzt.

Im Jahr 1984 gründete Thomas Keating zusammen mit Gustave Reininger und Edward Bednar die Contemplative Outreach Ltd., ein internationales ökumenisches geistliches Netzwerk, das die Praxis des Centering Prayer und der Lectio divina verbreiten helfen soll. Dabei handelt es sich um Methoden zum Gebet aus der christlichen kontemplativen Tradition. Contemplative Outreach bietet Hilfen für die Gläubige, die den kontemplativen Weg beschritten haben, z. B. Einkehrtage und Workshops. Keating veröffentlichte 28 Bücher, viele davon über das Beten.

2014 erschien ein Dokumentarfilm "Thomas Keating: A Rising Tide of Silence". Keating war zudem Präsident von Monastic Interreligious Dialogue und von Temple of Understanding.

Thomas Keating lebte bis März 2018 im St. Benedikt-Kloster in Snowmass, Colorado und starb am 25. Oktober 2018 in St. Joseph's Abbey in Spencer, Massachusetts.

Veröffentlichungen
 Die Krise des Glaubens. Johannes-Verlag, Leutesdorf am Rhein 1975, ISBN 3-7794-0611-X.
 Das Gebet der Sammlung. Einführung und Begleitung des kontemplativen Gebetes (1. Bd. der Trilogie). Vier-Türme-Verlag, Münsterschwarzach 1987; überarbeitete Ausgabe 2010, ISBN 978-3-89680-474-7.
 Das kontemplative Gebet (2. Bd. der Trilogie). Vier-Türme-Verlag, Münsterschwarzach 2012, ISBN 978-3-89680-554-6.
 Kontemplation und Gottesdienst. Liturgie als spirituelle Erfahrung (3. Bd. der Trilogie). Vier-Türme-Verlag, Münsterschwarzach 2012, ISBN 978-3-89680-813-4.
 Wo bist du, mein Gott? Wege aus der Glaubenskrise. Münsterschwarzach 2013, Vier-Türme-Verlag, ISBN 978-3-89680-830-1.

Weblinks

 Kurzbiographie
 Interview mit Thomas Keating auf Youtube
 Nachruf ()

Römisch-katholischer Theologe (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (21. Jahrhundert)
Trappist
Abt
Sachbuchautor (Theologie)
US-Amerikaner
Geboren 1923
Gestorben 2018
Mann

Thomas Keating


Captain Holly Short is a character in the Artemis Fowl novel series by Eoin Colfer.

Character outline
Holly Short is an unusual and spunky elf with an auburn crew cut (although she later grows a fringe) and 1 hazel and 1 blue eye, as well as the pointy ears typical of her species and nut-brown skin of a coffee complexion. She got her name because she is extremely short as she stands at one metre in height (said to be three feet in US editions), one centimetre shorter than the fairy average (an inch shorter in US editions), and has a gymnast-like stance. Like all elves, she is child-sized by human standards, but her bodily proportions are adult. According to Artemis Fowl and the Arctic Incident, Holly is about eighty years old (Elves and other magic species live much longer than humans. It is said that there is a dwarf over 2,000 years old in the book). Holly is the first and only female captain in the organisation LEPrecon. In The Artemis Fowl Files, she notes that she eventually earns the respect of her male colleagues. Holly will defy the orders of superiors and disobey rules if she believes that she can be of more help that way, and has got into trouble multiple times for defying a direct command. She is described as pretty, but in a dangerous way, comparable to a black widow. Her interests include playing the fairy game "Crunchball", reading (especially thrillers), and flying with artificial wings.

Holly lost her father at a young age. Her mother, Coral Short, is described as a European elf who was temperamental and had an appearance similar to Holly's. Artemis Fowl and the Time Paradox reveals that her mother worked in Lower Elements Police division "LEPmarine" and died after she was exposed to radiation, which is poisonous to fairies.

After Artemis Fowl and the Opal Deception, Holly quits the LEP because the new LEP commander, Ark Sool mentions that he will keep a close eye on her to catch any faults and she begins to work with Mulch Diggums.

However, after working as a private detective with Mulch for a short time, she returns to the Section 8 unit of the LEP in Artemis Fowl and the Lost Colony, in time to get Artemis, Butler and the others out of trouble.

Her relationship with Artemis Fowl has changed dramatically since the beginning of the series, morphing from hostility to grudging respect to friendship, and has recently included substantial hints of a romantic attraction despite the species and age gap (the mental and chronological age gaps being closed in Artemis Fowl and the Lost Colony and physical age gap briefly being closed for Artemis Fowl and The Time Paradox, both via extensive time travel).

Appearances

In Artemis Fowl
In Artemis Fowl, Holly is abducted by 12-year-old criminal mastermind Artemis Fowl II when he uncovers evidence of fairy existence. He demands one metric ton of gold as her ransom fund. When she consents to granting Artemis's wish of restoring his mother's sanity, he releases her along with half of her ransom fund. Holly also then realizes that she is up for a challenge, and promises to be waiting for him, with "a big gun and a smile."

In  The Arctic Incident
In Artemis Fowl and the Arctic Incident, Holly is sent to detain Artemis when he is a suspect in a goblin uprising. But to her surprise, the mud boy is innocent of this particular crime and has never traded with goblins. So she, along with Artemis, Mulch Diggums, and Commander Julius Root are informed by Foaly that Opal Koboi and Briar Cudgeon are behind the uprising. They break into Koboi Laboratories, where Briar Cudgeon is killed and Opal Koboi is incapacitated. After the goblins are contained, she travels to Murmansk to rescue Artemis's father, as they previously agreed in return for Artemis's help in capturing Briar Cudgeon and Opal Koboi.

In The Eternity Code
In Artemis Fowl and the Eternity Code, Artemis requests Holly's help to heal Domovoi Butler after he nearly died and retrieve his C Cube from American businessman Jon Spiro. Together with Mulch Diggums, Juliet Butler, and Foaly directing technological elements of the mission, they break into the Spiro Needle and retrieve the Cube. Artemis is mind wiped at the end of the mission under the directions of Julius Root.

In The Opal Deception
In Artemis Fowl and the Opal Deception, Holly is with Commander Root, a paternal figure to her, when Opal Koboi kills him. She is subsequently framed for the Commander's death and is forced to flee from fairy authorities. She later collaborates with Artemis Fowl, Butler, and Mulch Diggums to expose Koboi and prevent her plans for destroying fairy civilization. Koboi is locked up in a secure facility. At the end of the book, Holly resigns from the LEP.

In The Lost Colony
In Artemis Fowl and the Lost Colony, Holly is working as a private detective since her resignation from the LEP, along with Mulch Diggums. Though it was not going well and now they are bounty hunters, which are considered even less trustworthy then the criminals they track. Holly is informed about the demon race, a species of fairy that left earth and are now inhabiting an island in Limbo between earth and time, and is recruited to Section Eight, which monitors them. When it becomes apparent that Artemis has encountered a demon, they encounter Minerva Paradizo, another child genius who has managed to obtain a demon, and the deranged Billy Kong. Artemis and Holly, along with two demons, №1 and Qwan, are forced to go to Hybras to save demon civilization. When they arrive back at Artemis and Holly's time, they find that three years have passed in their own dimension.

In The Time Paradox
In Artemis Fowl and the Time Paradox, Artemis and Holly travel into the past to find the silky sifaka lemur, the only thing that can save Angeline Fowl from death by a fairy disease, Spelltropy. The pair are forced to outwit Artemis's younger self and Damon Kronski, president of the "Extinctionists" organization. They eventually encounter Opal Koboi, who needs the silky sifaka lemur to increase her own power. In the novel, Holly kisses Artemis, likes it, and quickly attributes it to the effects of time travel as she is now an adolescent fairy.

In The Atlantis Complex
In Artemis Fowl and the Atlantis Complex, Artemis is mentally ill; his dabbles with magic have resulted in his developing Atlantis Complex; a fairy disease equivalent to OCD and multiple-personality disorder. Atlantis Complex also gives the victim a large amount of paranoia. He arranges for Holly and her fairy companions to meet him at a glacier in Iceland. Later, however, when Artemis proceeds to demonstrate his invention- a means of curing global warming- outdoors, a hacked martian probe gone rogue descends and attacks the LEP ship on the glacier, killing several marines and Commander Raine Vinyaya, then heads towards Atlantis, the underwater fairy metropolis. Entangled in a conspiracy planned by Holly's old nemesis, the impending crisis and Artemis's rapid deterioration into a soppy alter-ego called Orion who perceives Holly as his 'fair princess' forces Holly to take the lead and find a way to bring back Artemis before it is too late.

In The Last Guardian
In Artemis Fowl and the Last Guardian, Artemis' condition has improved, with he and Holly having formed a certain friendship with 'Nopal', the near-brain-dead clone of Opal Koboi. When Opal's plan for revenge results in her releasing ancient fairy guardians, Artemis is forced to apparently sacrifice himself and Nopal to stop her, but provides Holly with a sample of his DNA that she can use to clone a new body for his discorporated soul. As the series concludes, Holly is sharing the book's content with Artemis`s revived but amnesic self.

In The Fowl Twins
In The Fowl Twins- a spin-off sequel series focusing on Artemis's younger brothers Myles and Beckett- Holly is revealed to have been promoted to Commodore, and also served as the (initially unknowing, alongside Artemis himself) template for NANNI, an artificial intelligence designed by Artemis to be the twins' guardian in the absence of the senior Fowls. She is also the mentor of Lieutenant Lazuli Heitz, a pixie-elf hybrid LEP officer who becomes associated with the Fowl twins during the crisis. At the conclusion of the novel, Lazuli is promoted to the position of head of the Fowl-fairy liaison office to maintain contact with the twins, after it is determined that the magic they retained following their possession by guardian spirits in Last Guardian legally qualifies them as magical creatures under fairy law.

In film
In 2001, plans were announced for a film adaptation of Artemis Fowl. Miramax Films was named as purchasing the film rights with Lawrence Guterman signed to direct and Jeff Stockwell to write. In 2003, Colfer stated that a screenplay had been finalized and that casting was due to start the same year but expressed skepticism over whether or not this would come to pass. The film remained in development and was assumed to be in development hell until 2011, when it was reported that Jim Sheridan was interested in directing the movie, with Saoirse Ronan attached as Holly Short. On December 20, 2017, it was announced that the film, now developed by Walt Disney Pictures and directed by Kenneth Branagh, had cast Lara McDonnell as Holly Short. Upon the film's release on June 12, 2020, the film was criticised for the removal of Short's character arcs from the book series in the film, and for the character being relegated from protagonist to supporting character. McDonnell's casting was additionally criticised as an example of whitewashing due to Short being physically described in the book series as having nut-brown skin of a coffee complexion.

See also
 Artemis Fowl II
 Whitewashing in film

References

External links

Artemis Fowl characters
Female characters in literature
Fictional characters with heterochromia
Fictional elves
Fictional police officers
Fictional private investigators
Fictional bounty hunters
Literary characters introduced in 2001
Fictional police captains
Time travelers

Holly Short