Robert Swinhoe FRS (1 September 1836 – 28 October 1877) was an English diplomat and naturalist who worked as a Consul in Taiwan (then known to Westerners as Formosa). He catalogued many Southeast Asian birds, and several, such as Swinhoe's pheasant, are named after him.

Biography
Swinhoe was born in colonial-era Kolkata (then known as Calcutta) where his father, who came from a Northumberland family, was a lawyer. There is no clear record of the date of his arrival in England, but it is known he attended the University of London, and in 1854 joined the China consular corps.

He was stationed to the remote port of Amoy, some 300 miles to the northeast of Hong Kong, in 1855. While at this port he not only mastered the Chinese language (both official Mandarin and the local Amoy dialect), but also initiated a detailed and authoritative understanding of the ornithology of eastern China. In March, 1856, Swinhoe made an "adventurous" visit to the camphor districts of northwestern Taiwan on board a lorcha, a hybrid vessel utilizing a European hull and Chinese rigging. Whether this was an official or a personal visit is unknown, but he made mention of it on several occasions through the rest of his published career. While at Amoy he courted and married Christina Stronach (née Lockie), the daughter of a Scottish missionary, in 1857.

In June and July 1858 Swinhoe participated in the circumnavigation of Taiwan on board HMS Inflexible in search of British and American castaways. He served as translator as well in two subsequent British actions against the Chinese in North China in 1858 and 1860, the latter resulting in his book The North China Campaign of 1860 (London, 1861), his personal account of the Second Opium War.

In 1860 Swinhoe was named as the first European consular representative to the island of Taiwan. Delays prevented him from physically obtaining that post until 1861. On 2 July of that year Swinhoe and his assistant, George C. P. Braune, arrived at the prefectural capital, the southern city of Taiwan-fu (now Tainan). Shoaling of the harbor at Taiwan-fu prompted him to re-establish the British consulate at the northern port of Tamsui, where the bulk of foreign trade occurred. He published several articles on his first harried days as British representative on Taiwan, and as well numerous others on the rich wildlife of this isolated island.

Subsequently, he served as consul at Amoy, Ningbo, and Yantai, all on the mainland of China. He at various times during his career served as 'roving consul' for the British plenipotentiary in China for Great Britain, Rutherford Alcock. His duties in this capacity required a visit to explore Hainan, as well as a journey up the Yangtze River to Chongqing, in Sichuan Province, to help determine steamship navigability of that river. All the while he was stationed at those various postings, he retained the Taiwanese consulship, and indeed did not relinquish it until his retirement from the service of his government, in 1873.  He spent his spare time in China collecting natural history specimens, and as the area had not previously been open to Westerners, many of the items he collected were new to science. As he was primarily an ornithologist, many of his new discoveries were birds, but he also found new fish, mammals and insects. He returned to England in 1862 with his collection. Many of the birds were first described in John Gould's Birds of Asia (1863).

Natural history

At a young age he had been interested in birds and had made a small collection of British birds, nests and eggs. He corresponded with Henry Stevenson and one of his first publications was in 1858, the year in which Charles Darwin and Alfred Russel Wallace published their papers on natural selection. Swinhoe took to the ideas of Darwin and in 1872 he named a species (now a subspecies) after Darwin (Pucrasia macrolopha darwini). He was a regular contributor to The Ibis after 1860 and later to the Proceedings of the Zoological Society of London.

During his travels he studied the birds and mammals apart from studying the local culture. He collected both live animals and specimens on his travels and regularly sent them to the London Zoo. The first Pere David's deer in Europe came from him.

His primary interest was however in birds and on these he corresponded extensively with Edward Blyth. Around 1871 he started suffering from partial paralysis and he moved to the Yantai which he called the "Scarborough of China". He was forced by his ill health to leave China in October 1875. From his home in Chelsea he continued to publish notes and his last publication in The Ibis was the description of a new genus and species of bird Liocichla steerii. He died at the age of 41, presumably of syphilis.

P. L. Sclater described him as "one of the most industrious and successful exploring naturalists that have ever lived" and after his death, A. R. Wallace wrote "due to Mr. Swinhoe's own exertions...there is probably no part of the world (if we except Europe, North America, and British India) of whose warm-blooded vertebrates we possess fuller or more accurate knowledge than we do of the coast districts of China and its islands."

His collection of 3,700 specimens was bought by Henry Seebohm and this was subsequently bequeathed to the Liverpool Museum.

Four species of mammals and 15 species of birds were named after Swinhoe, including Swinhoe's storm-petrel, which he first described himself in 1867. Also, four species of reptiles are named in his honor: Gekko swinhonis, Diploderma swinhonis, Rhabdophis swinhonis, and the Yangtze giant softshell turtle (Rafetus swinhoei), a specimen of which John Edward Gray received from Swinhoe in 1873.

One of Robert's brothers, Colonel Charles Swinhoe was a founding member of the Bombay Natural History Society in India and an expert on Lepidoptera.

Published works

References

External links

 The Published Writings of Robert Swinhoe

 Biography - Takao Club
 Darwin Swinhoe correspondence

English ornithologists
English lepidopterists
1836 births
1877 deaths
Scientists from Kolkata
Fellows of the Royal Society
Fellows of the Royal Geographical Society
Fellows of the Zoological Society of London
Fellows of King's College London
Alumni of the University of London
19th-century British zoologists

Robert Swinhoe


Sigrid Friis Frederiksen (født Proschowsky, 20. oktober 1994) er tidligere formand for Radikal Ungdom samt blogger for Altinget og BT. Hun sidder desuden i både forretningsudvalget og hovedbestyrelsen i Radikale Venstre. Hun blev i september 2023 valgt til at være Radikale Venstres spidskandidat til Europa-Parlamentsvalget i 2024.

Baggrund og uddannelse
Sigrid Friis Frederiksen (født Sigrid Friis Proschowsky) er født og opvokset i Hillerød. Hun dimitterede fra N. Zahles Gymnasium i 2014 og modtog samtidig Dr. Bachs mindelegat for særligt engagement i historiefaget. Hun har studeret statskundskab på Københavns Universitet og blev i 2018 bachelor i faget efter at have skrevet en opgave om unges demokratiske deltagelse i forbindelse med skolevalget.

Karriere
Sigrid Friis blev medlem af Radikal Ungdom i 2013 og fik i 2015 plads i forretningsudvalget med ansvarsområde for Internationalt Samarbejde. Hun har blandt andet deltaget i valgkampen for Demokraterne ved det amerikanske præsidentvalg i 2016. Derudover har hun engageret sig i internationalt samarbejde på tværs af partier gennem Nordiska Centerungdommens Forbund (NCF) i Norden, European Liberal Youth (LYMEC) på europæisk plan samt International Federation of Liberal Youth (IFLRY) på globalt plan.

I Danmark har Sigrid Friis vundet en 2. plads ved DM i Debat 2017. Hun har introduceret begrebet EU-fori og blev døbt "Debatfeen" af Søs Marie Seerup. Derudover er hun en debattør i aviserne og har blandt andet kritiseret kongehuset og udtrykt modstand imod burkaforbuddet.

Posten som landsformand for ungdomspartiet overtog hun i august 2017 efter Victor Boysen. Som landsformand har Sigrid Friis blandt andet fået Radikal Ungdom ind i arbejdet med FN's verdensmål. Hun blev i september 2018 udnævnt som dialogambassadør for Dansk Ungdoms Fællesråd. I denne rolle skal hun arbejde aktivt med unge for at fremme forståelse på tværs af kulturer og skal her arbejde med det uofficielle 18. verdensmål, "Styrk, inddrag og engager unge".

Sigrid Friis har vundet prisen som "Woman of Europe" fra European Movement International og the European Women's Lobby. Hun vandt prisen for sit arbejde med at engagere unge i Europa i Danmark og for at lege med retorikken om EU.

Siden 2017 er Sigrid Friis desuden blevet fulgt af videodokumentaristen, Lise Birk Pedersen, til et generationsportræt af unge politikere.

#Enblandtos og 2. bølge af MeToo i Danmark
I 2020 tog Sigrid Friis, Freja Fokdal, Maria Gudme og Camilla Søe initiativ til #enblandtos. Bevægelsen #enblandtos referer til 322 kvinder på tværs af politiske partier, der underskrev et debatindlæg om sexisme i dansk politik. Indlægget samt 79 anonyme vidnesbyrd om grænseoverskridende adfærd blev bragt i Politiken d. 25. september 2020.  De fire initiativtagere beskrev det således at opråbet skulle slå fast, at sexisme eksisterer i de politiske partier, og at det er et fælles problem, der kræver handling.  #enblandtos ses som en del af 2. bølge af MeToo i Danmark, der blev startet ved en tale af Sofie Linde ved Zulu Comedy Galla.

Referencer

Politikere fra Danmark
Formænd for Radikal Ungdom
Personer fra Hillerød

Sigrid Friis Frederiksen


Der Bügsiin () ist ein  westlicher bzw. rechtsseitiger Zufluss des Delgermörön in der Mongolei (Asien).

Verlauf
Der Bügsiin entspringt im Südteil des Chöwsgöl-Aimag etwa 12 km östlich vom Südteil des Sangiin-Dalai-Sees.

Der überwiegend ostwärts strebende Fluss fließt durch Steppengebiete und passiert dabei die Ansiedlung Teel und die Ortschaft Tömörbulag.

Schließlich mündet der Bügsiin im Südteil des Chöwsgöl-Aimag  in den dort von Norden kommenden Delgermörön, dem linken Quellfluss der etwa 1,5 km unterhalb vom Einfluss des Bügsiin beginnenden Selenga.

Einzelnachweise

Bügsiin


Slankaber (Colobinae) er en underfamilie af hundeaberne (Cercopithecidae). Underfamilien deles i to slægtsgrupper (tribus), Colobini og Presbytini, der på dansk ofte kaldes henholdsvis colobusaber og langurer. Der findes i alt 10 slægter og omkring 70 arter.

Hele gruppen eller mindre dele af den bliver også kaldt bladaber. Dette gælder især slægten Presbytis, der dog nu er blevet opslittet i flere slægter. Colobusaber er blevet kaldt stumpnæser og navnet slankaber har været forbeholdt den slægtsgruppe, der her kaldes langurer, men uden næseaber inkluderet.

Udbredelse
Langurer forekommer i Syd- og Sydøstasien, mens colobusaber lever i de tropiske dele af Afrika.

Udseende
Med undtagelse af en enkelt art (Simias concolor) kendetegnes alle primater i underfamilien af en lang hale. Pelsen kan have mange forskellige farver. Påfaldende er det, at ungerne oftest har en farve der adskiller sig fra pelsfarven hos voksne dyr. Hos colobusaber findes kun en rudimentær tommelfinger.

Levevis
De fleste arter i underfamilien lever i træer, men der findes også arter som delvis lever på jorden. Deres habitat kan være regnskov, mangroveskov, bjergskov eller savanne, men ikke ørken eller andre tørre områder. Slankaber lever i grupper, men disses sammensætning er forskellig fra art til art.

Føde
Arterne i underfamilien lever næstan udelukkende af planteføde som blade, blomster og frugt. Kun i enkelte tilfælde tager de også insekter og andre mindre dyr. For at kunne fordøje føden, har slankaber en mave, der består af flere kamre.

Formering
Efter en drægtighedsperiode på i gennemsnit seks til syv måneder føder hunnen oftest en enkelt unge. Hunnen giver die i cirka et år og efter tre til seks år er ungerne kønsmodne. De kan blive 20 år gamle.

Slægter
 Tribus Colobini, colobusaber
 Colobus, sorte colobusaber, 5 arter, f.eks.
 Kappeguereza, C. guereza
 Piliocolobus, røde colobusaber, 17 arter
 Procolobus, 1 art: grøn colobusabe
 Tribus Presbytini, langurer
 Presbytis, 18 arter
 Semnopithecus, grå langurer, 8 arter, f.eks.
 Hulman (hanumanlangur), S. entellus
 Trachypithecus, 17 arter, f.eks.:
 Guldlangur, T. geei
 Sølvlangur (budeng), T. cristatus
 Brillelangur, T. obscurus
 Popalangur, T. popa
 Pygathrix, kostumelangurer, 3 arter
 Rhinopithecus, stumpnæseaber, 5 arter, f.eks.
 Gylden stumpnæseabe, R. roxellana
 Simias, 1 art: simakobou
 Nasalis, 1 art: næseabe

Kilder og eksterne henvisninger

 Thomas Geissmann: Vergleichende Primatologie. Springer, Berlin 2003,
 Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. 6. Auflage. Johns Hopkins University Press, Baltimore 1999,

Marekatte

Slankaber


نيكولاي فاسيليفيتش فيديروف (بالروسية : Никола́й Васи́льевич Фёдоров) هو سياسي روسي ورئيس جمهورية تشوفاشيا السابق. تولى منصب وزير الزراعة لروسيا الاتحادية من 21 مايو عام 2012 حتى 22 أبريل عام 2015.

حياته
ولد في عام 1958 في جمهورية تشوفاشيا الروسية، وأنهى عام 1980 كلية الحقوق في جامعة قازان الحكومية، ثم أنهى الدراسات العليا في معهد الدولة والحقوق لدى أكاديمية العلوم السوفيتية .

عمل في أعوام 1980 – 1982 و1985 – 1989 أستاذا في جامعة تشوفاشيا الحكومية.

وانتخب عام 1989 نائبا شعبيا في مجلس السوفيت الأعلى، وتولى عام 1990 منصب وزير العدل في روسيا الاتحادية.

وانتخب عام 1993 نائبا في مجلس الدوما الروسي، ثم انتخب رئيسا لجمهورية تشوفاشيا . وأعيد انتخابه رئيسا للجمهورية 3 مرات في أعوام 1997 و2001 و2005. وشغل في أعوام 1995 – 2001 منصب نائب رئيس لجنة القانون الدستوري والشؤون القضائية ونائب رئيس لجنة الشؤون الدولية في مجلس الاتحاد الروسي. وتولى عام 2011 منصب رئيس لجنة القانون الدستوري والشؤون القضائية في مجلس الاتحاد الروسي.

وفي 21 مايو/أيار عام 2012 تم تعيينه بمنصب وزير الزراعة في حكومة دميتري مدفيديف.

انظر أيضًا
 جمهورية تشوفاشيا

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لجمهورية تشوفاشيا

أعضاء مجلس اتحاد روسيا (بعد عام 2000)
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من نوفوتشبوكسارسك
أعضاء مجلس الدوما الروسي
تشوفاش
حائزون على وسام الشرف الروسي
حاصلون على وسام الاستحقاق للوطن من الدرجة الثالثة
خريجو جامعة ولاية تشوفاش
رؤساء تشوفاشيا
سياسيو حزب روسيا الموحدة
سياسيون روس في القرن 21
قادة كيانات روسيا الاتحادية
مواليد 1958
وزراء روسيا
وزراء زراعة روسيا
وزراء عدل روسيا

نيكولاي فاسيليفيتش فيودوروف


Droske 519 er en dansk stumfilm fra 1909 med instruktion og manuskript af Viggo Larsen.

Handling

Medvirkende
 Elith Pio - Poul Bang, arving
 Viggo Larsen - Sherlock Holmes, opdager
 Gustav Lund
 August Blom
 Aage Brandt

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1909
Sherlock Holmes

Droske 519


Sledmere House est une maison de campagne géorgienne classée Grade I, contenant des meubles Chippendale, Sheraton et français et de nombreuses tableaux, située dans un parc conçu par Capability Brown. Il est situé dans le village de Sledmere, entre Driffield et Malton, dans le Yorkshire de l'Est, en Angleterre. La maison actuelle a été commencée en 1751, agrandie dans les années 1790 et reconstruite après un incendie en 1911. C'était autrefois la maison du colonel Sir Mark Sykes  baronnet, voyageur anglais réputé et conseiller diplomatique, et c'est maintenant la maison de Sir Tatton Sykes,  baronnet.

La maison est construite en pierre de taille du Nottinghamshire sur trois étages selon un plan en forme de H .

Histoire

William Sykes (1500–1577) émigre de Cumberland vers le Yorkshire de l'Est, où lui et son fils deviennent de riches marchands de tissus. Daniel Sykes (né en 1632) est le premier membre de la famille à commencer à faire du commerce à Hull et fait fortune grâce à la navigation et à la finance. Richard Sykes (1678–1726) se concentre sur le commerce baltique florissant de la fonte brute et la richesse de la famille s'est construite là-dessus dans la première moitié du . Son fils Sir Richard Sykes (1706–1761) épouse Mary Kirkby, sœur de Mark Kirby et héritière du domaine de Sledmere .

En 1751, Sir Richard Sykes démolit l'ancien manoir de Sledmere, qui existait depuis l'époque médiévale, et construit un nouveau manoir. Il plante également quelque 20 000 arbres sur les Wolds autour de sa nouvelle maison. Il ne laisse cependant aucun héritier mâle et à sa mort, le domaine passe à son frère Mark Sykes (1711–1783). Le fils de Sir Mark, Christopher Sykes (2e baronnet) (1749–1801), député de Beverley, agrandit considérablement le domaine. Lui et sa femme achètent et clôturent de vastes étendues de terres pour la culture, construisent deux nouvelles ailes à la maison et aménagent le terrain, plantant 2500 acres d'arbres. Tout le village de Sledmere est déplacé. Sir Christopher laisse un vaste domaine de près de  et un grand manoir situé dans 200 acres de parc, qui est dans la famille jusqu'à nos jours. Sir Christopher emploie également Joseph Rose, le plâtrier le plus célèbre de son époque, pour décorer Sledmere. Le résultat est parmi les plus beaux travaux de plâtre en Angleterre.

Un incendie catastrophique en 1911 ne laisse du bâtiment qu'une coquille et détruit les intérieurs de style Adam des années 1790. On dit que Tatton Sykes (5e baronnet) était trop occupé à manger l'un des puddings au lait - auquel il était accro - pour prêter beaucoup d'attention, mais les villageois et les ouvriers du domaine ont loyalement sauvé des tableaux, des statues et des meubles, de la porcelaine et des tapis, et même portes et rampes, notamment la copie de la maison de 1780 de l'Apollon du Belvédère. Le toit s'est effondré quelques instants plus tard. Les conceptions originales des intérieurs ont cependant survécu et la maison est ensuite restaurée. Sir Mark Sykes,  baronnet hérite du domaine après son père.

De nos jours, les terres liées à ce manoir sont utilisées comme site de festival pour Tribfest, un festival de musique.

Caractéristiques

La longue bibliothèque de Sledmere, superbement restaurée, est l'une des plus belles salles d'Angleterre. Le salon et la salle de musique ont été décorés par Joseph Rose. La salle de musique contient un beau buffet d'orgue conçu par Samuel Green pour la maison d'origine en 1751. Cependant, il n'y a rien derrière les tuyaux de façade et l'orgue est injouable. La salle turque est conçue pour Sir Mark Sykes,  baronnet, par un artiste arménien, David Ohannessian, inspiré par l'un des appartements du sultan dans la Mosquée neuve à Istanbul. Les tuiles sont fabriquées à Kütahya, Anatolie en 1913 dans l'atelier d'Ohannessian, la Société Ottomane de Faïence. La chapelle catholique romaine attenante a un beau plafond peint par Thomas Errington. Elle représente les quatre créatures ailées de l'évangéliste dans le chœur et dans la nef, une variété d'oiseaux dont un cygne tuberculé, un héron cendré, une hirondelle rustique et un vanneau nordique.

Sledmere House est situé dans un parc de  conçu en 1777 par Capability Brown et exécuté par Sir Christopher Sykes,  baronnet. Ses jardins comprennent une cour pavée de sculptures (1911), une roseraie murée du  et un jardin de nœuds récemment aménagé.

Sledmere Monument est un monument en pierre de 120 pieds le long de la route B1252 sur Garton Hill, construit à la mémoire de Tatton Sykes (4e baronnet), par ses amis et voisins en 1865.

Références

 La grande maison : l'histoire d'une maison de campagne et de sa famille, Christopher Simon Sykes, Harper Perennial, Londres, 2005

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Yorkshire de l'Est

Sledmere House


Damernes linjeløb ved VM i landevejscykling 2017 blev afholdt den 23. september 2017. Løbet foregik over otte omgange på en rundstrækning - i alt 152,8 km.

Hold og ryttere

Danske ryttere
 Amalie Dideriksen
 Julie Leth
 Cecilie Uttrup Ludwig
 Christina Siggaard
 Pernille Mathiesen
 Camilla Møllebro
 Trine Schmidt

Resultater

Eksterne henvisninger

Linjeløb (damer)

VM i landevejscykling 2017 – Linjeløb (damer)


Eugeniu (Evghenie) T. Camencianu () a fost un pilot român de aviație, as al Aviației Române din cel de-al Doilea Război Mondial.

Adjutantul stagiar av. Eugen Camencianu a fost decorat cu Ordinul Virtutea Aeronautică de război cu spade, clasa Cavaler (4 noiembrie 1941) "pentru eroismul dovedit în luptele aeriene la care a luat parte, având șapte victorii aeriene și pentru curajul arătat în cele 73 misiuni pe front" și clasa Cavaler cu prima baretă (20 februarie 1942) "pentru eroismul, curajul și vitejia arătată în luptele aeriene cu inamicul, isbutind să doboare 8 avioane bolșevice".

Decorații
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Cavaler (4 noiembrie 1941)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Cavaler cu 1 baretă (20 februarie 1942)

Note

Nașteri în secolul al XX-lea
Decese în secolul al XX-lea
Ași ai aviației române din cel de-al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Virtutea Aeronautică

Eugen Camencianu


Jyotiprasad as a Film Maker é um livro sobre o cieneasta indiano Jyoti Prasad Agarwala, de autoria de Apurba Sarma e publicado por Rajib Baruah da Adi Publication em nome do Gauhati Cine Club . O livro foi lançando em 17 de junho de 2005 por ocasião do Xilpi Divas, aniversário do cineasta.   O livro aborda os conceitos e ideias de Jyotiprasad no cinema, retratando a cena cinematográfica nacional e internacional de seu tempo.

Ver também

 Assão
 Jyoti Prasad Agarwala
 Cine Clube Gauhati

Referências

Biografias
Pessoas
Etnografia
!Mais Teoria da História na Wiki (Povos originários)

Jyotiprasad as a Film Maker (livro)


أحمد نصار الشريعان الظفيري، من مواليد (1937)، نائب سابق في مجلس الأمة الكويتي.

نبذة مختصرة
أحمد نصار مطلق الشريعان الظفيري ولد بالكويت لعام 1937، حاصل على دبلوم عسكري وعمل في الجيش الكويتي برتبة مقدم ركن.

الحياة البرلمانية
شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1985 في الدائرة التاسعة عشر، وحصل على المركز الثاني برصيد 635 صوت وفاز بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1992 في الدائرة التاسعة عشر، وحصل على المركز الثاني برصيد 757 صوت وفاز بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1996 في الدائرة التاسعة عشر، وحصل على المركز الرابع برصيد 742 صوت وخسر الانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1999 في الدائرة التاسعة عشر، وحصل على المركز الثاني برصيد 1028 صوت وفاز بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 2003 في الدائرة الثامنة عشر، وحصل على المركز الثامن برصيد 382 صوت وخسر الانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 2006 في الدائرة التاسعة عشر، وحصل على المركز السابع برصيد 1352 صوت وخسر الانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 2008 في الدائرة الرابعة، وحصل على المركز السادس عشر برصيد 4459 صوت وخسر الانتخابات.

انظر أيضا
كتلة العمل الشعبي
أحمد السعدون.
مسلم البراك.
مرزوق الحبيني.
محمد الخليفة.
وليد الجري.
خالد الطاحوس.
مشعان العازمي.
علي الدقباسي.
خالد شخير.
حسن جوهر.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1985
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1992
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1999
مواليد 1937

أحمد الشريعان


An Notylia rimbachii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Notylia rimbachii in nahilalakip ha genus nga Notylia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Notylia

Notylia rimbachii


Nordlys; Norveç'in Tromsø şehrinde çıkan bir gazetedir.
Türkçe anlamı, Aurora borealis olarak da bilinen kuzey ışığıdır.

Dış bağlantılar
 İnternet Sitesi

Norveç gazeteleri
Norveççe gazeteler

Nordlys


Advanced Package Tool (APT), din engleză, Unealtă Avansată pentru Pachete,  este un software gratuit de interfață utilizator, care utilizează bibliotecile de bază pentru a instala sau îndepărta programe pe Debian, Slackware și alte distribuții Linux.  APT este un front-end la dpkg, un instrument de nivel superior, mai frecvent utilizat decât dpkg deoarece simplifică procesul de gestionare a software-ului pe sisteme informatice Unix, prin automatizarea descărcării, configurării și instalării de pachete software, fie plecând de la  fișiere precompilate sau prin compilarea codului sursă. Front-end-uri pentru APT sunt aptitude și synaptic (GTK).

APT include programe de linie de comandă pentru tratarea pachetelor care utilizează biblioteca. Acestea sunt apt, apt-get și apt-cache. Apt are prioritate în toate versiunile actuale de Debian și este instalat  implicit.

apt-get
apt-get este un instrument de management de pachet scris în linie de comandă livrat în pachetul Debian apt. APT caută în lista sa de pachete cache și listează dependențele care trebuie să fie instalate sau actualizate. APT descarcă, configurează și instalează dependențele automat.

Comenzi apt-get
sudo apt-get update: actualizează pachetele sistemului
sudo apt-get upgrade: pentru a actualiza toate pachetele instalate în sistem
sudo apt-get dist-upgrade: actualizare la o nouă versiune a distribuției
sudo apt-get install [program]: instalarea unui anumit program
sudo apt-get install [program] --no-upgrade: instalarea unui pachet fără upgrade
sudo apt-get install [program] --only-upgrade: actualizează doar un pachet anume
sudo apt-get install [program=versiune]: instalează o anumită versiune a unui pachet (ex. sudo apt-get install vsftpd=2.3.5-3ubuntu1)
sudo apt-get remove [program]: șterge un pachet fără fișierele de configurare
sudo apt-get purge [program] sau sudo apt-get remove --purge [program]: elimină complet pachetele
sudo apt-get clean: pentru a elibera spațiu pe disc prin ștergerea pachetelor .deb descărcate
sudo apt-get --download-only source [program]: descarcă doar codul sursă
sudo apt-get source [program]: descarcă și despachetează un pachet software, într-un director
sudo apt-get --compile source [program]: descărcare, despachetare și compilare codul sursă
sudo add-apt-repository ppa [program]: adaugă un PPA (Personal Package Archive), o colecție de aplicații care nu sunt incluse în Ubuntu
sudo apt-get download [program]: descarcă un pachet fără a-l instala
sudo apt-get changelog [program]: verifică changelog-ul unui pachet
sudo apt-get check: verifică dependințele
sudo apt-get build-dep [program]: pentru căutare și construire dependințe
sudo apt-get autoclean: șterge cache-ul apt-get pentru a elibera spațiu pe disc
sudo apt-get autoremove: auto elimină pachetele instalate.

apt-cache
Instrument bazat pe linia de comandă, apt-cache este folosit pentru a căuta pachetele de aplicații, colectarea informațiilor pachetelor, dar și pentru căutarea pachetelor disponibile și pregătite de instalarea în sistem.

Comenzi apt-cache
apt-cache pkgnames: pentru a lista toate pachetele disponibile
apt-cache search [program]: pentru a găsi numele pachetului și descrierea acestuia
apt-cache show [program]: informații despre un anumit pachet (numărul versiunii, mărimea, mărimea după instalare, categoria etc)
apt-cache showpkg [program]: verifică dependințele unui anumit pachet
apt-cache stats: verificare statisticile cache

Configurare și fișiere
/etc/apt are fișierele și foldere de configurare.

Fișiere
 /etc/apt/sources.lista: Locații pentru a descărca pachete.
 /etc/apt/sources.lista.d/: Listă suplimentară de surse.
 /etc/apt/apt.conf: Fișier de configurare APT.
 /etc/apt/apt.conf.d/: Fragmente de fișiere de configurare APT.
 /etc/apt/preferences: Fișier preferințe versiuni. Acest lucru este în cazul în care se specifica "fixarea", adică o preferință pentru a obține anumite pachete dintr-o sursă separată sau de la o versiune diferită de cea distribuita.
 /var/cache/apt/archives/: zona de depozitare pentru pachete de fișiere.
 /var/cache/apt/archives/partial/: zona de stocare pentru fișierele pachet în tranzit.
 /var/lib/apt/lists/: zona de depozitare pentru informații de stare pentru fiecare pachet de resurse precizat în sources.list
 /var/lib/apt/lists/partial/: zona de depozitare pentru informații de stare în tranzit.

Interfețe utilizator

Există mai multe alte interfețe (front end-uri)  pentru APT, care oferă funcții de instalare mai avansate și interfețe mai intuitive.

Synaptic, interfață grafică GTK +
Ubuntu Software Center
KPackage, parte a KDE
Adept Package Manager,  pentru KDE (deb, rpm, bsd)
PackageKit, un frontend freedesktop.org
GDebi, instrument bazat pe GTK + (există și o versiune Qt)

Interfețele utilizator APT pot:
 Căuta noi pachete
 Actualiza pachetele
 Instala sau elimina pachete
 Actualiza tot sistemul la o nouă versiune

Referințe

Vezi și
 Nix (gestionar de pachete)

Legături externe
  Manuale
 APT HOWTO

Debian
Dpkg
Gestionar de pachete
Software cu sursă deschisă
Software liber programat în C++
Software pentru Linux

Advanced Packaging Tool


Die Autobahn Rizhao–Lankao oder Rilan-Autobahn (), chin. Abk. G1511, ist eine regionale Autobahn in den Provinzen Shandong und Henan im Osten Chinas. Die 469 km lange Autobahn führt von der Küstenstadt Rizhao aus in westlicher Richtung über Qufu, Jining, Juye und Heze bis nach Lankao und mündet dort in die Autobahn G30 ein. Zwischen Juye und Heze verläuft sie auf der G35.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Shandong
Straße in Henan

Autobahn Rizhao–Lankao


إطار العمل في البرمجة  هي مجموعة من المكونات الجاهزة التي يستخدمها المبرمج في برنامج، حيث أن الهدف منها هو عمل نوع من الأدوات أو البنية التحتية الضرورية للمبرمج، بحيث لا يبدأ برنامجه من الصفر.
يختلف إطار عمل عن مكتبة برمجية بسيطة في المقام الأول ب:
 طبيعته العامية، وتخصصه ضعيف على عكس من المكتبات البرمجية. يمكن لإطار عمل أن يتكون من مجموعة من المكتبات البرمجية، كل واحدة منها متخصصة في مجال معين. هذا لا ينفي أن إطار عمل يمكن أن يتخصص في لغة معينة، منصة معينة، مجال معين: تقرير، ...
 الإطار الذي يفرضه بالطريقة التي برمج وكون بها، ليوجه بذلك هندسة البرمجيات أو المبرمج على احترام نمط معين. يتم إذن تنظيم المكتبات البرمجية المكونة له وفقا لنفس النموذج.
إطارات العمل صممت إذن واستخدمت لنمذجة تطبيقات هندسة البرمجيات وتطبيقات الويب والمكونات الوسيطة والبرمجيات. يتم الحصول على إطارات العمل من قبل المهندسين ودمجها في تطبيقات البرمجيات الموجودة في السوق، وبالتالي نادرا ما يتم شراؤها بشكل منفصل وتثبيتها من قبل المستخدم النهائي.

مراجع

أطر عمل برمجيات
برمجة كائنية التوجه
معمارية البرمجيات
مصطلحات حوسبة
نماذج تصميم البرمجيات

إطار عمل (برمجة)


أركيي كليوني (Αρχαίαι Κλεωναί) هي مدينة في كورينثيا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1092   نسمة.

مراجع

مدن اليونان

أماكن مأهولة في كورينثيا

أساطير هرقل

أركيي كليوني (كورينثيا)


Das Symposion Urbanum war ein Bildhauersymposium, das 1971 anlässlich des 500. Geburtstags Albrecht Dürers in Nürnberg ausgerichtet wurde.

Die Ausstellung von Skulpturen im öffentlichen Stadtraum – deutschlandweit eine der ersten – sorgte damals für Furore.

Es war die Initialzündung zum Thema Kunst im öffentlichen Raum in Nürnberg. Viele der damals hauptsächlich in der Altstadt aufgestellten Kunstwerke verblieben in Nürnberg – auch wenn sie zum Teil an andere Plätze umgesetzt wurden. 2021/22 wurden zum 50-jährigen Jubliäum Ausstellungen und Vorträge veranstaltet.

Organisation
Den Anstoß hatte der österreichische Bildhauer Karl Prantl gegeben, der Nürnberger Galerist und Fabrikant Hansfried Defet verfolgte die Idee weiter. Für die Durchführung war schließlich der Verein Symposion Urbanum Nürnberg 71 e. V. verantwortlich, der Hansfried Defet, Gerhard G. Dittrich, Otto Peter Görl, Karl Friedrich Hartje, Wolfgang Jungen, Hanns Lottes, Eberhard Roters und Karl Gerhard Schmidt zu seinen Mitgliedern zählte.

Beteiligte Künstler
 Hiromi Akiyama
 Andreu Alfaro
 Joachim Bandau
 Raffael Benazzi
 Marian Bogusz
 Hans-Jürgen Breuste
 Nicola Carrino
 (R.) Davite
 Makoto Fujiwara
 Erich Hauser
 Haus-Rucker-Co
 Leo Kornbrust
 Alf Lechner
 Ansgar Nierhoff
 Karl Prantl
 Buky Schwartz
 Hein Sinken
 Marciej Szańkowski
 Mitsuyuki Takeda
 Hajime Togashi
 Günter Tollmann
 A. D. Trantenroth
 Wilhelm Uhlig
 Barna von Sartory
 Joachim Wolff

Das Japanische Bildhauerteam um Makoto Fujiwara bestand aus insgesamt 9 Bildhauern und erstellte drei Skulpturen im Stadtteil Langwasser: "Eine Kette unregelmäßig platzierter, knopfähnlicher Granitsteine durchzieht das gesamte Wohnviertel und wird an drei Stellen durch die Skulpturen Brücke, Wassertor und Tisch akzentuiert, die in einer reduzierten Formensprache mit dem Bild von bewegtem und stehendem Wasser spielen." Eine weitere Skulptur errichteten die Japaner am Franz-Reichel-Ring.

Literatur
 40 Jahre Symposion Urbanum, Hrsg. Stadt Nürnberg, Baureferat, 2011
 Stefanie Rothenberger: Kunst im öffentlichen Raum am Beispiel des "Symposion Urbanum" in Nürnberg (1971) und den "Skulptur Projekte in Münster 1987". 1994

Weblinks
 Kunst in der Stadt Nürnberg von 1971 - anläßlich des 50-jährigen Jubiläums des Symposion Urbanum, Stadt Nürnberg, 2021
 Kunst im Stadtbild (Fotostrecke) – Nürnberger Zeitung

Einzelnachweise

Bildhauersymposion
Kunstwerk im öffentlichen Raum in Nürnberg
Bildende Kunst (Nürnberg)
Veranstaltung in Nürnberg

Symposion Urbanum


دافيدي سوتشي  (مواليد 11 أكتوبر 1981 في بولونيا - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى باليرمو الإيطالي منذ 2008 في مركز المهاجم .

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
رياضيون إيطاليون مغتربون في الهند
رياضيون إيطاليون مغتربون في مالطا
رياضيون من بولونيا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري المالطي الممتاز
لاعبو باليرمو
لاعبو بولونيا
لاعبو دوري السوبر الهندي
لاعبو رافينا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الهند
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في مالطا
لاعبو كرة قدم مغتربون في الهند
لاعبو كرة قدم مغتربون في مالطا
لاعبو كرة قدم من بولونيا
لاعبو كومو
لاعبو كييفو فيرونا
لاعبو لوتشيزي
لاعبو نادي بادوفا
لاعبو نادي تشيزينا
لاعبو نادي سبال
لاعبو هامرون سبارتانز
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1981
مواليد في بولونيا (إيطاليا)

دافيدي سوتشي


Torcida može značiti i:

 u Brazilu

 Torcida Organizada Impèrio
 Torcida Organizada Camisa 12
 Torcida Organizada Fùria
 Torcida Organizada Os Fanaticos
 Torcida Organizada Povão
 Torcida Organizada Leões do Vale
 Torcida Organizada de Flamengo
 Torcida Organizada de Vasco

 U Europi:
 KNH Torcida
 Torcida Zabrzè

Torcida (razdvojba)


Penitenciarul-Spital Târgu Ocna (denumirea veche: "Castelul Arestaților Ocnelor" sau "Închisoarea Centrală de muncă silnică") este o instituție aflată în subordinea Administrației Naționale a Penitenciarelor și situată în stațiunea Târgu Ocna din Județul Bacău, Moldova, România.

Misiunea instituției este de tratare a tuberculozei pulmonare și bolilor cronice; recuperare psiho-socială, formarea și dezvoltarea unor abilități sociale, care să permită însușirea unui comportament responsabil pentru reintegrarea în societate. Penitenciarul este destinat recuperării medicale și psihosociale a persoanelor private de libertate arestate preventive, condamnate definitiv care au săvârșit fapte penale.

De-a lungul timpului, au fost închiși, printre alții:

 Richard Wurmbrand
 Valeriu Gafencu
 Ilie Lăcătușu
 Ioan Ianolide
 Petre Leșcenco etc.

Date generale
Pavilionul principal este compus din parter și un etaj, prevăzut cu subsol cu două beciuri, construit cu pereți din piatră, se menține și în prezent, fiind utilizat ca pavilion administrativ și de comandă la parter, iar la etaj sunt spații destinate cazării pentru condamnați.

Noua clădire a închisorii ordonată a se construi de către domnitorul Grigore Ghica, pe același teren unde se afla castelul său, avea forma unei potcoave, iar intrarea în închisoare se făcea tot pe poarta castelului. Capacitatea închisorii construite era de 12 camere, iar în fiecare cameră încăpeau 25 până la 30 de condamnați, ceea ce înseamnă că în închisoare în total puteau fi cazați până la 400 de condamnați. Spitalul obiectivului deținea 12 paturi la sfârșitul secolului XIX.

Garda închisorii era anexată Batalionului permanent 15 Războieni din oraș.

Ansamblul de clădiri ale închisorii formate astfel era folosit în felul următor: parterul pavilionului administrativ se folosea pentru administrația închisorii, etajul era folosit pentru magazii și pentru capela "Sfinții Cosma și Damian", cele doua beciuri de la subsol au fost amenajate pentru bucătărie și brutărie condamnați, închisoarea propriu-zisă, era utilizată pentru cazarea condamnaților pe timp de noapte, ziua aceștia fiind în ocne la extragerea sării.

În anul 1936 s-a început construirea unei noi clădiri cu profil de sanatoriu TBC, un edificiu cu trei nivele, care a fost dat în folosință în anul 1939, când s-a început și demolarea treptată a vechii închisori, mai puțin a clădirii administrative sau a fostului conac domnesc. Piatra rezultată din demolări a servit ulterior la construirea zidului împrejmuitor al noii închisori.

Istoric

În secolul al XVII-lea, în cadrul ocnelor de sare se deosebesc două categorii de muncitori:
 muncitorii liberi: – ocolașii (refetașii-muncitori împroprietăriți, cu drepturi ce reveneau oricărui slujitor al statului) și șavgăii (muncitori mineri secui veniți din Transilvania);
 criminalii – "ocnașii" care erau condamnați la muncă pentru grave delicte.

În Evul Mediu condamnarea la moarte era cea mai grea pedeapsă, urmând condamnarea la ocnă ce consta în munca silnică în saline pentru delicte grave: bigamie, tâlhărie la drumul mare, răpirea de femei și minore, viol. Folosirea condamnaților în munca din ocne este amintită de călătorii străini din secolul al XVII-lea precum: Pietro Deodato Bakšić (1641), Marco Bandini (1646) sau Evliya Çelebi (1659). În secolul următor apar numeroase porunci domnești prin care sunt trimiși la ocnă diverși condamnați, printre care este amintit paharnicul Iordache Darie Dărmănescu, trimis la ocnă de către domnitorul Constantin Moruzi.

În cadrul salinei existau mai multe ocne: "Ocna Grebleș", "Ocna Surpată", "Ocna Tălharilor", "Ocna cu Brad", "Ocna Cantemir", "Ocnele Unite", "Ocnița", ce alcătuiau o serie de goluri subterane, situate între pârâul Grebleș și pârâul Trifu. Exploatarea sării se făcea în mai multe ocne concomitent, dar în una singură munceau condamnații la muncă silnică, introduși în ocnă la începutul executării pedepsei și ieșind de două ori pe an, cu ocazia sărbătorilor religioase importante.

Din datele statistice existente pentru prima jumătate a secolului al XIX-lea reiese că numărul celor condamnați depășea rareori 100, 46 în 1839 (cei mai puțini) și 188 (cei mai mulți).

Până în 1851, ocnașii erau ținuți în celule săpate în ocnă și târau după ei câte un butuc din lemn prins cu lanțuri, cu care erau și îngropați după moarte. Unora le era capul legat între picioare cu lanțuri, în poziția broaștei, până mureau. La scoaterea din ocnă aceștia orbeau la contactul cu lumina, iar la sărbătorile de Paști și Crăciun mureau de ordinul zecilor din cauza schimbării regimului alimentar. Media de viață a unui ocnaș era între 6 și 7 ani.

Viața grea a condamnaților a fost consemnată într-un raport din 1847 către Comitetul Sănătății al Principatului Moldovei de către protomedicul Gheorghe Cuciureanu:

Un prim regulament "pentru ținerea tâlharilor în groapa ocnii" fusese elaborat în anul 1834 de către Iacovache Veisa și acorda însemnătate atribuții Cămării Ocnelor, nu s-au înregistrat progrese în ameliorarea condițiilor de viață ale condamnaților. Ideea înființării unei închisori pentru condamnații bolnavi exista din 1838 și a fost reluată în anul 1847 de către protomedicul Gheorghe Cuciureanu care propunea "o casă solidă" în ocnă, "un mic spital", "un mic capital" la eliberare și educație duhovnicească săptămânal.

Din cauza adâncimii mari accesul în ocnă era dificil. Pentru a economisi timp și pentru mărirea producției, cererile devenind tot mai mari, ocnașii rămâneau 24 de ore în adâncul minei. Această situație a avut repercusiuni asupra sănătății deținuților, lucru demonstrat În afișul adresat de domnitorul Grigore Alexandru Ghica către Consiliul Administrativ al Moldovei. Domnitorul a fost impresionat de soarta nenorociților care:

"...își ispășeau pedeapsa fără să mai iasă din ocnă fără a se bucură vreodată de lumina și de aer curat, din care li se pricinuise de multe ori boale grele și chiar perderea vieții" și a dispus a se înființa din veniturile Departamentului lucrărilor publice în mahalaua Văleni "...o închisoare solidă cu zid prin pregiur în apropiere de Groapă Ocnei, care va sluji de adăpost vinovaților în vreme de noapte", prin Opisul domnesc nr. 46 din 3 iulie 1851. "Cine nu va binecuvânta o asemenea îngrijire de filantropie și nu va dori din inimă să o vadă îndeplinită, deschisă în Moldova pentru ușurarea omenirii pătiminde, care din adâncul întuneric înalță cuvinte de recunoștință asupra strălucitului urzitor al acestui așezamânt". Proiectul nu a fost destinat direct pentru a ameliora viața condamnaților, cât din rațiuni de eficiență a muncii în ocnă.

Cu toate că proiectul castelului a fost făcut în termenul stabilit, în cursul anului 1862, izbucnirea crizei orientale a amânat finalizarea acestui proiect câțiva ani. Abia dupa revenirea lui Grigore Ghica, dupa încetarea regimului de ocupație rusesc, lucrările de zidire a închisorii au fost reluate sub supravegherea lui Anastase Panu, încheindu-se la sfârșitul anului 1855. Edificiul spectaculos ca aspect, a impresionat prin trăinicie și dotări și a fost denumit "Castelul ocnașilor".

De la încetarea folosirii condamnaților în ocnă și înlocuirea lor cu oameni liberi salariați au început să fie aduși deținuți tuberculoși, clădirea căpătând scop de sanatoriu, și s-a făcut separarea acestora pe categorii: gravi, mijlocii și ușor bolnavi, cu tuberculoză incipientă. Față de restul deținuților tuberculoși de la celelalte penitenciare din țară, cei din Târgu Ocna aveau paturi separate și nu comune, făceau cură de repaus cerută în tratamentul tuberculozei, li se aloca 6 lei în mâncare de fiecare, față de 4 lei în țară, și erau singurii ce creșteau în greutate.

Osândiții erau pregătiții în anumite meserii, pe care să le poată practica și după liberare, cum ar fi: confecționarea de fitile, odgoane, rogojini, roți, țesături și alte obiecte. O parte din valoarea obiectelor confecționate în atelierele închisorii era utilizată în folosul instituției, iar a patra parte a prețului lor se depunea pentru fiecare deținut în parte, banii fiind dați înapoi acestora la eliberare. Cantiatea de cânepă care s-a consumat anual în intervalul 1863-1864 a fost de 27672 ½ oca. Producția de pânză 10254 coți.

La sfârșitul secolului XIX, la extragerea sării din ocnă se foloseau 30 de condamnați. La atelierele salinei se mai întrebuințau alți 7.

Timp de 75 de ani (1856–1931) s-a desfășurat zilnic deplasarea convoiului de deținuți de la penitenciar spre salina și invers.

În felul acesta, închisorii i-a fost atribuită denumirea de "Închisoare Centrală de muncă silnică" până în anul 1931, când, cu ocazia unui consult medical efectuat tuturor condamnaților de către Generalul Dr. Romanescu s-a constatat că cea mai mare parte a condamnaților erau grav bolnavi de tuberculoză pulmonară, astfel s-a hotărât încetarea folosirii condamnaților la munca în ocnă, transformând-o în închisoare TBC, iar cu această ocazie condamnații sănătoși au fost transferați la închisorile din Aiud și Ocnele Mari, iar de la alte închisori din țară au fost trimiși la Târgu Ocna numai condamnați bolnavi.

Motivați de faptul că penitenciarul este așezat într-o regiune montană, în anul 1936 se începe construirea unei noi clădiri profil de sanatoriu TBC, cu o formă arhitectonică specifică regiunii de munte, construcția clădirii a durat trei ani.

În anul 1939 după darea în folosință a sanatoriului TBC, s-a trecut treptat la demolarea vechii închisori ce fusese construită din dispoziția domnitorului Grigore Ghica în anul 1851, iar din piatra rezultată s-a construit zidul împrejmuitor din jurul noului sanatoriu cu un perimetru de 563 metri, îngrădind o arie totală de 19.641 m pătrați.

Din documente, rezultă că în timp au executat pedepse următoarele categorii de condamnați:

 În perioada 1851 – 1930 au fost condamnați de drept comun, criminali, tâlhari, condamnați la muncă silnică pe viață, și cei condamnați pe timp limitat.
 În perioada Primului Război Mondial 1916 – 1919 infracțiunile care predominau au fost dezertările de pe front și refuzul de a satisface serviciul militar.
 În anul 1930 au început să fie aduși și deținuții comuniști, iar mai târziu după 3 august 1944 erau depuși deținuții contrarevoluționari, deținuții de drept comun și deținuții minori. Aceste categorii de deținuți, cu excepția minorilor au fost atât bărbați cât și femei, în perioada respectivă numărul acestora oscilând între 350 – 550. Toate categoriile de condamnați prezentau boli cronice.

Zeci de răsculați au fost închiși la închisoarea din Târgu Ocna în timpul Răscoalei din 1907, printre care se aflau țărani din comunele Onești, Dărmănești, Comănești, Brusturoasa și din satele Viișoara, Târgu Trotuș, Pârâu Boghii, Tisești și Gura Slănicului, dar și mineri de la ocnă. Pentru a preveni extinderea manifestațiilor și a unor eventuale violențe la Târgu Ocna au sosit 2 companii de soldați din Regimentul 31 Calafat și o companie din Regimentul 15 Roman.

În cursul anului 1950, la Târgu Ocna au fost transferați de la Penitenciarul Pitești câțiva zeci de foști studenți TBC-iști. În perioada 1949-1952, la Pitești, conducerea Ministerului de Interne și a Securității, în complicitate cu o echipă de torționari selectați din rândul condamnaților aflați atunci în penitenciarul de la Suceava, a inițiat și implementat un experiment care a vizat reeducarea și demascarea prin metode de tortură a deținuților. Acest fenomen a vizat și alte penitenciare din țară, printre care și Târgu Ocna. Datorită condițiilor speciale de detenție, a faptului ca închisoarea se afla amplasată în oraș, dar și din cauza unor inabilități ale Securității, reeducarea s-a dovedit a fi un eșec iar toată acțiunea plănuită a se desfășura după normele testate la Pitești a fost suspendată. În perioada 1950-1954 peste 55 de deținuți au murit ca urmare a condițiilor de detenție.

La Târgu Ocna nu s-a putut aplica un experiment de reeducare deoarece deținuții erau bolnavi de tuberculoză pulmonară, aveau o oarecare libertate de mișcare în interiorul unității, iar personalul era rezervat în a avea contact direct cu aceștia.

Până în anul 1977, așezământul a funcționat ca Spital Penitenciar cu profil TBC. În baza Hotărârii Biroului Permanent al Comitetului Politic Executiv al C.C. al P.C.R. și a Decretului nr. 255/1977 Spitalul Penitenciar Târgu Ocna a fost desființat, în locul lui fiind creat un cămin de bolnavi cronici psihici.

Deținuții decedați până la desființarea penitenciarului în anul 1977 au fost înhumați într-un cimitir parohial situat în apropierea obiectivului, lângă biserica ortodoxă cu hramul Sfinții Împărați Constantin și Elena, într-o zonă mai liberă a cimitirului, fără sicriu, în gropi individuale sau comune, iar mormintele nu au fost marcate cu cruce sau cu alte semne de identificare. Între anii 1977 și 1997, timp în care imobilul penitenciarului a adăpostit un Sanatoriu pentru bolnavi psihici, unii dintre pacienții decedați aici au fost îngropați în același cimitir. În ultimele decenii, terenul unde au fost îngropați deținuții a fost cedat treptat parohiei pentru locuri de veci iar gropile ulterioare au afectat, parțial sau integral, multe din mormintele deținuților.

În anul 1997, prin Ordinul Ministrului Justiției nr. 1133/C, Spitalul Penitenciar a fost reînființat iar bolnavii cronici psihici au fost mutați la pavilioanele fostei mine de cărbune Vermești în anul 2000.

Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului și Memoria Exilului Românesc (IICCMER) a organizat între 2011-2019 patru campanii de investigații arheologice în vederea descoperirii mormintelor deținuților politici morți în penitenciar.

În cursul cercetărilor arheologice efectuate în decursul anilor 2011, 2013, 2018 și 2019 au fost identificate un număr de 59 de morminte dintre care 18 aparțineau unor foști deținuți.

În literatură
Mihail Sadoveanu descrie în "Amintirile căprarului Gheorghiță", în fapt propria sa experiență de viață ca soldat în garnizoana din Târgu Ocna (1903):

În romanele "Robii", "Ocnașii" și "Copilul ocnelor" (ultimul rămas ca manuscris) Gheorghe Iordache (1886-1965) din satul Vâlcele a cules din bătrâni povești cu referire la exploatarea sării la Târgu Ocna la îndemnul lui Simion Mehedinți ce a remarcat talentul scriitorului care în trecut publicase poezii și proză în revistele "Luceafăr literar", "Trotușul", "Neamul românesc", fiind apreciat ulterior și de Nicolae Iorga.

În romane nu descrie zona de exploatare drept o închisoare, ci ca un loc al "muncii însuflețite":

Referințe

Bibliografie

  Stoica, Corneliu: Istoria Ilustrată a orașului Târgu Ocna, Din cele mai vechi timpuri până la 1918, Aristarc, Onești, 2003, ISBN 973-99774-5-6; pp. 83–84.

Legături externe
  Website, anp.gov.ro
 Foto - deținuți la Târgu Ocna, anul 1932, gettyimages.com

Penitenciare din România
Spitale din România
Târgu Ocna

Penitenciarul-Spital Târgu Ocna


අංග

සහාය දක්වන නිකුතු පාලන පද්ධති

ඉතිහාසය

කාල රේඛාව

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැදි
 Transifex.net homepage
 Transifex.org homepage  -- Development Portal
 Transifex blog
 Transifex on Freenode
 Indifex Site -- The company behind Transifex
 Transifex appliance on rBuilder

Transifex


It is generally recognized that the first radio transmission was made from a temporary station set up by Guglielmo Marconi in 1895 on the Isle of Wight. This followed on from pioneering work in the field by a number of people including Alessandro Volta, André-Marie Ampère, Georg Ohm and James Clerk Maxwell.

The radio broadcasting of music and talk intended to reach a dispersed audience started experimentally around 1905–1906, and commercially around 1920 to 1923. VHF (very high frequency) stations started 30 to 35 years later.
In the early days, radio stations broadcast on the longwave, mediumwave and shortwave bands, and later on VHF (very high frequency) and UHF (ultra high frequency). However, in the United Kingdom, Hungary, France and some other places, from as early as 1890 there was already a system whereby news, music, live theatre, music hall, fiction readings, religious broadcasts, etc., were available in private homes [and other places] via the conventional telephone line, with subscribers being supplied with a number of special, personalised headsets. In Britain this system was known as Electrophone, and was available as early as 1895 or 1899 [sources vary] and up until 1926. In Hungary, it was called Telefon Hírmondó [1893-1920s], and in France, Théâtrophone [1890-1932]).

By the 1950s, virtually every country had a broadcasting system, typically one owned and operated by the government. Alternative modes included commercial radio, as in the United States; or a dual system with both state sponsored and commercial stations, introduced in Australia as early as 1924, with Canada following in 1932. Today, most countries have evolved into a dual system,  including the UK. By 1955, practically every family in North America and Western Europe, as well as Japan, had a radio. A dramatic change came in the 1960s with the introduction of small inexpensive portable transistor radios which greatly expanded ownership and usage.  Access became practically universal around the world.

Early broadcasting

Australia

Formative years
Australian radio hams can be traced to the early 1900s. The 1905 Wireless Telegraphy Act whilst acknowledging the existence of wireless telegraphy, brought all broadcasting matters in Australia under the control of the Federal Government. In 1906, the first official Morse code transmission in Australia was by the Marconi Company between Queenscliff, Victoria and Devonport, Tasmania.

Experiments with broadcasting music
The first broadcast of music was made during a demonstration on 13 August 1919 by Ernest Fisk (later Sir Ernest) of AWA – Amalgamated Wireless (Australasia).  A number of amateurs commenced broadcasting music in 1920 and 1921. Many other amateurs soon followed. 2CM was run by Charles MacLuran who started the station in 1921 with regular Sunday evening broadcasts from the Wentworth Hotel, Sydney. 2CM is often regarded as Australia's first, regular, non-official station.

Sealed set system
It was not until November 1923 when the government finally gave its approval for a number of officially recognised medium wave stations.
All stations operated under a unique Sealed Set system under which each set was sealed to the frequency of one station. Part of the price of the set went to the government via the Postmaster-General's Department (PMG), with money also going to the broadcaster.  Apart from extremely limited advertising, this was the broadcasters' only source of income.  From the outset problems with the system came to the fore. Many young people built their own sets, which could receive all the stations.

Categories in Australia from 1924
As quickly as July 1924, the Sealed Set system was declared to be unsuccessful and it was replaced by a system of A Class and B Class stations.  There were one or two A Class stations in each major market and these were paid for by a listener's licence fee imposed on all listeners-in. The five former sealed set stations became A Class stations, and they were soon joined by stations in other State capitals.

Amateur broadcasters continued to operate in the long wave and short wave bands.

A national service, the Australian Broadcasting Commission, was formed in July 1932, when the Australian Broadcasting Company's contract expired.

Early experiments with television
As early as 1929, two Melbourne commercial radio stations, 3UZ and 3DB were conducting experimental mechanical television broadcasts – these were conducted in the early hours of the morning, after the stations had officially closed down. In 1934 Valentine McDowall conducted experiments in electronic television. at amateur station 4CM Brisbane

Mobile stations
Two of Australia's most unusual medium wave stations were mobile stations 2XT and 3YB. They both operated in eras prior to the universal establishment of rural radio stations. 2XT was designed and operated by AWA within the State of New South Wales, from a NSW Railways train, between November 1925 and December 1927. 2XT, which stood for experimental train, visited over 100 rural centres. Engineers would set up a transmitting aerial and the station would then begin broadcasting.  This led to the further sales of AWA products. 3YB provided a similar service in rural Victoria between October 1931 and November 1935. Initially, the station operated from a Ford car and a Ford truck, but from 17 October 1932 they operated from a converted 1899 former Royal Train carriage. Whilst the engineers were setting up the station's 50-watt transmitter in the town being visited, salesmen would sign up advertisers for the fortnight that 3YB would broadcast from that region. The station was on the air from 6.00 and 10.00 pm daily, and its 1,000-record library was divided into set four-hour programs, one for each of 14 days. In other words, the music broadcast from each town was identical. The station was operated by Vic Dinenny, but named after announcer Jack Young from Ballarat. On 18 January 1936, Dinenny set up 3YB Warrnambool, followed on 18 May 1937 by 3UL Warragul.

The merchant vessel MV Kanimbla is believed to be the world's only ship built with an inbuilt broadcasting station. The Kanimbla was constructed in Northern Ireland in 1936 and was primarily designed for McIlwraith, McEacharn & Co to ply passengers between Cairns and Fremantle. The broadcasting station was constructed and operated by AWA and was initially given the ham radio callsign VK9MI but was later 9MI. (At this time, the "9" in the callsign was aberrationary [see "Call Signs, above].) The station made an experimental broadcast before leaving Northern Ireland, and a number of such broadcasts at sea, on the way to Australia. 9MI's first official broadcast in April 1939 was made from the Great Australian Bight. The station broadcast on short wave, usually a couple of times per week, but many of its programs were relayed to commercial medium wave stations that were also owned by AWA. The 9MI manager and announcer (and probably the only member of staff) was Eileen Foley. 9MI ceased broadcasting at the commencement of World War II in September 1939. The Kanimbla was commissioned as a Royal Navy (later Royal Australian Navy) vessel with the name HMS/HMAS Kanimbla.  It had an extremely prominent and successful war-time career.

Canada

The history of broadcasting in Canada begins as early as 1919 with the first experimental broadcast programs in Montreal. The Canadians were swept up in the radio craze and built crystal sets to listen to American stations while The Marconi Wireless Telegraph Company of Canada offered its first commercially produced radio-broadcast receiver (Model "C") in 1921, followed by its "Marconiphone" Model I in 1923. Main themes in the history include the development of the engineering  technology; the construction of stations across the country and the building of networks; the widespread purchase and use of radio and television sets by the general public; debates regarding state versus private ownership of stations; financing of the broadcasts media through the government, license fees, and advertising; the changing content of the programming; the impact of the programming on Canadian identity; the media's influence on shaping audience responses to music, sports and politics; the role of the Québec government; Francophone versus Anglophone cultural tastes; the role of other ethnic groups and First Nations; fears of American cultural imperialism via the airwaves; and the impact of the Internet and smartphones on traditional broadcasting media.

Radio signals carried long distances, and a number of American stations could easily be received in parts of Canada.  The first Canadian station was CFCF, originally an experimental station from the Marconi Company in Montreal. Civilian use of Wireless Telegraphy had been forbidden in Canada for the duration of World War I. The Marconi Wireless Telegraph Company of Canada was the only one to retain the right to continue radio experiments for military use.  This proved instrumental in giving the company a lead in developing an experimental radio broadcasting station immediately after the war. The first radio broadcast in Canada was accomplished by The Marconi Wireless Telegraph Company of Canada in Montreal on December 1, 1919 under the call sign XWA (for "Experimental Wireless Apparatus") from its Williams Street factory. The station began regular programming on May 20, 1920 and its call letters were changed to CFCF on November 4, 1920. In Toronto, the first radio station was operated by the Toronto Star newspaper.  Station CKCE began in April 1922 and was so well received that the Star pushed forward with its own studios and transmitting facilities, returning to the air as CFCA in late June 1922.  In Montreal, another newspaper, La Presse, put its own station, CKAC on the air in late September 1922.  Because there were governmental limitations on radio frequencies back then, CKAC and CFCF alternated—one would broadcast one night, and the other would broadcast the night after that.

As radio grew in popularity during the mid-1920s, a problem arose:  the U.S. stations dominated the airwaves and with a limited number of frequencies available for broadcasters to use, it was the American stations that seemed to get most of them. This was despite an agreement with the US Department of Commerce (which supervised broadcasting in the years prior to the Federal Radio Commission) that a certain number of frequencies were reserved exclusively for Canadian signals. But if a US station wanted one of those frequencies, the Department of Commerce seemed unwilling to stop it, much to the frustration of Canadian owners who wanted to put stations on the air. The Canadian government and the US government began negotiations in late 1926, in hopes of finding a satisfactory solution.  Meanwhile, in 1928, Canada got its first network, operated by the Canadian National Railways. CNR had already made itself known in radio since 1923, thanks in large part to the leadership of CNR's president, Sir Henry Thornton. The company began equipping its trains with radio receivers, and allowed passengers to hear radio stations from Canada and the US. In 1924, CN began building its own stations, and by 1928, it was able to create a network.

Cuba
There was interest in radio almost from broadcasting's earliest days. Due to the proximity of Cuba to the U.S. state of Florida, some Cubans would try to listen to the American stations whose signals reached the island. But there was no radio station in Cuba until 1922.  The arrival of the first radio station, PWX, was greeted with enthusiasm. PWX, owned by the Cuban Telephone Company, was located in Havana.  It was a joint venture with the International Telephone and Telegraph Company of New York.  PWX debuted on the air on October 10, 1922.  PWX broadcast programs in both English and Spanish, and its signal was easily received at night in a number of American cities. Another early station in Cuba was owned by Frank Jones, an American amateur radio operator and Chief Engineer of the Tuinucu Sugar Company.  The station used amateur call letters, and went on the air as 6KW. In late 1928, PWX began using the call letters CMC.  Its slogan was "If you hear 'La Paloma,' you are in tune with CMC."  As with many other countries, interest in radio expanded, and by 1932, Cuba had more than thirty stations, spread out in cities all over the island.

France

Radio Paris began operations in 1922, followed by Radio Toulouse and Radio Lyon. Before 1940, 14 commercial and 12 public sector radio stations were in operation. The government exerted tight control over radio broadcasting. Political debate was discouraged; for example, in the 1932 election campaign, the opposition was allowed one broadcast while the incumbent made numerous campaign broadcasts. France lagged behind other European countries in consumer ownership of radio sets, with 5 million radio receivers in 1937, compared to over 8 million in both Britain and Germany and 26 million in the United States. The government imposed very strict controls on the dissemination of news. After 1938, stations were allowed only three brief bulletins of seven minutes each per day to cover the day's news. The Prime Minister's office closely supervised the news items that were to be broadcast. Due to these policies, French citizens learned little or nothing of the events surrounding the lead-up to World War II from the radio. As a result, the French population was often puzzled about the specifics of current events, and their morale and support for government policies was much weaker than in Britain, where news broadcasts were used to communicate regularly with citizens.

Germany
The first civilian radio broadcast in Germany was a Christmas concert on December 22, 1920. While its reception was confirmed from all over Europe, reception in Germany was still a punishable offense, as a result of the Treaty of Versailles.

The first radio station in Germany went on the air in Berlin in late 1923, using the call letters "LP." Before 1933, German radio broadcasting was conducted by 10 regional broadcasting monopolies, each of which had a government representative on its board. The Post Office provided overall supervision.  A listening fee of  per receiver paid most costs, and radio station frequencies were limited, which restricted the number of amateur radio operators. Immediately following Hitler's assumption of power in 1933, Joseph Goebbels became head of the Ministry for Propaganda and Public Enlightenment and took full control of regulating and overseeing broadcasting. Non-Nazis were removed from broadcasting and editorial positions, and Jews were fired from all positions.

Germany was easily served by a number of European mediumwave stations, including the BBC, but the Nazis made it illegal for Germans to listen to foreign broadcasts. During the war, German stations broadcast war propaganda and entertainment for German forces dispersed through Europe, as well as air raid alerts. There was heavy use of short wave for "Germany Calling" programmes directed at Britain and Allied forces around the world. Goebbels also set up numerous Nazi stations that pretended to be from the Allied world.

Japan
The first radio station in Japan was JOAK, which opened in Tokyo in March 1925.  It was founded by Masajiro Kotamura, an inventor and engineer. It was unique in that at least one of its announcers was a woman, Akiko Midorikawa. JOAK was followed soon after by JOBK in Osaka and JOCK in Nagoya.  The National Broadcasting Service, today known as NHK (Nippon Hoso Kyokai), began in August 1926. All stations were supported by licensing fees:  in 1926, for example, people wishing to receive a permit to own a radio set paid a fee of one yen a month to the government. Programming on Japanese stations of the 1920s included music, news, language instruction (lessons were offered in English, French and German) and education talks. These early stations broadcast on average about eight hours of programs a day.

Mexico
Amateur radio was very popular in Mexico; while most of the hams were male, notably Constantino de Tarnava, acknowledged in some sources as Mexico's first amateur radio operator, one of the early ham radio operators was female—Maria Dolores Estrada. But commercial radio broadcasting was difficult to achieve, due to a federal regulation forbidding any broadcasts that were not for the benefit of the Mexican government. Still, in November 1923, CYL in Mexico City went on the air, featuring music (both folk songs and popular dance concerts), religious services, and news. CYL used as its slogans "El Universal" and "La Casa del Radio", and it won over the government by giving political candidates the opportunity to use the station to campaign. Its signal was so powerful that it could sometimes be received in Canada. Pressure from listeners and potential station owners also contributed to the government relenting and allowing more stations to go on the air. In 1931, the "C" call letters were all changed to "X" call letters (XE being reserved for broadcasting), and by 1932, Mexico had nearly forty radio stations, ten of which were in Mexico City.

Philippines
Interest in amateur radio was noted in the Philippines in the early 1920s.  There were radio stations operating in the Philippines, including one owned by American businessman named Henry Hermann, as early as 1922, according to some sources; not much documentation about that period of time exists.  In the autumn of 1927, KZRM in Manila, owned by the Radio Corporation of the Philippines, went on the air. The Radio Corporation of the Philippines was a subsidiary of American company RCA (Radio Corporation of America). By 1932, the island had three radio stations: KRZC in Cebu, as well as KZIB (owned by a department store) and KZFM, the government-owned station in Manila. Of the stations listed by Pierre Key, KZFM was the strongest, with 50,000 watts.  Two radio networks were ultimately created:  one, the Manila Broadcasting Company, began as a single station, KZRH in Manila, in July 1939, and after World War II, in 1946, the station's owners began to develop their network by buying other radio properties. As for the Philippine Broadcasting Company, it too began with one station (KZFM), and received its new name in mid-1946, after the Philippines became an independent country. At the end of 1946, the new network had six stations.  Both KZRH and KZFM also affiliated with American networks; the stations wanted to have access to certain popular American programs, and the American networks wanted to sell products in the Philippines.

Sri Lanka
Sri Lanka has the oldest radio station in Asia and the second oldest in the world, known as Radio Ceylon. It is now known as the Sri Lanka Broadcasting Corporation. Sri Lanka created broadcasting history in Asia when broadcasting was started in Ceylon by the Telegraph Department in 1923 on an experimental footing, just three years after the inauguration of broadcasting in Europe. Gramophone music was broadcast from a tiny room in the Central Telegraph Office with the aid of a small transmitter built by Telegraph Department engineers using the radio equipment of a captured German submarine.

United Kingdom

The first experimental music broadcasts, from Marconi's factory in Chelmsford, began in 1920. Two years later, in October 1922, a consortium of radio manufacturers formed the British Broadcasting Company (BBC); they allowed some sponsored programs, although they were not what we would today consider a fully commercial station.  Meanwhile, the first radio stations in England were experimental station 2MT, located near Chelmsford, and station 2LO in London:  both were operated by the Marconi Company.  By late 1923, there were six stations broadcasting regularly in the United Kingdom: London's 2LO, Manchester's 2ZY, and stations in Birmingham (5IT), Cardiff, Newcastle, and Glasgow.  As for the consortium of radio manufacturers, it dissolved in 1926, when its license expired; it then became the British Broadcasting Corporation, a non-commercial organization. Its governors are appointed by the British government, but they do not answer to it. Lord Reith took a formative role in developing the BBC, especially in radio.

United States

Reginald Fessenden did ground-breaking experiments with voice and music by 1906. Charles "Doc" Herrold of San Jose, California sent out broadcasts as early as April 1909 from his Herrold School electronics institute in downtown San Jose, using the identification San Jose Calling, and then a variety of different call signs as the Department of Commerce began to regulate radio. He was on the air daily for nearly a decade when the World War interrupted operations.

Pioneer radio station 2XG, also known as the "Highbridge station", was an experimental station located in New York City and licensed to the DeForest Radio Telephone and Telegraph Company. It was the first station to use a vacuum tube transmitter to make radio broadcasts on a regular schedule.  From 1912 to 1917 Charles Herrold made regular broadcasts, but used an arc transmitter. He switched to a vacuum tube transmitter when he restarted broadcasting activities in 1921. Herrold coined the terms broadcasting and narrowcasting. Herrold claimed the invention of broadcasting to a wide audience, through the use of antennas designed to radiate signals in all directions. David Sarnoff has been considered by many as "the prescient prophet of broadcasting who predicted the medium's rise in 1915", referring to his radio music box concept.

A few organizations were allowed to keep working on radio during the war.  Westinghouse was the most well-known of these.  Frank Conrad, a Westinghouse engineer, had been making transmissions from 8XK since 1916 that included music programming. A team at the University of Wisconsin–Madison headed by Professor Earle M. Terry was also on the air.

1920s
By 1919, after the war, radio pioneers across the country resumed transmissions.  The early stations gained new call signs.  A few early stations, notably 8MK (later known as WWJ in Detroit) were started by newspapers, but in those early years, radio and newspapers regarded each other as competitors. One early station, 8XK in Pittsburgh, became KDKA in 1920; its ownership has asserted that it was the first radio station in the US, but that claim is controversial

Madison Avenue early on recognized the importance of radio as a new advertising medium. Advertising provided the major funding for most stations. The United States never had a licensing fee for set users.

Radio in education began as early as April 1922, when Medford Hillside's WGI Radio broadcast the first of an ongoing series of educational lectures from Tufts College professors.  These lectures were described by the press as a sort of "wireless college."  Soon, other colleges across the U.S. began adding radio broadcasting courses to their curricula; some, like the University of Iowa, even provided what today would be known as distance-learning credits. Curry College, first in Boston and then in Milton, Massachusetts, introduced one of the nation's first broadcasting majors in 1932 when the college teamed up with WLOE in Boston to have students broadcast programs.  This success led to numerous radio courses in the curriculum which has taught thousands of radio broadcasters from the 1930s to today.

By 1931, a majority of U.S. households owned at least one radio receiver. In 1934, several independent stations formed the Mutual Broadcasting System to exchange syndicated programming, including The Lone Ranger and Amos 'n' Andy. Prior to 1927, U.S. radio was supervised by the Department of Commerce.  Then, the Radio Act of 1927 created the Federal Radio Commission (FRC); in 1934, this agency became known as the Federal Communications Commission (FCC). A Federal Communications Commission decision in 1939 required NBC to divest itself of its Blue Network.  That decision was sustained by the Supreme Court in a 1943 decision, National Broadcasting Co. v. United States, which established the framework that the "scarcity" of radio-frequency meant that broadcasting was subject to greater regulation than other media. This Blue Network network became the American Broadcasting Company (ABC). Around 1946, ABC, NBC, and CBS began regular television broadcasts. Another TV network, the DuMont Television Network, was founded earlier, but was disbanded in 1956; later in 1986 the surviving DuMont independent stations formed the nucleus of the new Fox Broadcasting Company.

1950s and 1960s

Australia

Norman Banks was one of Melbourne's (and Australia's) most prominent broadcasters at 3KZ (1930-1952) and 3AW (1952-1978). He is remembered for founding Carols by Candlelight, as a pioneer football commentator, and for hosting both musical and interview programs. In later years he was one of Melbourne's first and most prominent talk back hosts. At the commencement of his career, Banks was known for his double entendres and risque remarks; as a talk back host he was outspoken in his conservative views, especially regarding the White Australia policy and Apartheid. In 1978 his 47-year career in radio was hailed as the longest in world history.

The transistor radio first appeared on the market in 1954. In particular, it made portable radios even more transportable. All sets quickly became smaller, cheaper and more convenient. The aim of radio manufacturers became a radio in every room, in the car, and in the pocket. The upshot of these two changes was that stations started to specialise and concentrate on specific markets. The first areas to see specialised stations were the news and current affairs market, and stations specialising in pop music and geared toward the younger listener who was now able to afford his/her own radio. Talk back ("talk radio") became a major radio genre by the end of the 1960s, but it was not legalised in Australia until October 1967.

Germany
When the Federal Republic of Germany was organized in 1949, its Enabling Act established strong state government powers.  Broadcasting was organized on a state, rather than a national, basis.  Nine regional radio networks were established.  A technical coordinating organization, the Arbeitsgemeinschaft der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten der Bundesrepublik Deutschland (ARD), came into being in 1950 to lessen technical conflicts. The Allied forces in Europe developed their own radio networks, including the U.S. American Forces Network (AFN).  Inside Berlin, Radio in the American Sector (RIAS) became a key source of news in the German Democratic Republic.

Sri Lanka
Radio Ceylon was popular in the 1950s and 1960s in the Indian sub-continent. The station developed into the most popular radio network in South Asia. Millions of listeners in India for example tuned into Radio Ceylon. Announcers such as Livy Wijemanne, Vernon Corea, Pearl Ondaatje, Tim Horshington, Greg Roskowski, Jimmy Bharucha, Mil Sansoni, Eardley Peiris, Shirley Perera, Bob Harvie, Christopher Greet, Prosper Fernando, Ameen Sayani (of Binaca Geetmala fame),Karunaratne Abeysekera,  S.P.Mylvaganam (the first Tamil announcer on the Commercial Service) were hugely popular across South Asia. The Hindi service helped build Radio Ceylon's fanbase among Hindi speakers in the Indian sub-continent. Gopal Sharma, Sunil Dutt, Ameen Sayani, and Hamid Sayani were some of the Indian announcers of the station. The Commercial Service of Radio Ceylon was hugely successful under the leadership of Clifford Dodd, the Australian administrator and broadcasting expert who was sent to Ceylon under the Colombo Plan.

United States
By 1955, a majority of U.S. households owned at least one television set.

1970s, 1980s, and 1990s

Australia

Europe
Commercial radio (re-)legalisation in most European countries occurred in this era, starting with United Kingdom in 1973 (see Independent Local Radio) and ending with Austria in 1995.
In 1987, stations in the European Broadcasting Union began offering Radio Data System (RDS), which provides written text information about programs that were being broadcast,  as well as traffic alerts, accurate time, and other teletext services.

The 2000s

Australia
In Australia, from August 2009, digital radio was phased in by geographical region. Today, the ABC, SBS, commercial and community radio stations operate on the AM and FM bands.  Most stations are available on the internet and most also have digital outlets. By 2007, there were 261 commercial stations in Australia.

Sri Lanka
In Sri Lanka in 2005, in a celebration of 80 years of history of broadcasting, the former Director-General of the Sri Lanka Broadcasting Corporation, Eric Fernando, called for the station to take full advantage of the digital age – this included looking at the archives of Radio Ceylon. Ivan Corea asked the President of Sri Lanka, Mahinda Rajapakse, to invest in the future of the SLBC.

See also
 AM broadcasting#History
 FM broadcasting#History
 Oldest radio station
 Oldest television station
 Women in early radio
 History of advertising
 History of radio
 History of journalism
 Timeline of radio
 Timeline of the introduction of radio in countries
 Radio broadcasting
 History of podcasting
 History of telecommunication
 History of television

References

Further reading
 Ceylon, Radio. – Standards of Broadcasting Practice – Commercial Broadcasting Division. – Radio Ceylon, 1950.
 Donders, Karen, Caroline Pauwels, and Jan Loisen, eds. The Palgrave handbook of European media policy (Palgrave Macmillan, 2014)
  Crook; Tim. International Radio Journalism: History, Theory and Practice Routledge, 1998 online
 Griffen-Foley Bridget. Changing Stations: The Story of Australian Commercial Radio (UNSW Press, 2009).
 Hendy, David. Radio in the global age (Wiley, 2013)
 Hendricks, John Allen, ed. The Palgrave handbook of global radio (Palgrave Macmillan, 2012)
 Lommers, Suzanne. Europe-on air: interwar projects for radio broadcasting (Amsterdam University Press, 2012)
 Keith, Michael C. and Christopher H. Sterling, eds. Encyclopedia of Radio (3 vol 2004), Worldwide coverage with 670 articles by experts
 Lovell, Stephen. Russia in the Microphone Age: A History of Soviet Radio, 1919-1970 (2015)
 Moran, Albert, and Chris Keating. The A to Z of Australian Radio and Television (Scarecrow Press, 2009)
 Newcomb, Horace, ed. Encyclopedia of Television (3 vol. 2nd ed. 2004); Comprehensive global coverage by experts   Excerpt; 2700pp
 Peers Frank W. The Politics of Canadian Broadcasting, 1920- 1951 (University of Toronto Press, 1969).
 Rugh, William A. Arab Mass Media: Newspapers, Radio, and Television in Arab Politics (Praeger, 2004) online

 Schramm Wilbur, ed. Mass Communications (University of Illinois Press, 1960), wide-ranging articles by experts
 Schwoch James. The American Radio Industry and Its Latin American Activities, 1900-1939 (University of Illinois Press, 1990).
 Smith, Anthony, and Richard Paterson, eds. Television: an international history (Oxford UP, 1998) online
 Sterling Christopher H. Encyclopedia of Radio (3v 2004); Comprehensive global coverage excerpt
 Sterling Christopher H. Electronic Media, A Guide to Trends in Broadcasting and Newer Technologies 1920-1983 (Praeger, 1984).
 Walker R. R. The Magic Spark: 50 Years of Radio in Australia. (Hawthorn Press, 1973).
 Wavell, Stewart. – The Art of Radio – Training Manual written by the Director Training of the CBC. – Ceylon Broadcasting Corporation, 1969.
Great Britain
 Briggs Asa. The BBC—the First Fifty Years (Oxford University Press, 1984).
 Briggs Asa. The History of Broadcasting in the United Kingdom (Oxford University Press, 1961).
 Crisell, Andrew An Introductory History of British Broadcasting. (2nd ed. London: Routledge, 2002)
 Scannell, Paddy, and Cardiff, David. A Social History of British Broadcasting, Volume One, 1922-1939 (Basil Blackwell, 1991).
 Street, Sean. A Concise History of British Radio, 1922-2002 (Kelly Publications, 2002)

United States
 Aitkin Hugh G. J. The Continuous Wave: Technology and the American Radio, 1900-1932 (Princeton University Press, 1985).
 Barnouw Erik. The Golden Web (Oxford University Press, 1968); The Sponsor (1978); A Tower in Babel (1966). Comprehensive history of American broadcasting
 Catsis, John. Sports Broadcasting (1996)
 Covert Cathy, and Stevens John L. Mass Media Between the Wars (Syracuse University Press, 1984).
 Cox, Jim. Radio Journalism in America: Telling the News in the Golden Age and Beyond (McFarland, 2013)
 Craig, Douglas B.  Fireside Politics: Radio and Political Culture in the United States, 1920-1940 (2005)
 Dunning, John. On The Air: The Encyclopedia of Old-Time Radio, Oxford University Press, 1998.
 Ewbank Henry and Lawton Sherman P. Broadcasting: Radio and Television (Harper & Brothers, 1952).
 Gibson George H. Public Broadcasting; The Role of the Federal Government, 1919-1976 (Praeger Publishers, 1977).
 Jackaway; Gwenyth L. Media at War: Radio's Challenge to the Newspapers, 1924-1939 (Praeger, 1995)
 Lackmann, Ron.  Encyclopedia of American Radio (2nd ed. 2000), Over 1000 short articles; not much changed from first edition which was entitled Same Time...Same Station (1995).
 Lazarsfeld Paul F. The People Look at Radio (University of North Carolina Press, 1946).
 McChesney; Robert W. Telecommunications, Mass Media, and Democracy: The Battle for the Control of U.S. Broadcasting, 1928-1935 Oxford University Press, 1994
 Maclaurin W. Rupert. Invention and Innovation in the Radio Industry (The Macmillan Company, 1949).
 McCourt; Tom. Conflicting Communication Interests in America: The Case of National Public Radio (Praeger Publishers, 1999) online
 Meyers, Cynthia B. A Word from Our Sponsor: Admen, Advertising, and the Golden Age of Radio (2014)
 Ray William B. FCC: The Ups and Downs of Radio-TV Regulation (Iowa State University Press, 1990); on USA
 Rosen Philip T. The Modern Stentors; Radio Broadcasting and the Federal Government 1920-1934 (Greenwood Press, 1980).; on USA
 Slater Robert. This . . . is CBS: A Chronicle of 60 Years (Prentice Hall, 1988).
 Smith, F. Leslie, John W. Wright II, David H. Ostroff; Perspectives on Radio and Television: Telecommunication in the United States Lawrence Erlbaum Associates, 1998
 Sies, Luther F. Encyclopedia of American Radio: 1920-1960 (2d ed. 2 vol 2014)
 Sterling, Christopher, and Kittross John M. Stay Tuned: A Concise History of American Broadcasting (Wadsworth, 1978).
 White Llewellyn. The American Radio (University of Chicago Press, 1947).

 Primary Sources

 Kahn Frank J., ed. Documents of American Broadcasting, fourth edition (Prentice-Hall, Inc., 1984).
 Lichty Lawrence W., and Topping Malachi C., eds. American Broadcasting: A Source Book on the History of Radio and Television'' (Hastings House, 1975).

20th century in science
Sound
History of communication

History of broadcasting


المعهد التحضيري للدراسات الهندسية بصفاقس هو مؤسسة عمومية تونسية للتعليم العالي في ميدان البيوتكنولوجيا تابع لوزارة التعليم العالي والبحث العلمي والتكنولوجيا وتحت إشراف مباشر لجامعة صفاقس. وقد أنشئ بمقتضى الأمر عدد 65 لعام 1992م المؤرخ في 13 جويلية 1992م.

أرقام
 طبقا لأرقام 2007 -2008 يدرس بالمعهد 1621 طالبا من بينهم 632 طالبة.

الأقسام
توجد بالمعهد التحضيري للدراسات الهندسية بصفاقس الأقسام التالية:
 الرياضيات
 الفيزياء
 الكيمياء؛
 التكنولوجيا
 البيولوجيا
 الجيولوجيا

وصلة خارجية
 موقع المعهد التحضيري للدراسات الهندسية بصفاقس.

المصادر

التعليم في تونس
تأسيسات سنة 1995 في تونس
تعليم عال
جامعات تونس
جامعة صفاقس
معاهد علمية


O zi lunară este perioada de timp în care Luna Terrei realizează o rotație în jurul axei sale în raport cu Soarele. Datorită rotației sincrone, este – de asemenea – timpul necesar Lunii pentru a realiza o orbită în jurul Pământului și a reveni la aceeași fază. O lună lunară este perioada dintre două luni noi. O lună lunară durează aproximativ 29,5 zile solare pe Pământ.

În raport cu stelele fixe din sfera cerească, Luna are nevoie de 27 de zile, 7 ore, 43 minute și 12 secunde pentru a încheia o perioadă sinodică; cu toate acestea, deoarece sistemul Pământ–Lună avansează în jurul Soarelui în același timp, Luna trebuie să călătorească mai mult pentru a reveni la aceeași fază. În medie, această perioadă sinodică durează 29 de zile, 12 ore, 44 de minute și 3 secunde. Aceasta este o valoare medie, deoarece viteza sistemului Pământ–Lună în jurul Soarelui variază ușor în cursul unui an, datorită excentricității orbitei sale eliptice, a variațiilor de viteza orbitală și a unui număr de alte variații periodice și evolutive legate de relația observată – valori medii care sunt influențate de perturbațiile gravitaționale ale Soarelui și ale altor corpuri din Sistemul solar.

Ca urmare, lumina zilei pe un punct dat pe Lună ar dura aproximativ două săptămâni de la început până la sfârșit, urmată de aproximativ două săptămâni de noapte.

Utilizare alternativă

 Termenul de zi lunară se poate referi – de asemenea – la perioada dintre două răsărituri lunare sau culminații într-un loc dat pe Pământ. Această perioadă este de obicei cu aproximativ 50 de minute mai lungă decât o zi a Pământului (de 24 de ore), deoarece Luna orbitează Pământul în aceeași direcție cu rotația axială a Pământului.
 Termenul zi lunară este – de asemenea – folosit în contextul nopții și al zilei, adică opus nopții lunare. Acest lucru este obișnuit în discuțiile despre diferența uriașă a temperaturilor, cum ar fi discuțiile despre misiunile "Luna" ale Uniunii Sovietice, care au fost concepute pentru a supraviețui unei zile lunare (două săptămâni  pământești).

Calendare lunare
În unele calendare lunare (cum ar fi calendarul hindus), o zi lunară (sau tithi) este definită ca 1/30 din luna lunară sau timpul necesar pentru ca unghiul longitudinal dintre Lună și Soare să crească cu 12 grade. Prin această definiție, zilele lunare variază în general în durată.

Note

Vezi și
 Calendarul lunisolar

Legături externe
 Lunar days and other lunar data for many different cities. Lunarium.co.uk.
 Lunar Standard Time (LST)  lunarclock.org.

Unități de timp
Provocarea Apollo 11
Luna

Zi lunară


Andon Bedros IX Hassoun (Constantinopla,  - Roma, ) foi um prelado otomano da Igreja Católica Armênia , que liderou a Igreja Católica de rito armênio como Patriarca da Cilícia de 1866 a 1881; ele esteve no centro de um cisma que durou de 1870 a 1879. Ele foi anteriormente arcebispo de Constantinopla dos Armênios por vinte anos.

Em 1880, tornou-se o primeiro cardeal de ascendência armênia;  ele foi o primeiro prelado de um rito oriental criado cardeal desde o cardeal Bessarion em 1439.

Nota: Seu nome é traduzido como Hasoun, ou Hasounean, ou Hassun; Antoine-Pierre IX Hassoun, Antonio Pietro IX Hassun, Anton Petros IX Hassounian, Anthony Peter Hossoun ou Antonium Hassun.

Biografia
Andon Bedros Hassoun nasceu em Constantinopla no Império Otomano em 15 de junho de 1809. Ele estudou em Constantinopla e a partir de 1822 em Roma no Seminário de S. Pietro no Vaticano e no Pontifício Colégio Urbano para a Propagação da Fé, onde obteve doutorado em teologia em 1832. Foi ordenado sacerdote em 8 de setembro de 1832.

Ele foi encarregado da paróquia católica armênia em Esmirna . Mais tarde, ele foi transferido para Constantinopla, onde cumpriu tarefas paroquiais. Tornou-se chanceler e vigário geral da sede católica armênia ali, Constantinopla dos Armênios .

Foi nomeado arcebispo titular de Anazarbus e arcebispo coadjutor de Constantinopla dos Armênios em 7 de junho de 1842.  A eleição foi feita de acordo com um decreto da Congregação para a Propagação da Fé datado de 9 de maio de 1842, que foi aprovado pelo Papa Gregório XVI em 23 de maio de 1842. Recebeu sua consagração episcopal em 19 de junho de 1842 do Cardeal Giacomo Filippo Fransoni . Ele imediatamente começou a planejar uma ordem de religiosas, eventualmente fundada como as Irmãs Armênias da Imaculada Conceição em 1847.

Ele se tornou arcebispo de Constantinopla dos Armênios após a morte do Arcebispo Paolo Marusci (Maruschian) em 2 de agosto de 1846. . Ao longo dos próximos vinte anos, ele transformou sua sé. Fundou um seminário em Constantinopla e construiu várias igrejas e escolas. Desenvolveu melhores relações com as autoridades civis. Em 1850, ele criou seis novos bispados em sua província, bem como um bispado armênio na Pérsia. Em vez de insistir em manter a pureza da prática da Igreja Armênia, ele permitiu a introdução de práticas de rito latino.

Em 14 de setembro de 1866, um sínodo realizado no mosteiro católico armênio em Bzoummar, perto de Beirute, o elegeu para liderar o patriarcado de rito armênio da Cilícia dos armênios com sede no Líbano.  Ele escolheu para seu nome patriarcal Andon Bedros IX.  Em 12 de julho de 1867, o Papa Pio confirmou sua nomeação e emitiu a bula papal conhecida como Reversurus que unia a sé de Constantinopla dos Armênios e o patriarcado da Cilícia para criar o Patriarcado de Constantinopla . A bula também alterou as regras para a eleição de bispos para remover qualquer papel para o clero e leigos.

Hossoun participou do Concílio Vaticano I (1869-1870) onde foi membro da comissão sobre dogma e apoiou a definição de infalibilidade papal. Enquanto ele estava em Roma, a dissensão dentro da comunidade católica armênia atingiu um ponto de ruptura. Um sínodo convocado em Constantinopla em julho de 1869 não conseguiu tomar medidas para apaziguar os críticos das mudanças na organização da igreja e nos procedimentos eleitorais, e em 3 de abril de 1870, com o apoio do governo turco, formou uma igreja separada. O cisma provocou disputas sobre a propriedade de igrejas, escolas e instituições de assistência social.

O Papa Pio IX excomungou os cismáticos em 14 de junho de 1872 e respondeu expulsando Hossoun em julho e refugiou-se em Roma.  Sob pressão da França, o sultão turco concordou em 1874 em reconhecer ambas as igrejas, uma leal a Roma e outra não, o que permitiu que Hossoun retornasse a Constantinopla em 1876. Os cismáticos se reconciliaram com a Santa Sé em 18 de abril de 1879, e em 1880 Hossoun foi trazido para Roma.

O Papa Leão XIII elevou Hossoun ao posto de cardeal sacerdote em 13 de dezembro de 1880;  ele recebeu seu galero vermelho e foi atribuído o título de Santi Vitale, Gervasio e Protasio em 16 de dezembro de 1880. Ele foi o primeiro prelado de rito oriental criado cardeal desde a promoção do cardeal Bessarion em 1439.

Ele renunciou ao cargo de patriarca em junho de 1881. Ele morreu de pleuropneumonia em 28 de fevereiro de 1884 em sua residência em Roma.

Patriarcas da Cilícia
Cardeais nomeados pelo papa Leão XIII

Andon Bedros IX Hassoun


Tesla birimi (sembolü T) manyetik akı yoğunluğunun (veya manyetik indüksiyon) SI birimidir. Manyetik alanın yoğunluğunu belirler.

Tesla (T), manyetik akı yoğunluğu birimi olarak kullanılır. Bir manyetik alanın yoğunluğunu ifade eder ve tesla birimi, bir maddenin manyetik alanındaki manyetik akı yoğunluğunu ölçmek için kullanılır.

Manyetik akı yoğunluğu, manyetik akının birim yüzeye düşen miktarını ifade eder ve bir tesla, bir metrekarelik bir yüzeyde bir tesla manyetik akı yoğunluğu anlamına gelir.

Manyetik akı yoğunluğu, manyetik alanın manyetik permeabilitesi ve manyetik alan şiddeti ile orantılıdır. Manyetik akı yoğunluğu, aşağıdaki formülle hesaplanabilir:

B = μ * H

Burada, B: manyetik akı yoğunluğu (tesla) μ: manyetik permeabilite (henry/metrekilogram- saniye karesi) H: manyetik alan şiddeti (amper/metrekilogram)

Manyetik permeabilite, bir maddenin manyetik alanını ifade eden bir kavramdır. Vakumda, manyetik permeabilite, 4π x 10^-7 henry/metrekilogram-saniye karesi olarak kabul edilir.

Örneğin, manyetik alan şiddeti 10 amper/metrekilogram olan bir maddenin manyetik akı yoğunluğu, manyetik permeabilitenin 4π x 10^-7 henry/metrekilogram-saniye karesi ile çarpılması sonucu 3.97 x 10^-6 tesla olacaktır.

up> = 1 kg·s−1·C−1

SI çarpanları

Kökeni

Sırp kökenli Amerikalı mucit ve elektrik mühendisi Nikola Tesla' nın adına ithafen 1960 yılında verilmiştir.

Dönüşümler
1 tesla:
 10,000 gauss' a (G), (CGS sisteminde kullanılır)
 109 γ' ya (gamma), (jeofizik' te kullanılır)

Örnekler
 Uzayda manyetik akı yoğunluğu 0.1 ile 10 nanotesla arasındadır. (10−10 T-10−8 T),
 Dünyada 50. enlemde manyetik akı yoğunluğu 58 µT (5.8×10−5 T), ekvatorda ise (0. enlem) 31 µT (3.1×10−5 T) büyüklüğündedir,
 Büyük bir mıknatısın alanı 1 militesla (0.001 T) civarındadır,
 Tıbbi amaçlı MR' da manyetik akı 4 teslaya kadar, deneysel amaçlıda ise 12 teslaya kadar varır,
 Bir güneş lekesinin manyetik akısı 10 teslaya varır,
 Bugüne kadar laboratuvarda üretilmiş en güçlü manyetik alan 45 T olup ABD' deki Florida Eyalet Universitesi' nde Ulusal Yüksek Manyetik Alan Laboratuvarı' nda  elde edilmiştir,
 Patlayıcı kullanılmadan elde edilen en güçlü manyetik akı atımı Osaka Universitesi' nde   80 tesla olarak ölçülmüştür,
 Patlayıcı kullanılarak elde edilen en güçlü manyetik akı atımı Rusya Sarov' da 2800 tesla olarak ölçülmüştür,

Kaynakça
 sizes.com

Manyetik alan birimleri
Elektrik ve manyetizma birimleri
SI'dan türetilen birimler

Tesla (birim)


Stojcino (deutsch Stohentin, kaschubisch Stojcëno, slowinzisch Stèˑi̯cänɵ) ist ein Dorf in der Gemeinde Smołdzino im Powiat Słupski (Kreis Stolp) der polnischen Woiwodschaft Pommern.

Geographische Lage
Stojcino liegt in Hinterpommern, etwa 21 Kilometer nordöstlich der Stadt Słupsk (Stolp) und fünf Kilometer südsüdöstlich des Kirchdorfs Smołdzino (Schmolsin).

Geschichte
Stohentin (früher Stojentin) gehörte zu den sogenannten königlichen Dörfern. Als solches unterstand es zunächst dem Amt Stolp und später Schmolsin. Es war in Form eines kleinen Angerdorfs angelegt worden. Um 1784 gab es in Stohentin 18 Bauern, unter denen sich auch der Schulze befand, drei Kossäten, unter denen sich der Schmied befand, einen Schulmeister und insgesamt 22 Haushaltungen.

Im Jahr 1925 standen in Stohentin 75 Wohngebäude. Im Jahr 1939 lebten in Stohentin 376 Einwohner in 94 Haushaltungen, und die Gemeinde hatte insgesamt 68 landwirtschaftliche Betriebe.

Vor 1945 gehörte Stohentin zum Amtsbezirk Schmolsin im Landkreis Stolp, Regierungsbezirk Köslin, der Provinz Pommern. Die Gemeindefläche war 711 Hektar groß. In der Gemeinde Stohentin gab es insgesamt drei Wohnorte:
 Stohentin
 Stohentiner Abbau
 Woggonshöh

Gegen Ende des Zweiten Weltkriegs besetzte am 9. März 1945 die Rote Armee das Dorf. Danach kamen Polen und übernahmen die Gehöfte. Stohentin wurde in Stojcino umbenannt. Die deutschen Dorfbewohner wurden in der Folgezeit vertrieben.

Später wurden in der BRD 164 und in der DDR 139 aus Stohentin gekommene Dorfbewohner ermittelt.

Das Dorf gehört heute zum Powiat Słupski der Woiwodschaft Pommern (bis 1998 Woiwodschaft Słupsk) geworden. Hier leben heute etwa 120 Einwohner.

Kirche
Die vor 1945 in Stohentin anwesenden Bevölkerung war überwiegend evangelisch. Im Jahr 1925 hatte Stohentin sechs Bewohner katholischer Konfession. Stohentin gehörte zum Kirchspiel Groß Garde und damit zum Kirchenkreis Stolp-Altstadt.

Schule
Stohentin verfügte über eine dreistufige Grundschule.
Im Jahr 1932 unterrichteten hier zwei Lehrer in drei Klassen 68 Schulkinder.

Literatur
 Karl-Heinz Pagel: Der Landkreis Stolp in Pommern. Lübeck 1989, S. 934–935 (Ortsbeschreibung Stohentin, PDF)

Weblinks
 Die Gemeinde Stohentin im ehemaligen Kreis Stolp (Gunthard Stübs und Pommersche Forschungsgemeinschaft, 2011)

Einzelnachweise

Ort der Woiwodschaft Pommern
Ort in Pommern
Gmina Smołdzino

Stojcino


An Masdevallia ruizii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Stig Dalström. An Masdevallia ruizii in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Masdevallia

Masdevallia ruizii


නිකලස් ල කෙන් "නික්" හර්බට් (උපත 7 අප්‍රේල් 1963) යනු, බ්‍රිතාන්‍ය කොන්සර්වේටිව් පක්ෂයේ දේශපාලනඥයෙක් සහ  අරුන්ඩුල් ඇන්ඩ්  සවුත් ඩවුන්ස් සඳහා පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයා (පාම) වෙයි. 2010-2012 දක්වා,  පොලිස් කටයුතු සහ අපරාධ යුක්තිය පිළිබඳ රාජ්‍ය අමාත්‍යවරයා  වෙමින්, ඔහුගේ සේවය ස්වදේශ කටයුතු කාර්යාලය සහ  අධිකරණ අමාත්‍යාංශය අතර බෙදී යෙදවීය.

ආශ්‍රිත

|-

|-

|-

1963 උපත්
 මැග්ඩලන් ශාස්ත්‍රාලය, කේම්බ්‍රිජ් හී උපාධිධරයෝ
කොන්සර්වේටිව් පක්ෂය (එරා) පාමවරුන්
පුරුෂ-සමලිංගික දේශපාලනඥයෝ
එංගලන්තයේ එල්ජීබීටී දේශපාලනඥයෝ
ජීවත්වන්නෝ
ඉංග්‍රීසි මැතිවරණ කොට්ඨාශ සඳහා එක්සත් රාජධානියෙහි පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරු
එක්සත් රාජධානියෙහි රාජාධිකරණයෙහි සාමාජිකයෝ
 හැලිබරි ඇන්ඩ් ඉම්පීරියල් සර්විස් ශාස්ත්‍රාලයේ අධ්‍යාපනය ලැබූ පුද්ගලයෝ
 අරුන්ඩුල් හී ජීවත්වූවෝ
එරා පාමවරුන් 2005–10
එරා පාමවරුන් 2010–15
එරා පාමවරුන් 2015–20

නික් හර්බට්