Enrique Valentín Iglesias García (born 29 March 1930 in Arancedo, Asturias) is an economist of Uruguayan-Spanish dual citizenship. He was once president of the Inter-American Development Bank, an international institution dedicated to furthering economic development in the Western Hemisphere through investment and policy formulation. He was appointed as Special Adviser for Venezuela to Federica Mogherini, the European Union's High Representative for Foreign Affairs and Security Policy and Vice-President of the European Commission, on 28 May 2019.

Biography
Enrique was born in Asturias, Spain, in 1930 to Manuel Iglesias and Isabel García. His parents emigrated to Uruguay in 1934 and Enrique was naturalized as a Uruguayan citizen. By university, Iglesias had established an interest in government and economics; in 1953, he graduated from Uruguay's Universidad de la República with a degree in economics and business administration. After graduation, he went on to private-sector banking, which led to a term as the president of Uruguay's Central Bank (1967-1969). Iglesias held a variety of influential posts, including Minister of Foreign Relations, before being elected president of the Inter-American Development Bank (IDB) in 1988.

During Iglesias's first and second terms as president, the IDB concluded negotiations for its Seventh (1989) and Eighth (1994) General Increase in Resources. Respectively, these negotiations increased the Bank's ordinary capital by USD $26.5 billion and $101 billion.

Iglesias is an honorary member in The Club of Rome, promoting a one world government.

He is also a member of the Fondation Chirac's honour committee, ever since the foundation was launched in 2008 by former French president Jacques Chirac in order to promote world peace.

Political views and controversy

Iglesias is a strong proponent of open markets and multilateralism, with a strong interest in energy reform. Under Iglesias' tenure, the IDB has received criticism about its funding of the project. In a report recently leaked by U.S. Amazon lobby group Amazon Watch, Peru's Ministry of Health found that "22 indigenous people died after exposure to respiratory illnesses from gas pipeline workers and 30% of the 500-strong Nanti tribe has died since 1995". The subject is especially delicate since many of the indigenous people in question have little contact with the developed world and do not possess the antibodies to contagious diseases brought by outsiders. The IDB met in Lima, Peru the week of March 29, 2004 to discuss this and other problems.

Post-IDB Career
On June 1, 2005, Iglesias announced his resignation from the IDB, effective September 30, 2005.  Later in 2005 he became secretary-general of the Ibero-American General Secretariat, a new organization to facilitate cooperation between Latin America, Spain, and Portugal.

Enrique Igleasias is a Member of the Global Leadership Foundation, an organization which works to support democratic leadership, prevent and resolve conflict through mediation and promote good governance in the form of democratic institutions, open markets, human rights and the rule of law. It does so by making available, discreetly and in confidence, the experience of former leaders to today's national leaders. It is a not-for-profit organization composed of former heads of government, senior governmental and international organization officials who work closely with Heads of Government on governance-related issues of concern to them. He is also a member of Washington D.C. based think tank, the Inter-American Dialogue.

Honorary degrees
 1991: Doctorate in Law, Carleton University, Ottawa, Ontario, Canada
 1994: Universidad Autónoma de Guadalajara, Guadalajara, Jalisco, Mexico
 1994: Cândido Mendes University, Rio de Janeiro, Brazil
 2000: Southeastern Louisiana University, Louisiana, U.S.
 2002: Honoris Causa Degree Universidad de las Américas Puebla, Cholula, Puebla, Mexico

Honours and awards

 Prince of Asturias Prize, Spain
 Favorite Son of Asturias, Spain
 Favorite Son of Oviedo, Spain
 Order of Rio Branco, Brazil
 Order of the Southern Cross, Brazil
 Grand Cross Silver, Council of the National Order of Juan Mora Fernández, Costa Rica
 Order of the Legion of Honor, France
 1987: Knight Grand Cross of the Royal Order of Isabella the Catholic, Spain
 Notre Dame Prize for Distinguished Public Service in Latin America, University of Notre Dame, Notre Dame, Indiana, U.S.
 1999: Order of Arts and Letters of the French Republic, France
 2000: International Order of Merit, City of New Orleans, Louisiana, U.S.
 2006: Grand Cordon of the Order of the Rising Sun, Japan
2014: Knight of the Order of the Golden Fleece, Spain

Professional chronology
 1954-1966: Managing Director, Unión de Bancos del Uruguay
 1967-1969: President, Central Bank of Uruguay
 1972-1985: Executive Secretary, United Nations Economic Commission for Latin America and the Caribbean (ECLAC)
 1981: Secretary General, United Nations Conference on New and Renewable Sources of Energy (Kenya)
 1985-1988: Minister of Foreign Relations, Uruguay

Published works
Iglesias has published quite a few articles and papers. His books include:
 ECLAC and the Economic Relations of Latin America
 Perspectives on Economic Development in Latin America
 Uruguay, a Proposal for Change
 Latin America on the Threshold of the 1980s
 The Energy Challenge
 Development and Equity: The Challenge of the 1980s

References

External links
 IDB: Enrique Iglesias

1930 births
Living people
People from El Franco
Uruguayan people of Asturian descent
Uruguayan economists
University of the Republic (Uruguay) alumni
Knights of the Golden Fleece of Spain
Knights Grand Cross of the Order of Isabella the Catholic
Spanish economists
Foreign ministers of Uruguay
Spanish emigrants to Uruguay
Presidents of the Inter-American Development Bank
Presidents of the Central Bank of Uruguay
Directors of the Office of Planning and Budgeting of Uruguay
Foreign Members of the Russian Academy of Sciences
Recipients of the Delmira Agustini Medal
Members of the Inter-American Dialogue

Enrique V. Iglesias


IBS may stand for:

Academia and education
 Indiana Boys School, a former name of Plainfield Juvenile Correctional Facility
 Institute for Basic Science, a research institute in Daejeon, South Korea
 Institute of Bangladesh Studies, a research institute in Rajshahi University
 International Bilingual School, a former Japanese private school in the Los Angeles area
 International Biometric Society, an academic statistical association for mathematical and statistical methods in the biosciences
 International Business School, Budapest, a partnership with Oxford Brookes University based in Hungary dating from 1991
 International Business School, Germany, a private institution of post-secondary education located in Nuremberg
 Iowa Braille School
 International Boys' Schools Coalition

Associations
 Institute of Broadcast Sound, a UK broadcasting professional association
 , the Institute for Structural Research in Warsaw, Poland
 Intercollegiate Broadcasting System, an organization of non-profit, education-affiliated radio stations
 International Bible Society, a former name of Biblica, a group that translates and publishes the Bible
 International Boy Scouts, Troop 1, a historic Boy Scout Group in Japan

Business
 International Builders' Show, an annual trade show organized by the National Association of Home Builders
 International Business Systems, a supply chain management company
 Internet Broadcasting, a web design firm focused on broadcast television

Fiction
 IBS, a satirical news channel on the BBC's programme Broken News
 International Brotherhood of Stevedores, a dockworkers union in season two of the TV show The Wire

Statistics
 Integrated Brier score, a statistical rate

Medical
 Ichthyosis bullosa of Siemens, a genetic skin disorder
 Irritable bowel syndrome, a disorder of the bowel

Science and technology
 Ideal Body Size, a component of the figure rating scale
 Identical By State, a genetic term also known as non-identical by type (NIBT)
 Instruction-based sampling, an implementation of a hardware performance counter used to collect performance data in a superscalar microprocessor
 Integrated bridge system, a navigation related system on ships
 Intrabeam scattering, a collective effect arising in high-intensity particle beams
 Ion-beam sputtering, a type of sputter deposition
 Iron-based superconductor
 Israel Broadcasting Service, former (1951–1965) name of the Israel Broadcasting Authority

Other uses
 Iman Budhi Santosa, an Indonesian poet
 Industrialised Building System (IBS), a term used in Malaysia for a technique of construction
Inflatable Boat, Small

IBS


Crkva sv. Roka je rimokatolička crkva koja se nalazi u Komiži.

Opis
Crkva izgleda poput obrambenog tornja, a to nije slučajnost jer je u vrijeme gusarskih prodora ujedno služila kao duhovno utočište i obrana od gusara. Takav tip gradnje nije nov na hrvatskom tlu jer takve građevine možemo naći u raznim hrvatskim mjestima poput Vrbovske ili Jelsi. Crkva je sagrađena na temeljima stare crkve sv. Roka iz 16. stoljeća čiji se utjecaj može vidjeti u unutrašnjosti crkve. Od 1677. pored crkve djelovala je i bratovština Gospe Karmelske. Godine 1763. komiška obitelj Mardešić dobila je dozvolu za proširenje stare crkve te je tako došlo do sadašnjeg izgleda crkve. Zvonik na vrhu zgrade nadodan je tek u 20. stoljeću, a 1895. godine crkva je dobila i sadašnji oltar, koji je prikazuje Gospu Karmelsku, sv. Roka, sv. Vinka Fererskog i sv. Šimuna Stocka, rad talijanskog majsotra Joana Pansona di Spezia. Na jednom od zida nalazi se statua sv. Roka.

Izvori

Roko

Crkva sv. Roka u Komiži


Ivica Matković, hrv. nogometaš i nogometni trener
 Ivica Matković (1913.), ustaški dopukovnik
 Ivica Matković, hrv. glazbenik (Tref)
 Ivica Matković (planinar), hrv. športski penjač
 Ivica Matković, zapovjednik 107. domobranske pukovnije u Domovinskom ratu

Ivica Matković (razdvojba)


Mezzoforte er en funk-jazzfusionsgruppe fra Island, der blev grundlagt i Reykjavík i 1977. Navnet stammer fra det italienske musikudtryk mezzoforte, der betyder halvkraftigt. Gruppen er især kendt for instrumentalnummeret fra det fjerde album, Surprise Surprise, "Garden Party", der opnåede en 17. plads på den britiske hitliste i 1983. Nummeret, der er blevet brugt som kendingsmelodi i et populært tysk radioprogram fra stationen RIAS, har en markant solo, spillet på flygelhorn af englænderen Stephen Dawson. Også nummeret "Rockall" fra samme album har været brugt som kendingsmelodi på radioprogrammer i Europa.

Karriere
De fire musikere (Eyþór Gunnarsson (keyboards), Friðrik "Frissi" Karlsson (guitar), Jóhann Ásmundsson (bas) og Gunnlaugur "Gulli" Briem (slagtøj)) var ved etableringen af  Mezzoforte blot teenagere.

Skønt "Garden Party" blev gruppens eneste egentlige hit, opbyggede den en ganske stor verdensomspændende fanskare. I en årrække koncentrerede de enkelte musikere sig til tider om deres individuelle karrierer, men gruppen har aldrig officielt været opløst. De fire ungdomsvenner har trods til tider adskilt af lange distancer fastholdt kontakten. Gruppen havde egentlig i 1996 udsendt sit sidste studiealbum Monkey Fields, men den tyske musiker Wolfgang Haffner lokkede kvartetten frem fra sin dvale i 2004. I hans regi udsendte gruppen comeback-albummet Forward Motion. Med udsendelsen af koncert-dvd'en Live in Reykjavik fra 2008 kom gruppen for alvor tilbage i rampelyset og har siden turneret flittigt i koncerthaller, på festivaller samt i klubber. I sensommeren 2010 udkom albummet Volcanic, hvor man også kunne høre de nye medlemmer af gruppen, både som musikere, komponister og arrangører, men det var dog den rutinerede bassist, Jóhann Ásmundsson, der producerede albummet.

Bortset fra guitaristen Fissi Karlsson (der fortsat er med til at skrive flere numre og ind imellem også optræder med gruppen) er de oprindelige medlemmer stadig aktive i gruppen. Dertil kommer saksofonisten Oskar Gudjonsson (med fra 1996), percussionisten Thomas Dyani, trompetisten og keyboardspilleren Sebastian Studnitzky samt guitaristen Bruno Müller (begge tyskere og med fra 2006). Lejlighedsvis har gruppen haft tilknyttet gæstemusikere som basunisten Torbjørn Sunde (1994) og trompetisten Joo Kraus (2010).

Diskografi
 Mezzoforte (1979)
 I Hakanum (1980)
 Thvilikt og annad eins (1982, kun udsendt i Island)
 Surprise Surprise (1982)
 Sprellifandi - Live at the Dominion (1983)
 Observations (1984)
 Rising (1985)
 No Limits (1986)
 Playing for Time (1989)
 Daybreak (1993)
 Monkey Field (1996)
 Forward Motion (2004)
 Live in Reykjavik (2008)
 Volcanic (2010)
 Islands (2012)

Eksterne henvisninger

Gruppens officielle hjemmeside

Musikgrupper fra Island
Musikgrupper fra 1977

Mezzoforte


El gobierno de Ricardo Pérez Godoy inició el 18 de julio de 1962, luego del golpe militar del 17 de julio, en el cual entró la Junta Militar de Gobierno, presidida por Pérez Godoy, junto a Nicolás Lindley López, Pedro Vargas Prada y Juan Francisco Torres Matos.

Golpe de Estado
Ricardo Pérez Godoy se desempeñaba como presidente del Comando Conjunto de las Fuerzas Armadas cuando se dieron las polémicas elecciones del 10 de junio de 1962; en los días siguientes, el militar desconoció las elecciones, haciéndose eco de las denuncias de fraude en varios departamentos. Ante la insistencia del Jurado Electoral de continuar con el escrutinio, pese a que se había denunciado el fraude, las Fuerzas Armadas dieron un ultimátum al jurado electoral para que anulara las elecciones y convocara a otras, lo que no consiguió. Es entonces que se produjo el golpe de Estado que derrocó al presidente Manuel Prado Ugarteche, el 17 de julio de 1962, instaurándose la Junta Militar de Gobierno.

Gobierno
Se promulgó la Ley de bases para la Reforma Agraria que creó el IRAC (Instituto de Reforma Agraria y Colonización) e inició el proceso de la reforma agraria en el valle de La Convención, Cusco.
Obras que hizo:
La creación de la Comisión Nacional de Cultura.
La creación del Sistema Nacional de Planificación del Desarrollo Económico y Social del Perú.
Ley orgánica de la empresa Petrolera  Fiscal, para orientar a la petrolera estatal a su desarrollo.
Se promulgó las bases de la reforma Agraria.

Autoridades

Ministros

Referencias

Perez Godoy
Gobiernos formados en 1962
Gobiernos disueltos en 1963
Perú en 1962
Perú en 1963

Gobierno de Ricardo Pérez Godoy


Maxime Rodinson (1915 - 2004), Fransız tarihçi, sosyolog ve doğu bilimci. 1937'de Fransız Komünist Partisi'ne girdi. 1958'de ayrıldı. Stalinizme karşı çıktı, İslam araştırmalarının özgünlüğüyle tanındı.

Hayatı
26 Ocak 1915 yılında Rus-Polonya Yahudisi Komünist bir ailenin çocuğu olarak dünya'ya geldi. Zamanla kendisi de Marksist öğretiyi benimsedi. Yapıtlarında genellikle Marksist bir bakış açısını yansıttı. 23 Mayıs 2004 Pazar günü Marsilya'daki evinde 89 yaşında öldü.

Eserleri
Muhammad (1961)
Marxism and the Muslim World (1982)
Israel and the arabs (1982)
Marxist Leninist Scientific Atheism and the Study of Religion and Atheism in the USSR (1983)
Cult, Gahetto and State: The Persistence of the Jewish Question (1984)
Israel: A Colonial Settler State? (1988)
Europe and the Mystique of Islam (2002)

1915 doğumlular
2004 yılında ölenler
20. yüzyıl Fransız tarihçileri
20. yüzyıl Fransız yazarları
Fransız komünistler
Rusya Yahudisi asıllı Fransızlar
Din tarihçileri
Polonya Yahudisi asıllı Fransızlar
Antisiyonistler
Fransa Yahudileri
Fransız marksistler
Fransız doğubilimciler
Fransız sosyologlar
İslam ve siyaset
Yahudi tarihçiler
Yahudi sosyalistler
Paris Üniversitesi öğretim üyeleri
Marksist tarihçiler
Marksist yazarlar

Maxime Rodinson


Geijera parviflora, es una especie de pequeño árbol perteneciente a la familia de las rutáceas. Es originaria del interior en el este de Australia. Cuenta con finas hojas caídas, de hasta 18 cm de largo.

Descripción
Es un pequeño árbol que puede alcanzar hasta los 10 metros de altura, tiene las ramas colgantes. Las hojas son lineares a lanceoladas y miden de 3,5 a 18 cm  de largo y 0.4-1 cm de ancho. Estas emiten un fuerte olor cuando se aplastan. Los pequeños pétalos blancos de este miembro de la familia de los cítricos se producen entre junio y noviembre. Su olor ha sido descrito como fétido, y por esto atraen a las moscas azules. Las flores también se han descrito con un olor fuerte de cítricos, lo que atrae a los insectos. Los frutos son globosos, con alrededor de 5 mm de largo, con semillas brillantes en el interior  de color negro. La regeneración por la semilla fresca y por esquejes ha demostrado ser difícil. Se sugiere que la dura capa de la semilla se rompa, para ayudar a la germinación de estas.

Distribución y hábitat
Prefiere los suelos calcáreos o las arcillas rojas o suelos arenosos, y crece como  árbol disperso en los bosques abiertos. Se encuentra en el interior de Australia, desde el centro-oeste de Nueva Gales del Sur y Queensland hasta Victoria en el sur de Australia.

Usos
Geijera parviflora da una sombra útil y forraje  en áreas agrícolas. Las ovejas la pastan en particular, disfrutando de las ramas más bajas.

A pesar de ser de crecimiento lento,  se planta en Australia y en el extranjero como planta ornamental. Prefiere el pleno sol y tolera las heladas ligeras ocasionales y la sequía .

Los indígenas australianos mastican las hojas aromáticas para aliviar el dolor de muelas.

Taxonomía
Geijera parviflora fue descrita  por  John Lindley  y publicado en Journal of an Expedition into the Interior of Tropical Australia 102, en el año 1848.
Etimología
Geijera: nombre genérico otorgado en honor del autor botánico sueco J. D. Geijera.

El epíteto específico parviflora deriva del latín, y significa "pequeñas flores".
Sinonimia
Eriostemon linearifolius DC.
Geijera pendula Lindl.
Zanthoxylum australasicum A.Juss.

Galería

Referencias

Enlaces externos

Geijera
Plantas medicinales
Árboles de Australia
Plantas descritas en 1848
Plantas descritas por Lindley

Geijera parviflora


Sound poetry is an artistic form bridging literary and musical composition, in which the phonetic aspects of human speech are foregrounded instead of more conventional semantic and syntactic values; "verse without words". By definition, sound poetry is intended primarily for performance.

History and development

The vanguards of the 20th century
While it is sometimes argued that the roots of sound poetry are to be found in oral poetry traditions, the writing of pure sound texts that downplay the roles of meaning and structure is a 20th-century phenomenon. The Futurist and Dadaist Vanguards of the beginning of this century were the pioneers in creating the first sound poetry forms. Filippo Tommaso Marinetti discovered that onomatopoeias were useful to describe a battle in Tripoli where he was a soldier, creating a sound text that became a sort of a spoken photograph of the battle. Dadaists were more involved in sound poetry and they invented different categories:
Bruitist poem it is the phonetic poem, not so different from the futurist poem. Invented by Richard Huelsenbeck.
Simultaneous poem a poem read in different languages, with different rhythms, tonalities, and by different persons at the same time. Invented by Tristan Tzara.
Movement poem is the poem accompanied by primitive movements.

Later developments
Sound poetry evolved into visual poetry and concrete poetry, two forms based in visual arts issues although the sound images are always very compelling in them. Later on, with the development of the magnetic tape recorder, sound poetry evolved thanks to the upcoming of the concrete music movement at the end of the 1940s. Some sound poetics were used by later poetry movements like the beat generation in the fifties or the spoken word movement in the 80's, and by other art and music movements that brought up new forms such as text sound art that may be used for sound poems which more closely resemble "fiction or even essays, as traditionally defined, than poetry".

Early examples

Das Große Lalulá (1905) by Christian Morgenstern, in the collection Galgenlieder.
Kroklokwafzi? Semememi!
Seiokrontro – prafriplo:
Bifzi, bafzi; hulalemi:
quasti basti bo...
Lalu lalu lalu lalu la!

Hontraruru miromente
zasku zes rü rü?
Entepente, leiolente
klekwapufzi lü?
Lalu lalu lalu lalu la!

Simarar kos malzipempu
silzuzankunkrei (;)!
Marjomar dos: Quempu Lempu
Siri Suri Sei [ ]!
Lalu lalu lalu lalu la!

Zang Tumb Tumb (1914) is a sound poem and concrete poem by Italian futurist F. T. Marinetti.

Hugo Ball performed a piece of sound poetry in a reading at Cabaret Voltaire in 1916:
"I created a new species of verse, 'verse without words,' or sound poems....I recited the following:
gadji beri bimba
glandridi lauli lonni cadori..."
(Albright, 2004)

Kurt Schwitters' Ursonate (1922–32, "Primal Sonata") is a particularly well known early example:

The first movement rondo's principal theme being a word, "fmsbwtözäu" pronounced Fümms bö wö tää zää Uu, from a 1918 poem by Raoul Hausmann, apparently also a sound poem. Schwitters also wrote a less well-known sound poem consisting of the sound of the letter W. (Albright, 2004)

Chilean Vicente Huidobro's explores phonetic mutations of words in his book "Altazor" (1931).

In his story The Poet at Home, William Saroyan refers to a character who practices a form of pure poetry, composing verse of her own made-up words.

Female practitioners

It has been argued that "there is a paucity of information on women's involvement in sound poetry, whether as practitioners, theorists, or even simply as listeners". Among the earliest female practitioners are Berlin poet Else Lasker-Schüler, who experimented in what she called "Ursprache" (Ur-language), and the New York Dada poet and performer Baroness Elsa von Freytag-Loringhoven. The Baroness's poem "Klink-Hratzvenga (Death-wail)" was published in The Little Review in March 1920 to great controversy. Written in response to her husband Leopold von Freytag-Loringhoven's suicide, the sound poem was "a mourning song in nonsense sounds that transcended national boundaries". The Baroness was also known for her sexually charged sound poetry, as seen in "Teke Heart (Beating of Heart)", only recently published.

Europe has produced sound poets in the persons of Greta Monach (Netherlands) and Katalin Ladik (Hungary), who released an EP of her work, "Phonopoetica", in 1976. In England, Paula Claire has been working with improvisational sound since the 1960s. Lily Greenham, born in Vienna in 1924 and later based in Denmark, Paris and London, developed a so-called neo-semantic approach during the 1970s. She coined the term 'Lingual Music' to describe her electroacoustic experiments with tape recordings of her voice. During the 1950s she became  involved with the Wiener Gruppe (Vienna Group) and was an accomplished performer of sound & concrete poetry by many artists such as Alain Arias-Misson, Bob Cobbing, Gerhard Rühm, and Ernst Jandl. This was due in part to her training as an operatic singer and the fact that she was fluent in eight languages. Lingual Music, a double CD collection of her work, was released posthumously in 2007 by Paradigm Discs in the UK. Her archive is now held at Goldsmiths, University of London.

The United States has produced accomplished sound poets as well: Tracie Morris, from Brooklyn, New York, began presenting sound poetry in the mid-1990s. Her live and installation sound poetry has been featured in numerous venues including the Whitney Biennial in 2002. Experimental vocalist and composer Joan La Barbara has also successfully explored the realm of sound poetry. Composer Beth Anderson has been featured on several sound poetry anthologies such as "10+2: 12 American Text Sound Pieces" (1975) and the Italian 3vitre series. Other women practicing sound poetry in the US were, for instance, the Japanese artist Yoko Ono, Laurie Anderson and the Australian poet Ada Verdun Howell.

The online mixtape "A Sound Poetry Mix Tape" (2021) features excerpts by over thirty female sound poets.

Other examples of sound poets

Later prominent sound poets include Henri Chopin, Bob Cobbing, Ada Verdun Howell, bpNichol, Bill Bissett, Adeena Karasick, William S. Burroughs, Giovanni Fontana, Bernard Heidsieck, Enzo Minarelli, François Dufrene, Mathias Goeritz, Maurizio Nannucci, Andras Petocz, Joan La Barbara, Paul Dutton, multidisciplinary artists Jeremy Adler, Jean-Jacques Lebel, John Giorno, Henrik Aeshna,Steve Dalachinsky, Yoko Ono and Jaap Blonk.

The poet Edith Sitwell coined the term abstract poetry to describe some of her own poems which possessed more aural than literary qualities, rendering them essentially meaningless: "The poems in Façade are abstract poems—that is, they are patterns of sound. They are...virtuoso exercises in technique of extreme difficulty, in the same sense as that in which certain studies by Liszt are studies in transcendental technique in music." (Sitwell, 1949)

An early Dutch artist, Theo van Doesburg, was another prominent sound poet in the early 1900s.

The comedian and musician Reggie Watts often uses sound poetry as an improvisational technique in his performances, used with the intent to disorient his audience.

Theories

In their essay "Harpsichords Metallic Howl—", Irene Gammel and Suzanne Zelazo review the theories of sound by Charles Bernstein, Gerald Bruns, Min-Quian Ma, Rachel Blau DuPlessis, Jeffrey McCaffery and others to argue that sonic poetry foregrounds its own corporality. Thus "the Baroness's sound poems let her body speak[;] through her expansive use of sound, the Baroness conveys the fluidity of gender as a constantly changing, polysemous signifier." In this way, somatic art becomes the poet's own "space-sound."

Of course, for many dadaists, such as Hugo Ball, sound poetry also presented a language of trauma, a cacophony used to protest the sound of the cannons of World War I. It was as T. J. Demos writes, "a telling stutter, a nervous echolalia."

See also
Abstract art and asemic writing—equivalents in the visual arts
Angel Exhaust
Bob Cobbing
Crosstalk: American Speech Music
Electroacoustic music
Jas H. Duke
Magma (band)
Line (music)
Line (poetry)
Phonaesthetics
Scat singing
Sound art
Tracie Morris

References

Sources
Albright, Daniel (2004). Modernism and Music: An Anthology of Sources. University of Chicago Press. .
Sitwell, Edith (1949). The Canticle of the Rose Poems: 1917–1949, p.xii. New York: Vanguard Press.

External links
UbuWeb
Sound Poetry - A Survey by Steve McCaffery
Text Sound Art: A Survey Richard Kostelanetz

10 + 2 = 12 American Text-Sound Pieces The first major recorded anthology of American sound poetry, edited by Charles Amirkhanian for 1750 Arch Records, released on LP in 1975, re-released for CD/download by Other Minds in 2003.
Sound poetry—concrete, abstract, and postmodern.
List of sound poets with links to audio files
Sound poetry in French with audio files, Mitocarpe
"AN ART BETWEEN SPEECH AND MUSIC" By PAUL KRESH; New York Times, April 3, 1983,
Sound Poetry
Sound Poetry on 57productions
"Bring Da Noise: A Brief Survey of Sound Art Sound and The Literary Connection"  by Kenneth Goldsmith NewMusicBox, March 1, 2004
Poesy Planet, Eight Geese
Messagio Galore

Genres of poetry
Dada
Poetry movements
Phonaesthetics
Contemporary classical music

Sound poetry


Das Zeitgeschichtsarchiv Pragser Wildsee (ZaPW) wurde 2005 von Hans-Günter Richardi und Caroline M. Heiss gegründet und befindet sich in Südtirol im Hotel "Pragser Wildsee" am Pragser Wildsee.

Es dokumentiert
 den frühen Tourismus im Hochpustertal
 den Beginn des Alpinismus in den Pragser Dolomiten
 die Dolomitenfront während des Gebirgskriegs 1915–1918 im Rahmen des Ersten Weltkriegs
 die Befreiung der Sonder- und Sippenhäftlinge aus den Händen der SS am 30. April 1945 im nahegelegenen Niederdorf und deren anschließende Einquartierung im Hotel "Pragser Wildsee" bis zum Ende des Zweiten Weltkriegs.

Das Archiv arbeitet mit dem Südtiroler Landesarchiv in Bozen und der Gedenkstätte Deutscher Widerstand zusammen. Es veranstaltet zeitgeschichtliche Seminare und gibt die Buchreihe "Pragser Schriften" heraus.

2011 erhielt das ZaPW die "Martin-Niemöller-Friedenstaube". Dieser Wanderpreis ist nach Martin Niemöller benannt, der einer der hunderteinundvierzig in Niederdorf befreiten SS-Häftlingen war.

Literatur

 Hans-Günter Richardi: SS-Geiseln am Pragser Wildsee. Der Leidensweg prominenter KZ-Häftlinge aus 17 Ländern Europas nach Südtirol. Zeitgeschichtsarchiv, Prags 2006, ISBN 88-902316-0-2.
 Ders.: SS-Geiseln in der Alpenfestung. Die Verschleppung prominenter KZ-Häftlinge aus Deutschland nach Südtirol. Edition Raetia, Bozen 2006, ISBN 88-7283-229-2.
 Ders.: Die Erschließung der Dolomiten. Auf den Spuren der Pioniere Paul Grohmann und Viktor Wolf-Glanvell in den Bleichen Bergen. Verlagsanstalt Athesia, Bozen 2008, ISBN 978-88-8266-524-1.
 Ders.: Das Hotel am Pragser Wildsee. Geschichte eines Grandhotels in den Dolomiten. Zeitgeschichtsarchiv, Prags 2009, ISBN 978-88-902316-3-6.
 Ders.: Zur Schmerzhaften Mutter Gottes. Marienkapelle des Hotels "Pragser Wildsee". Ein Ort der Kirchengeschichte und der Zeitgeschichte. Zeitgeschichtsarchiv, Prags 2010, ISBN 978-88-902316-5-0.

Weblinks
Website des Zeitgeschichtsarchivs Pragser Wildsee
 Befreiung am Pragser Wildsee.  Tiroler Archiv erinnert an die Verschleppung prominenter SS-Geiseln in die Dolomiten. In: Sonntagsblatt Nr. 31, 30. Juli 2006, S. 25 (PDF).

Einzelnachweise

Gedenkstätte für NS-Opfer
Archiv (Italien)
Geschichte Südtirols
Prags
Organisation (Südtirol)
Kultur (Südtirol)

Zeitgeschichtsarchiv Pragser Wildsee


Folkeafstemningen om en fredsaftale med FARC var en folkeafstemning, der blev afholdt 2. oktober 2016 i Colombia med det formål at få vælgernes accept af en fredsaftale mellem den colombianske regering og oprørsbevægelsen FARC. Vælgerne forkastede fredsaftalen med 50,2% af stemmerne.

Baggrund
Colombia havde siden 1964 været ramt af en konflikt mellem den colombianske regering og blandt andre FARC, hvor både venstreorienterede og højreorienterede grupperinger såvel som narkobander havde været involveret. Udover FARC involverede konflikten, hvor menneskerettigheder blev krænket af begge parter, også andre grupperinger, blandt andre AUC (De forenede selvforsvarsstyrker) og ELN (Den nationale Befrielseshær). Førstnævnte indgik en fredsaftale med regeringen i 2004. Konflikten, der gennem årene er vurderet til at have resulteret i ca. en kvart million dødsfald, 6-7 millioner internt fordrevne og 45.000 forsvundne personer, bunder i flere århundredes undertrykkelse af Colombias landbefolkning. Konflikten er den længstvarende væbnede konflikt i Sydamerika.

Konflikten havde sit ophav i 1948, da der var krig mellem konservative og liberale kræfter. Krigen kostede mellem 250.000 og 300.00 mennesker livet i de tolv år konflikten varede. Freden kom i 1960, da de enedes om at skiftes til at have magten fire år ad gangen, men eftersom bønder og den oprindelige befolkning blev holdt udenfor, stiftede de i løbet af 1960'erne lokale oprørsgrupper, der blev slået ned af regeringshæren. FARC og ELN stiftedes i 1964, inspireret af den cubanske revolution. I det efterfølgende årti begyndte man at dyrke marihuana og koka, hvilket førte til oprettelse af narkokarteller, der af forsvarsmæssige årsager bevæbnede sig. Indtægterne herfra finansierede paramillitære grupper. I 1980'erne kom FARC ind på narkotikamarkedet, hvor de begyndte at opkræve afgifter af kokainproduktionen. I 1984 indgik de en våbenhvile med regeringen, men den endte dog med at bryde sammen. Inden da har FARC-medlemmer stiftet et parti og fik medlemmer i både kongressen og lokale regeringer. I 1990'erne nedlagde de nok engang våbnene og fik amnesti, men i 2002 brød fredsprocessen sammen og efterfølgende afvæbnedes paramillitære grupper af præsident Alvaro Uribe. I 2010 valgtes Juan Manuel Santos som præsident og han startede fredsforhandlingerne i først Norge og siden Cuba.

I efteråret 2015 blev regeringen og FARC enige om at oprette tribunaler, hvor personer, der havde begået forbrydelser i løbet af konklikten kunne blive stillet til ansvar.

Forud for folkeafstemningen havde den colombianske regering med Norge (med deltagelse af den norske diplomat Dag Nylander) og Cuba som mæglere forhandlet med FARC siden 2012, hvilket førte til, at der under overværelse af blandt andre FN's generalsekretær Ban Ki-moon, USA's udenrigsminister John Kerry og statsledere fra hele Latinamerika blev underskrevet en fredsaftale mellem landets præsident, Juan Manuel Santos og FARC's leder Rodrigo Londoño 26. september 2016. Forhandlingerne foregik i Cubas hovedstad Havana. Præsidenten valgte at sende fredsaftalen til folkeafstemning, da han ønskede folkets mandat.

Afstemningen
Den aftale, der var til folkeafstemning, indeholdt blandt andet en aftale om, at FARC's krigere skulle flyttes til lejre, der skulle forvaltes af FN, hvor de skulle aflevere deres våben. Derudover vil FARC senest i maj 2017 blive omdannet til et politisk parti, der frem til 2026 ville få tildelt ti pladser i kongressen, omend uden stemmeret frem til 2018.

Blandt modstanderne af aftalen var de konservative på højrefløjen, tidligere generaler og den tidligere præsident Alvaro Uribe, blandt andet fordi han ville have FARC-medlemmer straffet. Han betragter FARC's ledere for at være krigsforbrydere, der ikke bør have lov til at få et politisk embede. Derudover anser de fortsat FARC som en terrorgruppe, som de hverken har lyst til at give amnesti eller frit lejde, eftersom de stadig er eftersøgt for krigsforbrydelser.

Efter indgåelsen af fredsaftalen, men før folkeafstemningen, havde FARC lovet af udbetale en erstatning for "materiel skade" til ofrene for konflikten, hvilket de ellers hidtil har nægtet.

På trods af, at meningsmålinger forud for afstemningen pegede på, at ca. to tredjedele af vælgerne ville stemme "ja" til aftalen, endte det med, at vælgerne med 50,2% af stemmerne (6.431372 stemte "nej", 6.377.464, der stemte "ja") ikke ville acceptere fredsaftalen. Under 50.000 stemmer adskilte ja- og nedsiden i en afstemning, hvor 38% af de stemmeberettigede valgte af deltage. Efter at nejet var en kendsgerning vendte FARC-krigere ifølge Røde Kors ubevæbnede tilbage til junglen i det sydlige Colombia. De var ellers samlet under FN-overvågning, for at aflevere deres våben.

I byerne stemte flertallet "nej" (undtaget i hovedstaden Bogotá), mens flertallet på landet stemte "ja". Det er landbefolkningen, der har været mest berørt af konflikten.

Den colombianske organisation Funsarep arrangerede en symbolsk afstemning blandt børn og unge mellem fem og sytten år. 13.600 børn og unge valgte at stemme og resultatet blev det modsatte af de voksnes afstemning idet 67% stemte "ja", mens 31% stemte "nej". Organisationen ønskede at give forældreløse børn og rekrutterede børn en stemme. Ifølge Unicef er en kvart million børn blevet ofre for konflikten.

Efterspil
Som en konsekvens af afstemningen måtte der laves en ny fredsaftale, som landets præsident underskrev 24. november 2016. Præsidenten valgte dog ikke at spørge vælgerne endnu engang, da han både var bange for at splitte landet yderligere og at starte en væbnet konflikt mellem modstandere og tilhængere. Den blev derfor vedtaget af landets kongres, hvor præsidentens parti har et flertal. Begge kongressens kamre vedtog fredsaftalen med enstemmighed. I kongressens underhus stemte 130 for og ingen imod. I senatet stemte 75 for og ingen imod. I senatet udvandrede flere modstandere dog i protest.

Juan Manuel Santos modtog 10. december 2016 Nobels Fredspris for sit arbejde med at sikre en fredsaftale med FARC. Santos udtalte straks han fik besked om prisen (blev offentliggjort 7. oktober 2016), at det ikke kun var ham, der modtog prisen, men alle colombianere, der har lidt under konflikten gennem fem årtier. Han udtalte også, at nobelprisen kom som en gave fra himlen, fordi den gav et gevaldigt skub til processen. Nobelpriskomitéen valgte at give prisen til Santos med den begrundelse, at det skulle opmuntre ham til at fortsætte arbejdet for fred, trods nederlaget.

Som en konsekvens af fredsaftalen begyndte FARC's soldater 5. december 2016 at aflevere deres våben til FN-inspektører. Der skal derudover omfordeles jord og ydes hjælp til bønderne, så de kan dyrke andet end koka. Der skal desuden ske en udvikling af visse dele af landet, så vold og lovløshed kan begrænses, ligesom menneskerettighederne skal sikres.

Noter

Se også

Konflikter
Colombias historie
Colombias politik
Politik i 2016
Folkeafstemninger
Fredsaftale med FARC


Taki es una ciudad de la India, en el distrito de 24 Parganas norte, estado de Bengala Occidental.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 11  a 76 km de la capital estatal, Calcuta, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 43 628 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 A site with information on Taki (en inglés)
 Taki travel information (en inglés)

Localidades de Bengala Occidental

Taki


Le groupe britannique Little Mix a publié six albums, un album compilation, trente-trois singles dont un pour une Association caritative et quarante clips musicaux. Selon The Official Charts Company, le groupe a vendu plus de  et  au Royaume-Uni. Elles cumulent  d'écoute sur les plateformes de streaming musical à travers le monde.

Albums

Albums studios

Réédition

Compilation

Singles

En tant qu'artiste principal

Références

Little Mix
Little Mix

Discographie de Little Mix


Die Lessingschule Bremerhaven war eine Oberreal- bzw. Oberschule in Bremerhaven-Lehe, am Ernst-Reuter-Platz/Hafenstraße 122/Melchior-Schwoon-Straße, die heute als Integrierte Stadtteilschule Lehe (Oberschule) den Namen Schule am Ernst-Reuter-Platz trägt.

Geschichte

Name
 Als Oberrealschule zu Lehe 1904 gegründet und 1906 als Gebäude eingeweiht.
 Oberschule Lehe ab 1937
 Die Schule trug von 1950 bis 2010 den Namen von Gotthold Ephraim Lessing (1729–1781), bedeutender Dichter der deutschen Aufklärung.
 Die Schule erhielt 2010 – gegen die Proteste vieler Bürger – den neuen Namen vom angrenzenden Platz, benannt nach Ernst Reuter (1889–1953), deutscher Politiker (SPD), Oberbürgermeister bzw. Regierender Bürgermeister von Berlin. Mit der Umbenennung folgte die Schulkonferenz einem Votum der Schülerschaft. Der Beschluss wurde im Frühjahr 2011 vom Schulausschuss der Stadtverordnetenversammlung bestätigt.

Gebäude
Um die Jahrhundertwende von 1900 lebten rund 24.000 Einwohner in Lehe. Durch den Hafen in Bremerhaven war auch Lehe rasant gewachsen. Die vorhandenen Schulen konnten den weiteren Zulauf an Schülern nicht mehr bewältigen. Neue höhere Schulen mussten gebaut werden wie die Stormschule (1902), die Lessingschule (1906) und die Körnerschule (1909).

1906 wurde ein Neubau für die Lessingschule in Lehe an der Hafenstraße erstellt. Das dreigeschossige, mit Ziegel verblendete Gebäude, ist ein typisches Bauwerk der Jahrhundertwende: Wuchtig, repräsentativ, mit Neugotischen und historisierenden Bauelementen versehen und einem barockisierenden Türmchen ausgestattet, ist es ein Vertreter des Eklektizismus dieser Zeit, bei der in der Architektur das Zitieren mehrerer Architekturstil-Elementen vergangener Epochen vorkam. Der in Ansätzen dreiflügelige Bau mit einem wuchtigen Mittelgiebel für den großen Eingang, passte sich der benachbarten  Pauluskirche (Bremerhaven) von 1905 an.

Von 2008 bis 2011 wurde das Gebäude für rund 7 Mio. Euro gründlich saniert. Dabei entstand ein Neubau mit zwölf Klassenräumen und einer Lehrküche.

Schulnutzungen
1713 gab es in Lehe eine erste reformierte Lateinschule am Kirchplatz in der Langenstraße. 1856 erhielt diese Lateinschule ihr erstes Schulhaus an der Marktstraße (heute Leher Markt). 1897 wurde sie aufgelöst.

1903 wurde im Gemeindekollegium der Beschluss gefasst, eine höhere Knabenschule zu gründen, die zum Unterschied zu Bremerhaven und Geestemünde eine Oberrealschule werden sollte, gemäß den  Vorstellungen des preußischen Staatsrats Christian Peter Wilhelm Beuth. Oberrealschule war eine in Preußen seit 1882 genehmigte, lateinlose neunjährige Schule, mit deren Reifezeugnis man studieren konnte. 1904 fand die Gründung der Oberrealschule zu Lehe für Knaben statt. Es wurden zunächst Schulräume angemietet bis am 1. September 1906 die Einweihung der Oberrealschule, später Lessingschule, stattfand. Anfänglich fanden 202 Schüler Aufnahme. 1911 verließ der erste Abiturient die Schule.

1928 errang die Schulmannschaft unter ihrem Turnlehrer Duncker in Berlin den Titel der preußischen Meisterschaft im Schlagball.

1937 wurden die höheren Schulen in Deutschland einheitlich Oberschulen genannt.

Nach dem Zweiten Weltkrieg war die Schule eine additiven Gesamtschule, die Anfang der 1950er Jahre in die die Zweige A bzw. H = Hauptschule, B bzw. M/R = Mittelschule/Realschule und D bzw. G = Gymnasium gegliedert wurde. Das Gymnasium begann mit der 5. Klasse und verlangte in den ersten Jahren eine Aufnahmeprüfung. Die Schule war naturwissenschaftlich und neusprachlich (Englisch, Französisch) ausgerichtet, hatte aber auch einen starken musischen Bereich. Bereits seit um 1950 gab es die Koedukation. Die Schule hatte um die 1000 bis später 1100 Schüler.

Zu Beginn des Schuljahres 1974/75 wurden die Oberstufen von fünf der sechs Bremerhavener Gymnasien zusammengelegt. Die Lessingschule war nun eine Schule im Bereich der Sekundarstufe I und bis 2009 eine Kombinierte Schule mit Orientierungsstufe, Haupt- und Mittelschule und Gymnasium.

Aktuell
 Schule am Ernst-Reuter-Platz
Die Schule am Ernst-Reuter-Platz wurde 2008 gegründet und zog 2010/11 als neue Integrierte Stadtteilschule Lehe (ISL) und Ganztags-Oberschule in das Gebäude der alten Lessingschule ein. Sie erhielt neue Raumkonzepte für den Projektunterricht beim Umbau. Das Ganztagsangebot der Schule wird als "Schülerakademie" bezeichnet. Als Schulprofil werden die Bereiche Gesellschaft, Kultur und Sprache hervorgehoben. Neben den Kernfächern Deutsch, Englisch, Mathematik und der zweiten Fremdsprache (Französisch oder Italienisch) wird ein Großteil des Unterrichts als Projektunterricht organisiert.

 Sonstiges
Das Blasorchester der Lessingschule Bremerhaven, einst begründet durch Chor- und Orchestergründer Heinz Inderst, besteht unter dem alten Namen.

Bekannte Lehrer und Schüler

Lehrer
 Bredau, Professor und Oberlehrer seit 1906
 Richard Cappelle (1886–1954), von 1920 Studienrat und von 1950 bis 1953 als Oberstudienrat Leiter des Zweiges D (gymnasialer Zweig)
 Michael Frost, Gründungsschulleiter der Schule am Ernst-Reuter-Platz seit 2008, wurde im Juli 2012 von der Stadtverordnetenversammlung Bremerhaven zum hauptamtlichen Stadtrat und Dezernenten für Schule und Kultur gewählt.
 Heinz Inderst (1909–2004), Musikpädagoge, Chor- und Orchesterleiter an der Schule und in Bremerhaven.
 Arnold Kniest, Oberstudiendirektor, Schulleiter von 1906 bis 1936.
 Heinrich Kreipe (1892–1966), in den 1950er Jahren Rektor
 Otto (Dr.), Oberlehrer nach 1906
 Walter Zimmermann (1892–1968), Schulrat, von 1954 bis 1961 Honorarlehrer

Schüler
 Max Hansen (1901–1978), Metallograph in Berlin und Chicago
 Gustav W. Rogge (1903–1987),  Bauingenieur und Bauunternehmer in Bremerhaven
 Adolf Butenandt (1903–1995), 1921 Abitur, Biochemiker, 1939 Nobelpreisträger für Chemie
 Rolf Dircksen (1907–1983) Ornithologe, Professor für Biologie
 Herbert Grundmann (1913–1981), Buchhändler, Verleger
 Hans Aust (1926–1984), Lehrer und prähistorischer Archäologe
 Yasemin Karakaşoğlu (* 1965), Turkologin und Erziehungswissenschaftlerin
 Roland Kutzki (* 1942), Architekt und Städtebauer
 Peter Riebensahm (* 1938), Abitur um 1957/58, als Hochspringer (Besthöhe 2,10 Meter) 1962 deutscher Hallenmeister, 1960 Olympiateilnehmer in Rom und 1958, 1960, 1961 und 1962 deutscher Vizemeister
 Heinz Vollmers (1902–?), Mittlere Reife 1918, Nautiker und Kapitän u. a. auf der Berlin und der Bremen, Flaggschiffe des Norddeutschen Lloyds, 1968 Kapitänsschaffer bei der  Schaffermahlzeit

Siehe auch
 Bremer Schulwesen

Literatur
 Jahres-Bericht. Schulnachrichten über das Schuljahr von Ostern … bis Ostern …. Lehe 1905–1910 ()
 Arnold Kniest: Beschreibung des Schulhauses. In: Jahres-Bericht. Schulnachrichten über das Schuljahr von Ostern … bis Ostern. Lehe 1907 ()
 Jahresbericht. Schulnachrichten über das Schuljahr von Ostern … bis Ostern …. Lehe 1911, 1915 ()
  Kurt Kohlweyer (Hrsg.): Festschrift zur Fünfzigjahrfeier der Lessingschule  in Bremerhaven. Nordwestdeutscher Verlag Dietzen, Bremerhaven 1954.
 Harry Gabcke, Renate Gabcke, Herbert Körtge, Manfred Ernst: Bremerhaven in zwei Jahrhunderten; Band I bis III, von 1827 bis 1991. Nordwestdeutsche Verlagsgesellschaft, Bremerhaven 1989/1991, ISBN 3-927857-00-9,  ISBN 3-927857-37-8, ISBN 3-927857-22-X.

Weblinks

Einzelnachweise

Schule in Bremerhaven
Geschichte Bremerhavens
Schulgebäude in Bremerhaven
Gegründet 1906
Erbaut in den 1900er Jahren
Bremerhaven
Lehe (Bremerhaven)

Lessingschule (Bremerhaven)


Rai 2 este un canal italian al RAI.

Televiziuni din Italia
Fondări în 1961

Rai 2


Gençler, Antalya ilinin Manavgat ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Mahallenin adı, insanlarının genç olmasından gelmektedir.

Coğrafya
Antalya iline 110 km, Manavgat ilçesine 28 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Manavgat'ın mahalleleri

Gençler, Manavgat


{| class="infobox vcard" style="font-size:90%; width:21em; text-align:left;"
Apšeron  Abşeron yarımadas

Satelitska snima Apšerona
GesloQara qızıl diyarı (zemlja crnog zlata)
Najveće mjestoBaku
|-
!
!Administrativna podjela:Baku (grad)  Sumgait (grad)  Apšeronski rajon (rajon)
Površina2,110 km2
Duljina60 km
Širina30 km2
Stanovništvo (prosinac 2008.)3.4 milijuna
Gustoća stanovništva:3,070/km2
Nacionalnost:96% Azeri  4% ostali
ISO 3166AZ-AB
|}

Apšeron (azerski: Abşeron) je poluotok u Azerbajdžanu koji se nalazi na zapadnoj obali Kaspijskoga jezera. Poluotok je dug 60 kilometara, a širok do 30 kilometara.

Etimologija

Ime Apšeron dolazi iz perzijskog: āb šuran (slane vode). Na isti način dobio je ime ruski grad Apšeronsk.
Prema Conradu Malte-Brunu poluotok je imao i alternativno ime Okoressa.

Zemljopis
Na južnoj obali poluotoka leži Baku, glavni grad Azerbajdžana. Sjeverozapadno od Bakua nalazi se Hirdalan. Na sjevernoj obali poluotoka nalazi se Sumgait. Metropolitansko područje Baku zauzima skoro čitavu površinu poluotoka. U jugoistočnom dijelu nalazi se Nacionalni park Apšeron.

Izvori

Vidi još
 Apšeronski rajon
 Nacionalni park Apšeron
 Apšeronsko more
 Apšeronski sloj
 Kaspijsko jezero

Reljefni oblici u Azerbajdžanu
Kaspijsko jezero
Poluotoci u Aziji

Apšeron


Franjo Šoštarić, né le  à Zagreb et mort le  à Belgrade, est un footballeur international yougoslave. Il évoluait au poste de gardien de but.

Biographie

En club
Franjo Šoštarić est joueur du HAŠK Zagreb de 1940 à 1942.

Il rejoint le Građanski en 1943. Le club dispute alors le Championnat de État indépendant de Croatie. Šoštarić est champion en 1943.

Après la dissolution du Građanski par le nouveau régime yougoslave, il devient joueur du Partizan Belgrade en 1946.

Il est sacré Champion de Yougoslavie lors des saisons 1946-47 et 1948-49.

Šoštarić raccroche les crampons en 1952.

En équipe nationale
Franjo Šoštarić reçoit 18 sélections en Yougoslavie de 1946 à 1951.

Le , il dispute son premier match lors d'une rencontre en Coupe des Balkans contre la Roumanie (défaite 1-2 à Tirana.

Il fait partie du groupe yougoslave médaillé d'argent aux Jeux olympiques de 1948 : il dispute trois rencontres durant le tournoi.

Il est gardien titulaire lors de quatre rencontres des qualifications pour la Coupe du monde 1950 contre Israël et la France.

Il joue un dernier match avec la Yougoslavie le  contre la Suisse en amical (victoire 7-3 à Belgrade).

Palmarès

Notes et références

Liens externes

Footballeur international yougoslave
Médaillé d'argent olympique yougoslave
Gardien de but au football
Gardien de but du Partizan Belgrade
Footballeur aux Jeux olympiques d'été de 1948
Naissance en août 1919
Naissance à Zagreb
Naissance en Yougoslavie
Décès en août 1975
Décès à Belgrade
Décès en Yougoslavie
Décès à 56 ans

Franjo Šoštarić


Grace Under Pressure is the tenth studio album by Canadian rock band Rush, released April 12, 1984 on Anthem Records. After touring for the band's previous album, Signals (1982), came to an end in mid-1983, Rush started work on a follow-up in August. The band had decided to not work with longtime producer Terry Brown, who had collaborated with Rush since 1974. The new material accentuated the group's change in direction towards a synthesizer-oriented sound like its previous album. After some difficulty finding a suitable producer who could commit, the album was recorded with Peter Henderson.

Grace Under Pressure reached number 4 in Canada, number 5 in the UK, and number 10 on the U.S. Billboard 200.  It was certified platinum in the U.S. for selling one million copies.

Background and recording
In July 1983, Rush ended its 1982–1983 tour of North America and the UK in support of its previous album, Signals (1982). The group reconvened in mid-August to write and rehearse new material for a follow-up in a lodge in Horseshoe Valley in Barrie, Ontario. The sessions were productive, partly due to the set amount of time they gave themselves to work in and that studio time had already been booked. The band adopted its usual working method of Geddy Lee and Alex Lifeson working on music while Neil Peart worked on lyrics. News stories from the Toronto-based newspaper The Globe and Mail inspired some of the lyrics on the album, particularly "Distant Early Warning," "Red Lenses" and "Between the Wheels." Peart wrote that they came up with "Between the Wheels" on the first night and, after a few days, "Kid Gloves" and "Afterimage." In three weeks, the group had assembled a demo tape of the aforementioned tracks along with "Red Sector A" and "The Body Electric." Development then paused in September 1983 while Rush performed five nights at Radio City Music Hall in New York City, after which the band resumed album rehearsals.

Grace Under Pressure is the first Rush album that was not produced by Terry Brown since its 1974 debut effort. During the Signals tour in March 1983, Rush met with Brown in Miami to inform him that the band had decided to work with a different producer. The group wished to explore different approaches and techniques that someone else might offer which in turn would develop their sound but stressed that the change did not suggest any dissatisfaction in Brown's production. Peart recalled that the split was tough for both parties considering the length of time they had worked together, but that they split on good terms. Brown receives a tribute in the liner notes of Grace Under Pressure in French which translates to "And always our good old friend."

The search for a new producer began during Rush's 1983 European tour, where the band met several candidates during their visit to the UK. They met Steve Lillywhite, who initially agreed to the project, but he backed out two weeks before the band was to start rehearsing, as he'd decided to work with Simple Minds instead. They had producer Trevor Horn and Yes bassist Chris Squire attend their concert at Wembley Arena with the prospect of choosing one of them to produce. Eventually, the group started pre-production alone, which Peart thought increased the band's desire to succeed: "This really drew us together and gave us a strong resolve and a mutual determination to make a really great record." Rush then met with another English producer during rehearsals who showed promise, but various problems that hindered his availability could not be solved in time. This was followed by the arrival of Englishman Peter Henderson, who the band liked and who agreed to produce and engineer, but his occasional indecisiveness ultimately left the band to handle the majority of the creative decisions themselves. Despite this, Rush and Henderson are credited as co-producers in the liner notes.

After a collection of demos had been worked out, the group entered Le Studio in Morin-Heights, Quebec to record, from November 1983 to March 1984, the longest period Rush had taken to record an album up to this point. The band spent up to 14 hours per day in the studio. In a 1984 interview, Lifeson picked Grace Under Pressure as the "most satisfying of all our records."

The album's title was inspired by a quotation from American novelist Ernest Hemingway. Peart was an avid reader and admirer of Hemingway, and liked the quotation "courage is grace under pressure" as he thought the quote reflected the ambient mood of the album's recording sessions.

A music video produced for "The Enemy Within" would be the first played by the Canadian music television channel MuchMusic, which launched in August 1984.

Music
The album marks yet another development in Rush's sound; while continuing to make extensive use of keyboard synthesizers as on Signals, the band also experimented by incorporating elements of ska and reggae into some of the songs. The guitars played a larger role on this record than on Signals, with Lifeson stating, "I think the guitar on Signals took a bit of a back seat. The keyboards were really upfront ... though in a sense that's what we were trying to achieve, we wanted to go for a different perspective on the whole sound. But, possibly, we lost direction at times on Signals." Lifeson also pointed out that there is no acoustic guitar on Grace Under Pressure and the lack of ballad type songs.

Songs
"The Body Electric" features a guitar solo with an added harmonizing effect with a delay which Lifeson described as "pretty bizarre."

"Afterimage" was written about Robbie Whelan, a tape operator at Le Studio who was killed in a car accident a year prior to the album's release. The album was dedicated to his memory.

Artwork
The cover was designed and painted by Hugh Syme, the creator of all Rush album cover artwork since 1975. The back cover features a band portrait by Armenian-Canadian photographer Yousuf Karsh. The group had decided to employ Karsh when they discussed ideas for the album's sleeve during rehearsals in Horseshoe Valley. Lifeson suggested to Peart a black-and-white band photograph, as the band had not done something like that on previous albums. Lee was enthusiastic towards the idea and suggested to use Karsh. Lifeson spoke of the end result: "It's definitely not a rock 'n' roll picture, but it's a very true, realistic picture of the three of us." The original vinyl pressing also featured a photo depicting an egg being held in a C-clamp.

Release and reception

Grace Under Pressure was released in April 1984. It reached No. 4 in Canada, No. 5 in the UK, and No. 10 on the U.S. Billboard 200.  It was certified platinum in the U.S. for selling one million copies.

Rush filmed promotional videos for "Distant Early Warning," "Afterimage," "The Body Electric" and "The Enemy Within."

Guitar World magazine placed the album on their list of "New Sensations: 50 Iconic Albums That Defined 1984".

Reissues

Track listing

Personnel
Rush
Geddy Lee – bass guitar, synthesizers, vocals, production
Alex Lifeson – guitars, synthesizers, production
Neil Peart – drums, percussion, electronic percussion, production

Production
Peter Henderson – production, engineer
Frank Opolko - engineering assistant
Robert Di Gioia – engineering assistant
Jon Erikson – pre-production engineer
Paul Northfield – PPG synthesizer programming assistance
Jim Burgess – PPG synthesizer programming assistance
Moon Records – executive production
Hugh Syme – art direction, cover painting
Yousuf Karsh – portrait

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

See also
Grace Under Pressure Tour (audio-only releases)
Grace Under Pressure Tour Video

References

External links

1984 albums
Rush (band) albums
Anthem Records albums
Atlantic Records albums
Epic Records albums
Mercury Records albums
Sony Music Entertainment Japan albums
Vertigo Records albums
Albums recorded at Le Studio

Grace Under Pressure (Rush album)


Macriani is the name of three Roman usurpers - a father and two sons - who tried to gain the Roman throne from Emperor Gallienus. All three died in 261 A.D. They were:

Macrianus Major, the father
Macrianus Minor, first son
Quietus, second son

3rd-century Roman usurpers
Crisis of the Third Century

Macriani


Die Charta von Cetingrad ist ein am 1. Januar 1527 in Cetingrad durch die kroatische Vollversammlung (Sabor) ausgestelltes kroatisches Staatsdokument. Durch sie wurde Ferdinand I. von Habsburg (1503–1564), Erzherzog von Österreich, zum kroatischen König gewählt.

Mit der Charta wurde das kroatische Staatverfassungsrecht erneut ausgedrückt und bestätigt, über die grundlegenden staatlichen Angelegenheiten – zu denen auch eine freie Wahl des Königs gehörte – unabhängig und freiwillig zu entscheiden. Das Königreich Kroatien war damals, zusammen mit Slawonien, in Personalunion mit Ungarn und gehörte zu den sogenannten Ländern der heiligen Stephanskrone. Da der kroatisch-ungarische König Ludwig II. Jagiello am 29. August 1526 in der Schlacht bei Mohács ums Leben kam und ohne Nachkommen blieb, sammelte sich die kroatische Vollversammlung in Cetingrad und wählte den österreichischen Erzherzog Ferdinand zum König von Kroatien, was in der Charta von Cetingrad schriftlich bestätigt wurde.

Der Text der Charta enthält zuerst eine Aufzählung von Namen der anwesenden kroatischen Hochadligen, kirchlichen Würdenträger und anderen Mitgliedern des (niederen) Adels, sowie Namen und Titel der Abgesandten Ferdinands, dann die Anführung der Argumente für die rechtsgültige Wahl eines Habsburgers zum erblichen Herrscher Kroatiens, weiterhin die deklarative Anerkennung und Kundmachung Ferdinands zum König und seiner Frau Anna zur Königin, und dann die "Vereidigung der Treue, Verbeugung und Gehorsam". Am Ende des Textes sind Ort und Datum der Ausstellung der Urkunde angegeben.

Unterhalb des Textes befinden sich sieben Siegel, und zwar das kroatische Staatssiegel (mit viereckigen Feldern) in der Mitte, sowie je drei Siegel links und rechts, von den angesehensten Adligen, in dieser Reihenfolge:

Linke Seite
 Andrija Tuškanić (gemäß einigen Quellen Andrija Mišljenović Uzdoljski), Bischof von Knin (bzw. Tinum) und Abt von Topusko
 Fürst Ivan Karlović (Johannes Torquatus) (*1485(?)–†1531), Ban von Kroatien 1521–1524 und 1527–1531
 Fürst Nikola III. Zrinski (*1489(?)–†1534), Vater von Nikola Šubić Zrinski (Ban von Kroatien 1542–1556)

Rechte Seite
 Fürst Juraj III. Frankopan Slunjski (Georg III. Frankopan von Slunj) († 1553), vom Slunjer Zweig des Adelsgeschlechts, damaliger Besitzer der Burg Cetin und dazugehörenden Herrschaft
 Fürst Vuk I. Frankopan Tržački/Brinjski (Wolf I. Frankopan von Tržac (und Brinje)), († 1546)
 Fürst Stjepan Babonić Blagajski (Stefan Babonić von Blagaj (heute Blagaj Japra)), Herr der riesigen Grundbesitze in damaligen Slawonien

Die Abgesandten von Erzherzog Ferdinand (Paul von Oberstein, Propst von Wien und Geheimrat Ferdinands, dessen Feldherren Nikola Jurišić und Hans Katzianer, sowie Johann Püchler (in einigen Quellen Puchler oder Pichler), Prefekt der Burg Maichau (slowenisch Mehovo)) übernahmen die Cetingrader Charta und nahmen sie mit auf ihren Weg zurück nach Wien. Etwas früher bestätigten sie im Gegenzug in einer anderen Urkunde (sog. Krönungseid) die Versprechungen auf die schon vorherigen Beantragungen der Kroaten und nahmen sie im Namen des neugewählten Königs alle dazugehörenden Verpflichtungen an.

Vor ihrer Rückreise nach Wien schrieben Ferdinands Abgesandte einen Brief an den Erzherzog, datiert auf Donnerstag, den 3. Januar 1527, in dem sie ihrem Herrscher die Reihenfolge der Ereignisse während der Cetingrader Vollversammlung mitteilten, und die Ursachen der Verspätung bzw. ihres längeren Aufenthalts in Kroatien erklärten (unter anderem war es z. B. so, dass einige Hochadlige ihre Siegel nicht mit sich führten und die Charta nachträglich beglaubigen mussten).

Die Cetingrader Charta wird heute im Österreichischen Staatsarchiv in Wien aufbewahrt. Sie zählt zu den bedeutendsten Dokumenten in der Geschichte Kroatiens, weil aus ihr ein besonderer politischer Status des damaligen kroatischen Staates hervorging.

Weblinks
 Charta im Österreichischen Lexikon
 Die Cetingrader Wahl – Anfang des Verbandes mit Habsburgern (PDF; 3,4 MB)

 Der Brief der Abgesandten an Erzherzog Ferdinand vom 3. Januar 1527 (PDF; 163 kB)

Cetingrad
Verfassungsgeschichte (Kroatien)
Historische Rechtsquelle
1527

Charta von Cetingrad


Willy Linthout, né le  en Belgique à Lokeren (province de Flandre-Orientale), est un auteur de bande dessinée et dessinateur belge. Il a aussi utilisé les pseudonymes Willy Ribbonwood et Rib.

Biographie
Willy Linthout naît à Eksaarde près de Lokeren en Belgique, le . Il est collectionneur de bandes dessinées avant de créer la bande dessinée , nommé d'après le comédien homonyme, sur la vie duquel il est vaguement basé. Le premier album paraissent en 1983. La série devient rapidement l'une des bandes dessinées flamandes les plus populaires. La série est connue pour sa comédie noire et sa satire.

Il collabore également à la bande dessinée Fanny et . En 2004, il crée le scénario de la série Roboboy pour Luc Cromheecke dans Spirou jusqu'en 2007.

En 2007, après le suicide de son fils, il écrit et dessine le roman graphique Les années de l'éléphant, qui est nominé pour de nombreux prix internationaux et remporte l'Adhémar de bronze, le plus important prix de la bande dessinée flamande.

En mai 2022, Linthout annonce mettre fin à sa série Urbanus après l'avoir dessinée pendant presque  et réalisé . Après quoi, il se consacre avec Ann Smet comme cooscénariste et le dessinateur Steven de Rie sur la série de bande dessinée De Familie Super (La Famille Super) à partir de 2022.

Publications

Albums de bande dessinée en français

Urbanus

Albums de bande dessinée en néerlandais
  : 1983–2022, , Standaard Uitgeverij, écrit par Linthout et Urbanus.
 Roboboy : 2003–présent, , Dupuis and Catullus, Luc Cromheecke (dessin)
 Het Laatste Station : 2008, , Standaard Uitgeverij, Erik Wielaert (dessin)

Collectifs
 ,
 Carte blanche (Wonderland Productions, 2016).

Expositions
 Urbanus - La bande dessinée familiale underground, Centre belge de la bande dessinée, Bruxelles du  au .

Réception

Prix et récompenses
  :  Crayon d'or au Festival BD de Middelkerke pour Urbanus ;
  :  Adhémar de bronze pour l'ensemble de son œuvre ;
  :  Prix de la mer du Nord, Festival de Knokke-Heist.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Livre
 .

Liens externes

Auteur belge de bande dessinée
Dessinateur belge de bande dessinée
Scénariste belge de bande dessinée
Collaborateur belge de Spirou
Collaborateur de Spirou dans les années 2000
Nom de plume
Naissance en août 1953
Naissance à Lokeren
Page pointant vers des bases externes
Page pointant vers des bases relatives à la bande dessinée

Willy Linthout


القصف التكتيكي هو هجوم حربي، تستعمل فيه الطائرات، على منطقة قوات معادية تحتوي على حشود عسكرية وعتاد حربي. وبعكس القصف الإستراتيجي، الذي يهجم على مدن العدو وصناعته لكسر قدرته على الحرب.

ظهر القصف التكتيكي في الحرب العالمية الأولى عندما رمى طيارون، عبر نوافذهم المفتوحة، قنابل صغيرة على حشود عسكرية معادية. ومثال ذلك ما وقع في معركة نوف شابل سنة 1915 عندما رمى طيارو سلاح الجو البريطاني قنابلا على خطوط السكة الحديدية الألمانية.
في الحرب العالمية الثانية أصبحت الأمور أكثر تطورا بظهور طائرات حاملة للقنابل.

في وقتنا الحالي، يستعمل نوع جديد من القنابل يعرف بالذكية أو القنابل عالية الدقة.

للقصف التكتيكي مهمتان أساسيتان، أولهما توفير دعم جوي مرافق لقصف مناطق الأعداء التي تقترب من القوات الصديقة. وثانيهما قصف المناطق البعيدة.

طالع أيضا
 قاذفة قنابل تكتيكية
 قصف إستراتيجي

مراجع

سلاح الجو
طيران عسكري
قاذفة قنابل تكتيكية
قصف جوي
مصطلحات عسكرية
مناورات جوية

قصف تكتيكي


Rotación puede referirse a:

 La rotación como transformación matemática de las coordenadas de un objeto producida por un giro, manteniendo un punto fijo.
 El movimiento de rotación, movimiento de cambio de orientación de un cuerpo o un sistema de referencia de forma que una línea (llamada eje de rotación) o un punto permanece fijo respecto al cuerpo.
 El movimiento rotativo, particularización del concepto anterior, cuando el eje permanece estático.
 La rotación estelar, movimiento angular de una estrella alrededor de su eje.
 La rotación de la Tierra, uno de los movimientos de la Tierra.
 La rotación de cultivos.
 La rotación del inventario o rotación de existencias; uno de los parámetros utilizados para el control de gestión de la función logística o del departamento comercial de una empresa.

Enlaces externos

Rotación


Black Cat (englisch für "schwarze Katze") war die Bezeichnung für den ersten Spielautomaten der Welt.

Funktion

Er wurde 1889 von den Brüdern Caille unter dem Namen Caille Black Cat 1889 entwickelt. Der Spieler hatte verschiedene Farben zur Auswahl, auf die er mit einer Münze setzen konnte. Dann drehte er an einem Hebel, sodass die Farben auf ihrer Platte rotierten. Traf man die richtige Farbe, gewann der Spieler.

Dadurch entstand auch der Name "Einarmiger Bandit". Der Spielautomat war besonders bei der reichen Gesellschaft beliebt. Es war ein gründlich ausgeschmückter Kasten im viktorianischen Stil.

Literatur

Bill Kurtz, Sabine Bartels: Slot machines and coin-op games: a collector's guide to one-armed bandits and amusement machines, Verlag Book Sales, 1994, ISBN 1555217311

Außerdem handelt der Lucky-Luke-Comic "Der einarmige Bandit" von dem Black-Cat-Automaten.

Weblinks

Abbildung (oben) einer Black Cat

Einzelnachweise

Automat
Glücksspiel

Black Cat (Spielautomat)


Reiji Nakajima (født 28. juni 1979) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Ventforet Kofu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Reiji Nakajima


{{Kişi bilgi kutusu
| ad                             = Mark Hamill
| resim                          = Mark Hamill (2017).jpg
| resimboyutu                    = 200px
| altyazı                        =
| alt                            =
| doğumadı                       = Mark Richard Hamill
| diğeradları                    =
| doğumtarihi                    =
| ölümtarihi                     =
| ölümyeri                       =
| yer                            =  Kaliforniya, ABD
| ulus                           =
| evlilik                        = Marilou York
| ilişkiler                      =
| çocukları                      =
| ebeveyn                        =
| meslek                         =
| köken                          =
| etkinyılları                   =
| etkiledikleri                  =
| etkilendikleri                 =
| önemlirolleri                  =
| website                        =
| ödüller                        = Saturn Award for Best Actor (film)1977 Star Wars: Episode IV - A New Hope1980 Star Wars: Episode V - The Empire Strikes Back1983 Star Wars: Episode VI - Return of the Jedi'2016 Star Wars: Episode VII -  The Force Awakens
| IMDb-no                        =
}}Mark Hamill''', (d. 25 Eylül 1951), Amerikalı oyuncudur.Star Wars filminin baş oyuncusudur. Bu filme Luke Skywalker karakterini canlandırmıştır. Ayrıca bir seslendirme sanatçısıdır.

 Filmografi
 Wizards (film) (1977) (ses)
 Yıldız Savaşları: Bölüm IV - Yeni Bir Umut (1977) Corvette Summer (1978)
 Sam Fuller and the Big Red One (1979)
 Yıldız Savaşları: Bölüm V - İmparator (1980)
 The Big Red One (1980)
 The Night the Lights Went Out in Georgia (film) (1981)
 Britannia Hospital (1982)
 Star Wars Episode VI: Return of the Jedi (1983)
 Nausicaä of the Valley of the Wind (1984) (İngilizce dublaj)
 Castle in the Sky (1986) (İngilizce dublaj)
 Slipstream (1989 film) (1989)
 Fall of the Eagles (1989)
 The Little Mermaid (1989 film) (1989) (ses)
 Midnight Ride (1990)
 The Guyver (film)' (1991)
 Black Magic Woman (1991)
Batman: The Animated Series (ses)
 Sleepwalkers (1992)
 Time Runner (1993)
 Batman: Mask of the Phantasm (1993) (ses)
 Silk Degrees (1994)
 The Raffle (1994)
 Village of the Damned (1995 film) (1995)
 Laserhawk (1997)
 Hamilton (film) (1998)
 Watchers Reborn (1998)
 Scooby-Doo on Zombie Island (1998) (ses)
 Gen¹³ (1999) (ses)
 Wing Commander (film) (1999)
 Walking Across Egypt (film) (1999)
 Sinbad: Beyond the Veil of Mists (2000) (ses)
 Scooby-Doo and the Alien Invaders (2000) (ses)
 Joseph: King of Dreams (2000) (ses)
 Batman Beyond: Return of the Joker (ses)
 Thank You, Good Night (2001)
 Jay and Silent Bob Strike Back (2001)
 Earth Day (2001)  (ses)
 Balto II: Wolf Quest (2002) (ses)
 Aero-Troopers: The Nemeclous Crusade (2003) (ses)
 Reeseville (2003)
 Comic Book: The Movie (2004) (yönetmen)
 Repitition (2005)
 Avatar: The Last Airbender (2005) (ses)
 Thru the Moebius Strip (2005) (ses)
 Ultimate Avengers 2 (2006) (ses)
 Tom and Jerry: Shiver Me Whiskers (2006) (ses)
 Robotech: The Shadow Chronicles (2006) (ses)
 Marvel: Ultimate Alliance (2006) (ses)
 Sürekli Dizi (2010) (ses)
 Star Wars: The Force Awakens (2016)
The Flash 17.bölüm
Star Warsː The Last Jedi (2017)
Star Warsː Rise of SkyWalker (2019)

Amerikalı erkek sinema oyuncuları
1951 doğumlular
Yaşayan insanlar
Saturn Ödülü sahipleri
Amerikalı erkek seslendirme sanatçıları
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
21. yüzyıl Amerikalı yazarları
BAFTA Ödülü sahipleri

Mark Hamill


II. Hrvatska nogometna liga - Jug (također i kao Druga hrvatska nogometna liga - Jug, Druga hrvatska republička nogometna liga - Jug, Hrvatska regionalna liga - Jug) je bila jedna od četiri skupine Druge Hrvatske nogometne lige u sezoni 1987./88., te je predstavljala ligu četvrtog stupnja natjecanja nogometnog prvenstva Jugoslavije.  Za razliku od proteklih sezona, stvorena je "Jedinstvena hrvatska liga" kao liga trećeg stupnja, a dotadašnje četiri skupine "Hrvatske lige" su postale skupine "Druge hrvatske lige". Novom reorganizacijom natjecanja za sezonu 1988./89., ukinuta je "Jedinstvena hrvatska liga", formirane su "Međurepubličke lige" (u kojima su klubovi iz Hrvatske sudjelovali u skupinama "Zapad", "Sjever" i "Jug"), a četiri skupine "II. hrvatske lige" su postale najviši republički rang u Hrvatskoj.
Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bio "Junak" iz Sinja.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Jedinstvena hrvatska nogometna liga 1987./88.
 II. Hrvatska nogometna liga – Istok 1987./88.
 II. Hrvatska nogometna liga – Sjever 1987./88.
 II. Hrvatska nogometna liga – Zapad 1987./88.
 Dalmatinska nogometna liga – Sjeverna skupina 1987./88.
 Dalmatinska nogometna liga – Srednja skupina 1987./88.

Vanjske poveznice

Izvori
 arhiv.slobodnadalmacija.hr, "Slobodna Dalmacija", 1987. godina
 arhiv.slobodnadalmacija.hr, "Slobodna Dalmacija", 1988. godina
 arhiv.slobodnadalmacija.hr, "Slobodna Dalmacija", br. 13473, god. XLIV, izdano 30. svibnja 1988., str. 19 ("Sport"), (26. kolo i ljestvica), preuzeto 3. rujna 2019.
 Jurica Gizdić: "Balun pokraj Jadra : od Dioklecijana do Solin Građe", Solin, 2001., , str. 142-144
 Jurica Gizdić: "80 godina Jadrana, Kaštel Sućurac, 2002., , str. 154-156
 Milorad Dujmović, Ante Livaja: "Nogometni klub Dinara Knin : 1913-2013.", Knin, 2013., , str. 98
 Jurica Gizdić: "HNK Sloga : 90 godina nogometa u Mravincima : 1925. – 2015.", Mravince, 2015., , str. 104-106
 Jurica Gizdić: "Vječni Zmaj pod Biokovom", Makarska, 2007., , str. 117-118

1987-88 Jug
1987-88 Jug
 Jug

II. Hrvatska nogometna liga – Jug 1987./88.


Chlorophyceae familia incertae sedis, zelene alge koje imaju status porodice u razredu Chlorophyceae, red Chlorophyceae incertae sedis. Postoji četrdesetak vrsta u 24 roda.

Rodovi

 Achoma P.M.Novis & G.Visnovsky
 Alvikia Shin Watanabe & L.A.Lewis
 Bicuspidella Pascher
 Botryosphaera Chodat
 Capsulococcus A.W.Bennett
 Chlorovitta Schiller
 †Crassikamaena P.L.Brenckle
 †Cribrokamaena P.L.Brenckle
 Diplochloris Korschikov
 Eubrownia Shin Watanabe & L.A.Lewis
 †Glenobotrydion J.W.Schopf
 †Globophycus J.W.Schopf
 Hexamitus Dujardin
 Hortobagyiella L.Hajdu
 Hyalococcus H.Warén
 Hydrurites Reinsch
 Jenufa Nemcová, M.Eliás, Skaloud & Neustupa
 Jolyella Ruinen
 Lobocystis R.H.Thompson
 †Noremia M.Kedves
 Parachlorococcum Shin Watanabe & L.A.Lewis
 †Seletonella K.B.Korde
 Sphaerobotrys Butcher
 Variochloris P.M.Novis & G.Visnovsky

Izvori

Chlorophyceae

Chlorophyceae familia incertae sedis


Anskuelsestavler eller anskuelsesbilleder var et pædagogisk redskab, der blev anvendt i 1800-tallet og første halvdel af 1900-tallets skoleundervisning. Anskuelsestavler blev oprindeligt produceret til døveundervisning, men vandt relativt hurtigt indpas i almindelige skoler. Man havde erfaring med, at børn lærte bedre, hvis de kunne få formidlet viden visuelt. At det ikke kun var læreren, der forklarede eller læste højt, men at de også fik illustreret forklaringerne med naturtro og gerne farvelagte billeder. Derudover var bøger en sjældenhed på de fleste skoler og børnene kom kun sjældent udenfor sognets grænser. Deres eneste visuelle kilde til forståelse af verden udenfor var derfor anskuelsestavlerne. De fungerede som et udgangspunkt for samtale mellem lærer og elev om emner som f.eks. dyr, planter, bibelske fortællinger og historiske begivenheder. Også billeder af hverdagsliv i by og på land var hyppige, ligesom scener fra fremmede og eksotiske lande. På den måde fik de et mere nuanceret indblik i flora og fauna, børn på landet fik en forståelse af livet i byen imens bybørn lærte hvordan koen blev malket eller hvornår landmanden høstede og hvorfor. Særligt de ældste af anskuelsestavlerne viser et idealiseret billede af verden og var således både opdragende og normdannende.

Historie
Anskuelsesundervisning vandt for alvor udbredelse i midten af 1800-tallet i danske skoler og blev et obligatorisk og selvstændigt fag med det Sthyrske Cirkulære i 1899, der fastlagde retningslinjer for grundskolens fag og deres indhold. Kirstine Frederiksen, der var lærer, havde kort forinden udgivet en bog om undervisningsmetoden og den dannede grundlag for cirkulæret. Selve anskuelsesmetoden blev anbefalet i andre fag, herunder især naturhistorie, historie og håndarbejde. Her blev tavlerne hyppigt suppleret af modeller eller andre genstande som udstoppede dyr og oldsager. Efter 2. Verdenskrig gik tavlerne gradvist af mode da det blev stadig billigere at producere undervisningsmaterialer i klassesæt.

Samlinger af anskuelsestavler
På Dansk Skolemuseum, som blev oprettet i 1887, indsamlede man anskuesestavler både fra ind- og udland frem til museets nedlukning i 2008. Samlingen er digitaliseret og offentligt tilgængelig på samlingens hjemmeside. De ligger fysisk på Aarhus University Library, Emdrup (tidl. Danmarks Pædagogiske Bibliotek). Det er også muligt at se den fysiske samling ved forudgående aftale, se hjemmesiden.

Noter

Eksterne henvisninger
 Anskuelsestavler på AU Library, Emdrup - Det Kongelige Bibliotek
Skolehistorie på AU Library, Emdrup - Det Kongelige Bibliotek
 EU projekt om anskuelsestavler på Wall charts, history and European Identity
 Samlingen af anskuelsestavler på universitetet i Würzburg, http://www.schulwandbild.de
 De klassiske undervisningsplancher - Højskolen i Vestfold  Norsk fotosamling af anskuelsestavler.

Læringsredskaber
Samlinger på Det Kgl. Bibliotek

Anskuelsestavle


عبد الله بن ناصر بن خليفة بن أحمد بن محمد آل ثاني (1960-) سياسي قطري وأحد أعضاء الأسرة الحاكمة ورئيس وزراء سابق ووزير داخلية سابق، حيث رأس أول وزارة في عهد الأمير الشيخ تميم بن حمد بن خليفة آل ثاني منذ 26 يونيو 2013 حتى استقالته في 28 يناير 2020

المؤهلات العلمية

 حاصل على درجة بكالوريوس علوم الشرطة من كلية درهام العسكرية في بريطانيا في عام 1984م .
 حاصل على ليسانس حقوق من جامعة بيروت العربية في عام 1995م.
 شارك في أكثر من 23 دورة تدريبية تأهيلية وتخصصية خارجية وداخلية.

حياته العملية
بدأ عمله في وزارة الداخلية ضابطاً للدوريات بقسـم شرطة النجدة عام 1985م.

نُقل إلى قوات الأمن الخاصة وعُين مساعداً لمدير الإدارة لشؤون العمليات، ثم مساعداً لمدير الإدارة، وتولى منصب مدير إدارة قوات الأمن الخاصة في 7 يناير 2002م.

عُين قائداً لقوة الأمن الداخلي (لخويا) في 6 سبتمبر 2004م.

وعينه الأمير الشيخ حمد بن خليفة آل ثاني وزير دولة للشؤون الداخلية وعضواً بمجلس الوزراء في 16 فبراير 2005م.

مثّل قطر في الكثير من المؤتمرات والندوات والاجتماعات الإقليمية والدولية، ومنها ما تعلق بإعداد مشروع الاتفاقيات الأمنية لمكافحة الإرهاب في دول مجلس التعاون الخليجي، والمؤتمر الدولي الخاص بالأمن العام والإرهاب في نيويورك، والاجتماع التنسيقي لمعاهد منظمة المؤتمر الإسلامي لمكافحة الإرهاب الدولي، وبرنامج الحماية والأمن الوقائي بنيويورك، وترأس وفد قطر في المؤتمر الدولي لمكافحة الإرهاب في الرياض.

كما شارك في شارك ضمن فريق المختصين من وزارة الداخلية لدراسـة الاتفاقية الدولية المتعلقة بالإرهاب.

وترأس اللجنة الوطنية لمكافحة الإرهاب ومجلس إدارة نادي لخويا لكرة القدم، بالإضافة إلى رئاسة اللجنة الأمنية الخاصة بتنظيم قطر لكأس العالم 2022.

رئاسة الوزراء
عُين رئيساً لمجلس الوزراء ووزيراً للداخلية في 26 يونيو 2013م، ليرأس أول وزارة في عهد الأمير الشيخ تميم بن حمد آل ثاني.

في نوفمبر 2014م أطلق باكورة المناطق الاقتصادية الخاصة، بوضع حجر الأساس للمرحلة الأولى في منطقة راس بوفنطاس الاقتصادية الخاصة لقطاع التقنية والخدمات اللوجستية، كما افتتح في ديسمبر 2014م مؤتمر عالم الاتصالات.

استمر في منصبه حتى قدم استقالته في 28 يناير 2020م، وخلفه رئيس الديوان الأميري الشيخ خالد بن خليفة آل ثاني.

الأوسمة التي حصل عليها
حصل الشيخ عبد الله بن ناصر آل ثاني على عدد من الأوسمة، منها:

الوسام الدولي للحماية المدنية بتاريخ 4 يونيو 2007م.

وسام جوقة الشرف الفرنسي بتاريخ 19 نوفمبر 2009م.

وسام الدرك الوطني الفرنسي بتاريخ 9 أكتوبر 2012م

وشاح حمد بن خليفة بتاريخ 28 يناير 2020م.

المراجع

آل ثاني
أشخاص على قيد الحياة
حاصلون على وسام جوقة الشرف
خريجو جامعة بيروت العربية
رؤساء وزراء قطريون
مواليد 1959
مواليد في الدوحة
وزراء داخلية قطريون
وزراء قطريون

عبد الله بن ناصر بن خليفة آل ثاني


Bronne (ukrainisch ; russisch /, polnisch Bronne) ist ein Dorf in der westukrainischen Oblast Riwne mit etwa 900 Einwohnern. Es liegt in einem Sumpfgebiet, etwa 8 Kilometer nordwestlich der ehemaligen Rajonshauptstadt Beresne und 58 Kilometer nordöstlich Oblasthauptstadt Riwne.

Geschichte
Der Ort wurde 1562 zum ersten Mal schriftlich erwähnt und lag bis 1795 als Teil der Adelsrepublik Polen-Litauen in der Woiwodschaft Wolhynien. Danach kam es zum neugegründeten Gouvernement Wolhynien als Teil des Russischen Reiches.
Nach dem Ende des Ersten Weltkrieges wurde der Ort ein Teil der Zweiten Polnischen Republik (Woiwodschaft Wolhynien, Powiat Kostopol, Gmina Bereźne), nach dem Ausbruch des Zweiten Weltkrieges wurde das Gebiet durch die Sowjetunion und ab 1941 durch Deutschland besetzt. 1945 kam es endgültig zur Sowjetunion und wurde in die Ukrainische SSR eingegliedert, 1991 wurde er schließlich ein Teil der heutigen Ukraine.

Verwaltungsgliederung
Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Landgemeinde Malynsk; bis dahin bildete es die Landratsgemeinde Bronne (Бронська сільська рада/Bronska silska rada) im Nordwesten des im Rajons Beresne.

Am 17. Juli 2020 wurde der Ort ein Teil des Rajons Riwne.

Weblinks

 Informationen zur polnischen Zeit des Ortes

Einzelnachweise

Ort in der Oblast Riwne
Rajon Riwne
Ersterwähnung 1562

Bronne


Oliver Evans (13 Eylül 1755; Newport, Delaware - 15 Nisan 1819, New York), Amerikalı mucit.

14 yaşında bir bisikletçinin yanında çırak olarak işe başladı. Yolcu taşıyan ilk binek arabanın mucididir.

1755 doğumlular
1819 yılında ölenler
18. yüzyıl Amerikalı mucitleri
19. yüzyıl Amerikalı mucitleri
18. yüzyıl Amerikalı mühendisleri
19. yüzyıl Amerikalı mühendisleri
Amerikalı demiryolu mühendisleri
Galler asıllı Amerikalılar

Oliver Evans


Armin Münch (* 1. Mai 1930 in Rabenau bei Dresden; † 21. August 2013 in Rostock) war ein deutscher Grafiker, Zeichner und Hochschullehrer. Münch galt als einer der bedeutendsten zeitgenössischen Zeichner Mecklenburg-Vorpommerns.

Leben
Münch wuchs in der sächsischen Kleinstadt Rabenau auf und erlebte im Februar 1945 als Jugendlicher die Bombardierung Dresdens mit. Er begann seine künstlerische Laufbahn als grafischer Zeichner beim Sachsenverlag Dresden. Von 1950 bis 1955 studierte er an der Hochschule für Bildende Künste Dresden, er diplomierte mit dem Werk Die Fischer vom Kap Arkona. 1955 übersiedelte Münch nach Rostock, um am Meer zu leben, das ihn zeitlebens als Künstler inspirierte. Er war von 1958 bis 1960 Meisterschüler für Grafik an der Deutschen Akademie der Künste zu Berlin (Ost) bei Hans Theo Richter, Max Schwimmer und Josef Hegenbarth. 1960 bis 1970 wirkte Münch als freischaffender Grafiker und Zeichner in Rostock und lebte seitdem in Lütten Klein. Ab 1970 widmete er sich auch der Kunsterziehung, später vor allem am Meer. 1970 erhielt er einen Lehrauftrag als Dozent an der Kunsthochschule Berlin-Weißensee und von 1976 bis 1991 lehrte er als ordentlicher Professor an der Universität Greifswald. Von 1996 bis 2000 hatte er einen Lehrauftrag der Universität Rostock sowie seit 1995 auch in der Prüfungskommission der privaten Kunsthochschule Bochum (IBKK). Münch war Mitglied des "Kunstvereins zu Rostock von 1841".

Im Mai 2001 übernahm die Universität Rostock 15.000 Zeichnungen, Druckgraphiken und Skizzenbücher von Armin Münch.

Ehrungen (Auswahl)

 1964: Kunstpreis der Stadt Rostock
 1965: Kunstpreis der FDJ
 1967: Kunstpreis der DDR
 1968 und 1975: Kunstpreis des FDGB
 1970: Nationalpreis der DDR III. Klasse
 1975: Orden Banner der Arbeit
 1977: Kunstpreis der Gesellschaft für Deutsch-Sowjetische Freundschaft
 1979: Theodor-Körner-Preis
 1980: Johannes-R.-Becher-Medaille

Werk
Armin Münch schuf vor allem Bilderzyklen (Werft, Meermenschen, Störtebeker u. a.), Buchillustrationen (Sonnenblumenbäuerin, Der Mann auf dem Kirr). Armin Münch schuf Grafiken und andere Illustrationen für den Rostocker Schriftsteller Michael Baade: Dornbuschinsel, Der Taubenäugigen, ...und Eva ist sehr schön, Sturmkinder... auf Hiddensee und anderen Inseln, Einmal will ich dieses Licht noch sehen..., Hiddensee. Eine Liebeserklärung, Geboren am Meer) und Grafik-Kataloge (Kernkraftwerk Nord Greifswald-Lubmin, Adam und Eva, Faust).

1962 veröffentlichte der Hinstorff Verlag Franz Fühmanns Böhmen am Meer in einer Vorzugsausgabe mit vier handsignierten Originalradierungen Münchs.

Publikationen
 Das Meer – Aus Tagebüchern 1954–2001. BS-Verlag Rostock, 2002, ISBN 3-935171-88-9
 Entwurf. Mit 36 Grafiken des Künstlers, Ausstellung in der Nikolaikirche in Rostock vom 16. Juni 2010 bis 4. August 2010. ISBN 978-3-86785-128-2, 52 Seiten
 Galionsfiguren. BS-Verlag Rostock, 2010, ISBN 978-3-86785-000-1, 116 Seiten
 Heiligendamm 2007. BS-Verlag Rostock, 2007, ISBN 978-3-86785-089-6, 75 Seiten
  Erlebnis Landschaft, Porträts; Zeichnungen, Kunstbuchreihe 26, Band 8 (2011), 28 und 29 (2012). Verlag Walter Graupner, Eggesin, je 26 Seiten

Literatur

 Münch, Armin. In: Dietmar Eisold (Hrsg.): Lexikon Künstler der DDR. Verlag Neues Leben, Berlin 2010, ISBN 978-3-355-01761-9, S. 641–643.
 Die Lebensleistung des Malers Armin Münch mit Peter Palme's Porträt über Münch. In: Die Zaubertruhe, Band XII, 1966, S. 213–216.
 Hannelore Gärtner: Poesie und gestalterische Kraft. Zum Zyklus "Moby Dick" von Armin Münch. In: Bildende Kunst. Zeitschrift für Malerei, Graphik, Plastik und Architektur. Berlin. 1/1966, S. 20–23
 Paul Kroll, Klaus Dieter Schulz u. a.: Armin Münch – Stoße zum Bildkern. (Texte und Katalog). Kibu, Greifswald 2015
 Eckhard Oberdörfer: Ein Faustzyklus für das Kernkraftwerk Nord. Der frühere Kunstprofessor Armin Münch war sehr produktiv. Zum 85. Geburtstag erscheint ein Buch und eine kleine Ausstellung wird eröffnet. In: Ostsee-Zeitung, Greifswalder Zeitung, 29. April 2015, S. 12, 4 Abb.

 Michael Baade: Der Rostocker Maler und Grafiker Armin Münch. In: Rostocker Zorenappels, Jahrgang 13/2019, Verlag Redieck & Schade GmbH, Rostock, ISBN 978-3-948188-05-4, S. 43/44, 5 Abb.
 Werner Geske: Armin Münch: Zeit seines Lebens ein Suchender. In: Ostsee-Zeitung, 24. April 2020, 4 Abb.
 Michael Baade: Und das Licht der Glocken tanzt auf den schaumigen Kronen. Armin Münch und Michael Baade im Dialog. Buchehrung zum 90. Geburtstag 2020. EDITION digital, Pinnow 2020. ISBN 978-3-96521-248-0 (Buch), ISBN 978-3-96521-246-6 (e-book)

Weblinks

 Armin Münch bei arthistoricum.net
 Armin Münch bei Bildindex.de
 Armin Münch bei IBKK

 Nachruf auf Armin Münch  beim NDR

Einzelnachweise

Zeichner (Deutschland)
Hochschullehrer (Universität Rostock)
Hochschullehrer (Universität Greifswald)
Bildender Künstler (Rostock)
Träger des Nationalpreises der DDR III. Klasse für Kunst und Literatur
Deutscher
Geboren 1930
Gestorben 2013
Mann

Armin Münch (Grafiker)


බ්‍රිතාන්‍ය බෙන්කූලන් යනු, වර්තමානයෙහි  බෙන්කුලු නගරය පිහිටා ඇති ප්‍රදේශය අවට වූ, සුමාත්‍රාවෙහි බ්‍රිතාන්‍ය සන්තකයක් විය. මෙහි වාසය සංස්ථාපනය කෙරුණේ 1685 වසරෙහිය.

මුලින් බ්‍රිතාන්‍ය ඉන්දියාව තුල පාලන ප්‍රදේශයක්වූ මෙය, 1785 වසරෙහිදී බෙන්කූලන් වාස  ප්‍රදේශය බවට තත්ත්වයෙන් පහත හෙලා  බෙන්ගාල් පාලන ප්‍රදේශය යටතෙහි පිහිටුවන ලදි.

1817 ඔක්තොම්බර් 15 දිනදී, බෙන්කූලන් අග්‍රාණ්ඩුකාරවරයා ලෙසින් ස්ටැම්ෆර්ඩ් රැෆල්ස් පත් කෙරිණි.  අග්‍රාණ්ඩුකාරවරයා ලෙසින් ඔහුගේ ධූර කාලය තුලදී, වහල් සේවය අවලංගු කිරීම මෙන්ම, ප්‍රදේශයේ නව වෙළෙඳ වරායක පහසුකම් සැපයීම සඳහා සිංගප්පූරුව සංස්ථාපනය කිරීම වැනි ප්‍රධාන ප්‍රතිසංස්කරණ කිහිපයක් රැෆල්ස් විසින් පනවන ලදි.

1823 වසරෙහිදී, බෙන්කූලන්හී බල පාලනය වෙතින් සිංගප්පූරුව ඉවත් කෙරිණි. 1824 වසරෙහි එංගලන්ත-ලන්දේසි ගිවිසුම තුලදී බෙන්කූලන් ප්‍රදේශය නෙදර්ලන්තයට පවරා දෙන ලදි.

ආශ්‍රිත

ඉන්දුනීසියාවෙහි බ්‍රිතාන්‍ය පාලනය
බ්‍රිතාන්‍ය නැගෙනහිර ඉන්දියා සමාගම
බෙන්ගාල් පාලන ප්‍රදේශය
පූර්ව බ්‍රිතාන්‍ය යටත්විජිත
ලෝක ඩිජිටල් පුස්තකාලය ආශ්‍රිත
බ්‍රිතාන්‍ය අධිරාජ්‍යයේ 1785 සංස්ථාපිත
සුමාත්‍රාවේ ඉතිහාසය
බ්‍රිතාන්‍ය අධිරාජ්‍යයේ 1824 විසංස්ථාපිත
ආසියාවෙහි 1785 සංස්ථාපිත
ආසියාවෙහි 1824 විසංස්ථාපිත

බ්‍රිතාන්‍ය බෙන්කූලන්


Tamaiti Williams, né le  à Whangārei (Nouvelle-Zélande), est un joueur international néo-zélandais de rugby à XV. Il joue au poste de pilier avec les Crusaders en Super Rugby depuis 2021, et avec la province de Canterbury en NPC depuis 2020.

Carrière

En club

Tamaiti Williams est né à Whangārei dans la région de Northland, mais grandit en Australie à Perth où sa famille s'est installée alors qu'il n'avait que quelques mois. Lors de son enfance, il pratique le rugby à XV avec le club de Kalamunda, ainsi que le rugby à XIII. À XV, il représente la sélection des moins de  de l'État d'Australie-Occidentale en 2015.

Ses parents décident de rentrer en Nouvelle-Zélande en 2016, et font leur retour en Northland à Kāeo. Il est scolarisé dans un premier temps avec la Kerikeri High School, et joue avec l'équipe de l'établissement. Il évolue à ce moment-là au poste de troisième ligne centre. Au bout d'un an, il est repéré à l'occasion d'un tournoi de rugby à sept, et rejoint le réputé  dans la banlieue d'Auckland. Dans son nouvel établissement, il est encouragé à changer de poste afin de se convertir en pilier, plus en adéquation avec ses qualités physiques. Avec l'équipe de son établissement, il remporte le championnat scolaire de la région d'Auckland en 2017. En 2018, il considéré comme l'un des meilleurs joueurs du pays à son poste dans sa catégorie d'âge.

Après avoir terminé le lycée, il décide de rejoindre en 2019 l'Academy (centre de formation) de la franchise des Crusaders, basée à Christchurch. Jouant également avec les équipes jeune de la province de Canterbury, il remporte le championnat provincial des moins de  en 2019. Enfin, il évolue aussi avec le club amateur du Burnside RFC dans le championnat de la région de Canterbury.

En 2020, il joue aussi avec l'équipe Development (espoir) de la franchise des Crusaders. Plus tard la même année, il est retenu dans l'effectif senior de la province de Canterbury pour disputer la saison 2020 de NPC (championnat des provinces néo-zélandaises). Il fait ses débuts professionnels le  face à North Harbour. Il joue sept matchs lors de sa première saison, dont trois titularisations.

Dans la foulée de ses débuts au niveau provincial, il est retenu par les Crusaders pour disputer la saison 2021 de Super Rugby. Il joue son premier match le  face aux Blues lors du Super Rugby Aotearoa. Il profite alors de la blessure de Joe Moody pour obtenir un temps de jeu conséquent au poste de pilier gauche. Il joue deux matchs en Super Rugby Aotearoa, avant de jouer cinq rencontre lors de l'édition Trans-Tasman qui la suit immédiatement. Il connaît son unique titularisation de la saison le  contre la Western Force.

Toujours en 2021, il joue deux matchs de NPC avec Canterbury, avant qu'une blessure au tendon d'Achille mette un terme à sa saison.

Lors de la présaison 2022 avec les Crusaders, il déclare vouloir se fixer au poste de pilier droit, après avoir évolué des deux côtés lors du début de sa carrière. En effet, avec le départ du droitier Michael Alaalatoa, Williams considère avoir plus de chance de s'imposer de ce côté de la première ligne, plutôt qu'à gauche où sont présents les All Blacks Joe Moody et George Bower. Son souhait est néanmoins mis en suspens en cours de saison avec la blessure de Moody à gauche, et l'émergence de Fletcher Newell à droite. Il est remplaçant au poste de pilier gauche lors des phases finales, qui voient son équipe remporter un nouveau titre.

Malgré un NPC 2022 où il est exclusivement utilisé au poste de pilier gauche avec Canterbury, le nouvel entraîneur des avants des Crusaders Daniel Perrin affirme sa volonté de le voir évoluer à droite pour la saison 2023. Il démarre effectivement la saison comme titulaire à droite, profitant de la blessure de Newell pour obtenir un temps de jeu considérable. Toutefois, à partir du mois de , les blessures de Moody et Bower font qu'il est contraint de repasser à gauche pour terminer la saison.  Il est ainsi titulaire à ce poste lors des phases finales, qui voit les Crusaders remporter un septième titre d'affilée.

En équipe nationale

Tamaiti Williams joue avec la  en 2017 et 2018.

Il  est sélectionné en 2019 avec l'équipe de Nouvelle-Zélande des moins de  pour participer au championnat junior océanien, et joue deux matchs lors du tournoi. Il est ensuite retenu afin de participer au championnat du monde junior 2019 en Argentine. Les jeunes néo-zélandais terminent à une décevante septième place, tandis que  Williams dispute trois rencontres lors du tournoi.

En , en vertu de ses origines Māori, il est sélectionné avec les Māori All Blacks afin de disputer un match contre les Moana Pasifika. Remplaçant au coup d'envoi, il participe à la victoire de son équipe, qui s'impose sur le score de 28 à 21.

Il est rappelé avec les Māori en , et participe à la double confrontation contre les Samoa. Remplaçant lors du premier match, il est titularisé lors du second.

En , il dispute deux nouvelles rencontres avec les Māori, face à l'Irlande.

En , il est sélectionné avec les , l'équipe réserve néo-zélandaise, dans le cadre d'une tournée en Europe. Williams affronte l', puis les Barbarians.

En , il est sélectionné pour la première fois en équipe de Nouvelle-Zélande pour participer au Rugby Championship. Il obtient sa première sélection le  contre l'Afrique du Sud à Auckland.

Palmarès

En club
 Vainqueur du Super Rugby Aotearoa en 2021 avec les Crusaders.
 Vainqueur du Super Rugby en 2022 et 2023 avec les Crusaders.

 Finaliste du NPC en 2022 avec Canterbury.

Notes et références

Liens externes

Joueur international néo-zélandais de rugby à XV
Pilier (rugby à XV)
Joueur de la Canterbury Rugby Football Union
Joueur des Canterbury Crusaders
Naissance en août 2000
Naissance à Whangarei

Tamaiti Williams


S. Meri (Marica) Gotovac (Budišnja Ravan, općina Konjic, Hercegovina, 10. svibnja 1958.),redovnica Milosrdnih sestara Sv. Križa u Đakovu, voditeljica kateheza i duhovnih obnova za mlade, tajnica Vijeća za pastoral duhovnih zvanja HBK od 2007., predsjednica Centra za zvanja Hrvatske konferencije viših redovničkih poglavara i poglavarica 2008. – 2010., osnivačica Zajednice mladih volontera "Milosrdni Samarijanac", suradnica u izradi katehetskih materijala

Životopis
Roditelji su joj bili majka Šima, rođena Ilić i otac Bosiljko Gotovac. Marica jer rođena u tradicionalnoj katoličkoj obitelji s jedanaestero djece kao dijete iz očeva drugog braka, jer mu je prva supruga umrla od španjolske gripe. Marica (s. Meri) je odrasla uz očevih troje djece iz prvog braka. U obitelji se svaki dan zajedno molilo i redovito slavila misa. Roditelji su im bili marljivi i pošteni ljudi. Živjeli su u teškim uvjetima. Djeci nisu ostavili gotovo nikakva materijalna dobra, unatoč što su teško radili cijelog života. Rodni joj kraj nije pružao nikakve mogućnosti za životni napredak i gotovo svi su ga brzo napuštali i odlazili na školovanje ili na posao daleko od obiteljskoga doma. Roditelji su joj na kraju su ostali sami i u rodnoj joj Budišnjoj Ravni ostali sve do rata u Bosni i Hercegovini. Ni rat ih nije potjerao, nego su pobjegli pred bošnjačko-muslimanskom agresijom. Boravili su kod jednog sina u Njemačkoj, potom kod drugog u Osijeku gdje su ostali do smrti.

Rano djetinjstvo provela je u obiteljskom domu. Od malena je osjećala sklonost prema redovničkom pozivu. Njeno malo selo nije imalo osnovnu školu s punim programu, nego se u selu moglo polaziti samo do četvrtoga razreda. Otac je želio da kći Marica nastavi školovanje jer je bila dobra učenica. Mati se protivila jer nije htjela da kći ide sama s dječacima u šest kilometara udaljenu školu i bila je za da Marica se školuje u Sarajevu gdje bi boravila kod ujaka. Usred rasprave i dogovora doznali su od susjednoga župnika, da Milosrdne sestre Svetoga Križa u Đakovu primaju djevojčice na stanovanje omogućavajući im uz materijalnu pomoć roditelja završiti školovanje. Meri je odmah to prihvatila te je s ocem 1969. je došla u Đakovo, te sa skupinom od još petnaestak djevojčica iz Bosne i Hercegovine i Slavonije nastavila pohađati osnovnu školu u Trnavi kraj Đakova. Odlučila je postati redovnica pa se nakon osnovne škole odlučila vratiti u Đakovo. Gimnaziju je završila u Đakovu. Poslije redovničke formacije, položila je godine 1982. prve redovničke zavjete u provincijalnoj kući u Đakovu.

Diplomirala je u Zagrebu na Katehetskom institutu u Zagrebu. Duže godina radila kao katehistica. Otkad je vjeronauk u škole uveden 1991., radila je i kao vjeroučiteljica u školama, vodila je susrete za mlade i roditelje, duhovne susrete za djevojke, vodila je pjevanje dječjeg i mješovitog zbora, vodila je duhovne obnove za djevojčice i mlade, svirala i animirala pjevanje na nedjeljnim misama. Godine 2001. započela je rad s mladima u Domu bl. s. Ulrike samostana u Đakovu. Ljeta 2008. magistrirala na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu, tezom "Mladi pred izborom duhovnog zvanja u postmodernom okruženju", pod vodstvom mentora dr. Josipa Šimunovića. Prva je studentica Katehetskog instituta KBF-a u Zagrebu koja je magistrirala iz područja pastoralne teologije.
Objavila članke katehetsko-liturgijske građom u "Vjesniku" Đakovačke i Srijemske biskupije te u časopisu "Kateheza" i održala nekoliko stručnih predavanja na susretima animatora za duhovna zvanja.

Izvori

Životopisi, Đakovo
Rimokatolička Crkva u Bosni i Hercegovini
Rimokatolička Crkva u Hrvatskoj

Meri Gotovac


Zonska nogometna liga AKMO, također i kao Zona AKMO, Zonska liga Kosovsko-metohijske oblasti, Kosovska zona, je bila liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1959./60.  Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio "Rudar" iz Kosovske Mitrovice.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Druga savezna liga 1959./60.
 Kvalifikacije za Drugu saveznu nogometnu ligu 1960.

Vanjske poveznice

Izvori

 Godišnjak FSJ 1959-60, Beograd, 1960., ISSN: 0351-2894, str. 165

1959-60 1
KOS 1
1959-60 1 zona
1959-60

Zonska nogometna liga AKMO 1959./60.