Ivarsfjord (nordsamisk: Vuoiddasvuotna) er en fjordarm af Hopsfjorden i Gamvik kommune i Troms og Finnmark   fylke i Norge. Fjorden har indløb mellem Ytre Værnes i vest og Indre Hopsneset i øst og går 3,5 kilometer mod nordøst til Ivarsfjordbotnen i enden af fjorden.

Bygden Ivarsfjord ligger på vestsiden af fjorden. På østsiden ligger en lille gård ved en ås der kaldes Sukkertoppen. Dere  ligger to holme i fjorden, Torvholmen og Sandholmen.

Fylkesvei 264 (Finnmark) går langs begge sider af fjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Troms og Finnmark
Gamvik

Ivarsfjorden


المعهد العالي للمحاسبة وإدارة المؤسسات بتونس هو إحدى مؤسسات التعليم العالي التي تعود بالنظر إلى جامعة منوبة ويقع بالمركب الجامعي بمنوبة، غربي العاصمة التونسية. بعث بمقتضى الأمر عدد 88-1648 المؤرخ في 16 سبتمبر 1988. وقد كان يحمل في البداية اسم المعهد العالي للمحاسبة وحمل اسمه الحالي عام بمقتضى الأمر المؤرخ في 18 ديسمبر 1995.

أرقام
طبقا لإحصائيات السنة الجامعية 2007-2008 يبلغ عدد طلبة المعهد 4263 من بينهم 2715 طالبة، أي أكثر من نصفهم من الفتيات.

أقسام
يضم المعهد ألربعة أقسام هي:
 المحاسبة والمالية ؛
 التصرف ؛
 الاقتصاد والطرق الكمية والإعلامية ؛
 حقوق واللغات .

وصلة خارجية
موقع المعهد العالي للمحاسبة وإدارة المؤسسات.

مراجع

التعليم في تونس
تعليم عال
جامعة منوبة
معاهد علمية


Protektorat Malta bio je britanski protektorat nad Maltom koji je postojao u razdoblju od 1800. do 1813. godine.

Povijest
Tijekom Malteškog ustanka protiv Francuza, Maltežani su stvorili Narodnu skupštinu kao privremenu vladu. Poslati su izaslanici britanskoj floti na Siciliji koji su molili za pomoć. Britanski konvoj koji se sastojao od trinaest brodova kapetana Jamesa Saumareza došao je na Maltz sa Sicilije krajem rujna 1798. godine. Idući mjesec, Alexander Ball stigao je na Maltu, a godinu dana kasnije imenovan je civilnim komesarom. Francuski garnizon pod generalom Vauboisom potjeran je u Valletu te se on predaje 4. rujna 1800. godine, stoga je Malta postala britanski protektorat. Komesar Charles Cameron je u kolovozu 1801. godine imenovao Emmanuelea Vitalea za guvernera Goza umjesto Saverija Cassara. Time je Goza prestala postojati kao nezavisna država.

U skladu s odredbama Mira u Amiensu iz 1802. godine, Britanci su trebali napustiti Maltu, no britanski kralj nije ispunio svoju obavezu što je, uz neizvršavanje još nekih obaveza, dovelo do raskida sporazuma i nastavka rata. U lipnju 1802. godine 104 predstavnika malteških gradova i sela potpisali su deklaraciju poznatu kao La Dichiarazione dei Diritti degli abitanti delle Isole di Malta e Gozo (prevedeno: Deklaracija o pravima stanovnika otoka Malte i Goza). Njome je Đure III. proglašen malteškim kraljem. On nije posjedovao prava da dadne Maltu nekoj drugoj državi. Deklaracijom je određena i autonomija Malte.

Krajem 18. stoljeća princ Lampeduse dozvolio je Salvatoreu Gattu, malteškom preduzetniku, da se nastani na otoku s nekoliko malteških radnika. Britanci su namjeravali pretvoriti Lampedusu u pomorsku bazu umjesto Malte, ali ideja nije provedena u djelo jer otok nije imalo veće luke. Unatoč tome, vlasti Malte pokušale su anektirati otok jer su vjerovali da se on može koristi za snabdljevanje Malte hranom u slučaju Napoleonovog osvajanja Sicilije. Salvatore Gatt prenio je 1810. godine zakup Alexanderu Fernandezu iz Britanije. Poslovni poduhvat Fernandeza odbila je britanska vlada. Daljnje probleme prouzrokovala je kuga na Malti (1813. – 1814.), a 25. rujna 1814. godine sir Thomas Maitland povukao je trupe s Lampeduse. Salvatore je ostao vlasnik otoka do 1818. godine.

Malta je 1813. godine pretvorena u Krunsku koloniju Maltu. Malta službeno postaje britanska kolonija nakon potpisivanja Pariskog mira 1814. godine.

Komesari Malte

Izvori

Povijest Malte
Napoleonski ratovi
Povijest Ujedinjenog Kraljevstva (1707. – 1914.)

Protektorat Malta


The North Fork of the Grand River is a tributary of the Grand River, approximately 80 miles (129 km) long, in North Dakota and South Dakota in the United States.

It rises in the Badlands of southwestern North Dakota, in southern Bowman County, and flows ESE, into the Bowman-Haley Reservoir, formed by the Bowman-Haley Dam, then through northwestern South Dakota, past several units of the Grand River National Grassland in northern Perkins County. It joins the South Fork near Shadehill to form the Grand.

See also
List of rivers of North Dakota
List of rivers of South Dakota

External links

Rivers of North Dakota
Rivers of South Dakota
Bodies of water of Bowman County, North Dakota
Rivers of Perkins County, South Dakota

North Fork Grand River


Rainham ( ) is a town in the unitary authority of Medway, in Kent, South East England. The town forms a conurbation with neighbouring towns Chatham, Rochester, Strood and Gillingham.

Historically, Rainham was a separate village until, in 1928, it was added to the Municipal Borough of Gillingham, which was originally created in 1903 and was grouped into the latter's built-up area in analysis of the 2011 census by the Office for National Statistics. It became part of the Medway authority when Gillingham was incorporated with the other towns to form Medway Unitary Authority in 1998.

Geography

Rainham occupies a large stretch of land from the dip slope of a moderate rise of the North Downs of about  above sea level, descending to a frontage on the River Medway's natural harbour to the north.

London is approximately  to the west.

Three roads cross the town. The M2 motorway runs along its southern edge,  from the town centre. The main road through the town, the A2, follows the ancient Watling Street, the Roman road between London and Canterbury. The most northerly road runs close to the southern bank of the river. The Chatham Main Line has a railway station here and National Cycle Route 1 runs through the town.

The Park Wood estate to the south of Rainham was built mainly during the 1960s and 1970s. Building this estate required the destruction of one of the last large areas of relict woodland in North Kent. The area towards Gillingham is known as Rainham Mark, named after an old ecclesiastical boundary: and Macklands is an older part of the town to the north. The Macklands Arms public house was named after Macklands Manor House. The (now Grade II listed,) manor house was home to members of the Mackay family, who owned a printing company in Chatham. The company building is now part of CPi Books. Lower Rainham, once a separate village, is now also a part of the town.

Demographics

Rainham was originally a linear settlement along the main road. The population in 1801 was 422; two centuries later it is well over thirty thousand. Part of the reason for this huge growth can be attributed to the railway.
When the railway came in 1858 it brought an almost immediate increase in the size of the village; when the Chatham Main Line was electrified in 1959, as with all the places served by it, town growth began again. One of the results was the building of Parkwood estate (see above).

Amenities

The parish church is dedicated to St Margaret; the Roman Catholic church to St Thomas of Canterbury.

Facilities

Rainham has a small shopping area, including the Rainham Shopping Centre precinct, with a few major shops.  The precinct was built in the 1970s after the old church school building was demolished. The school originally opened in 1846 it was a community centre for the last few years of its life.  The school (St Margaret's) had moved to the old senior school building in Orchard Street in 1967.

Rainham is home to the first ever oast house theatre, where the Rainham Theatrical Society (RaTS) puts on regular performances.

Local media

Newspapers
Local newspapers for Rainham include the Medway Messenger, published by the KM Group. The area also has free newspapers in the Medway Extra (KM Group) and yourmedway (KOS Media).
In 2011 Medway News and Medway Standard, both published by Kent Regional News and Media were closed.

Television
Local news and television programmes are provided by BBC South East and ITV Meridian. Television signals are received from the Bluebell Hill TV transmitter.

Radio
The local commercial radio station for Rainham is KMFM Medway, owned by the KM Group. Medway is also served by community radio station Radio Sunlight. The area can also receive the county wide stations BBC Radio Kent, Heart and Smooth.

Education

Rainham has four secondary schools:
The Howard School: a selective and secondary school for boys
Rainham Mark Grammar School: selective school for which the Medway Test has to be taken, open to both boys and girls
Rainham School for Girls: a comprehensive school for girls
Leigh Academy Rainham: a comprehensive school for girls and boys

For a full list of schools serving Rainham visit List of schools in Medway

Open spaces

The Riverside Country Park, which fronts on to the river Medway at Rainham Creek, includes the promontory of Horrid Hill. Berengrave Local Nature Reserve (a disused chalk pit) is located on the Lower Rainham Road.

There are also a number of parks and recreational grounds around Rainham.

See also
Medway
Chatham
Rochester
Strood
Gillingham

References

External links
History of Rainham

Gillingham, Kent
Populated places in Kent

Rainham, Kent


Der Corumbel ist ein linker Nebenfluss des Río Tinto in der spanischen Provinz Huelva.

Vor seiner Einmündung bildet er den 1987 fertiggestellten Stausee Embalse del Corumbel bajo, der eine Kapazität von 1,9 Mio. m³ hat.

1Corumbel

Corumbel


Brzotín este o comună din Slovacia aflatâ în districtul Rožňava, regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.363 de locuitori.

Istoric
Brzotín este atestată documentar din 1242.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Brzotín


Lexploitation de l'or au Burkina Faso date seulement du début du . Une forte intensification de la prospection et de l'exploitation est perceptible à partir de 2008, la production passant en deux décennies de moins d'une tonne annuelle à plus de soixante.

L'exploitation est très inégalement répartie, entre une vingtaines de mines exploitées de manière industrielle et très mécanisée, qui fournit l'essentiel de la production, et un énorme secteur informel rassemblant plus d'un million de travailleurs, y compris de nombreux enfants, mais très peu productif.

L'exploitation de l'or pose de nombreux problèmes, en particulier de sécurité, de santé et d'atteinte à l'environnement.

Implantation géographique
Les mines d'or principales sont réparties sur à peu près toute la surface du pays.

Histoire
En 2008 commence véritablement l'expansion du secteur aurifère au Burkina. En 2015, la production totale du pays est déjà de trente-cinq tonnes.

En 2012, le Burkina Faso compte déjà six mines industrielles : Mana, Youga, Kalsaka, Taparko, Belahouro et Essakane, deux semi-industrielles et environ deux cents exploitations artisanales.

En 2020, dix-sept mines sont exploitées de manière industrielle et fournissent un total annuel de soixante tonnes, alors que trois nouvelles mines ouvrent.

Rôle économique
Au début des années 2000, la production burkinabè d'or est inférieure à une tonne annuelle.

Depuis 2008, l'or est devenu le premier poste d'exportation du Burkina Faso, devant le coton. La croissance est ensuite fulgurante : 38,5 tonnes en 2016, 45,6 tonnes en 2017, 52,66 tonnes en 2018, 60 tonnes en 2020. À cette date, le pays est le quatrième producteur d'or d'Afrique, derrière l'Afrique du Sud, le Ghana et le Mali. L'or représente alors 10,6 % du PIB, mais 71 % des recettes d'exportation, soit  de francs CFA.

En 2022, l'exploitation légale de l'or fournit quinze mille emplois directs et cinquante milles indirects. Mais la prospection clandestine, quant à elle, emploierait de 1,2 à 1,5 million de personnes.

Le , l'Assemblée nationale vote à l'unanimité un texte de loi réglementant la commercialisation de l'or. Cette loi crée en particulier l'Agence nationale d'encadrement des exploitations minières artisanales et semi-artisanales.

Aspects sociaux et écologiques

Orpaillage illégal
L'État étant automatiquement propriétaire à hauteur de 10 % de toutes les mines légales, le Burkina Faso compterait entre sept et huit cents mines d'or illégales. Les conditions de travail y sont extrêmement pénibles. En effet, les filons étant à de grandes profondeurs, les mineurs sont obligés de creuser des puits de 25 à 80 mètres, pour un rendement médiocre de quelques dizaines de kilogrammes par an pour chaque mine. L'ensemble des mines illégales produit environ dix tonnes annuelles.

Le système économique est celui du métayage. Contre la location du terrain aux mineurs, le propriétaire reçoit un sac de minerai sur dix. Les mineurs, qui sont tenus de passer au minimum six heures par jour dans le puits, sont originaires du Burkina Faso, mais aussi du Mali, du Bénin, du Ghana. La mine fonctionne en continu, avec des équipes diurnes et nocturnes. Un grand nombre de puits de mines ne sont même pas sécurisés par des étais. Le risque est particulièrement important en cas d'orage, car la pluie peut alors faire effondrer l'ensemble de la galerie.

Le , l'explosion d'un stock de dynamite tue cinquante-cinq personnes et fait autant de blessés sur la mine illégale de Gomgombiro.

Travail des enfants
En 2012, l'UNICEF estime que sept cent mille enfants entre cinq et dix-huit ans travaillent à l'extraction aurifère dans le pays.

Protection de la nature
L'État burkinabè veille, dans la mesure de ses moyens, à ce que la prospection aurifère ne constitue pas un danger pour l'environnement. Si la mine d'or illégale est située dans une réserve naturelle, une forêt ou à proximité d'un cours d'eau, elle est immédiatement fermée dès que l'infraction est constatée. Dans le cas contraire, la prospection illégale est tolérée.

Le tamisage étant insuffisamment rentable, la séparation de l'or s'effectue en utilisant du cyanure et du mercure, dont les travailleurs ne maîtrisent pas la dangerosité et la toxicité.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Mine d'Essakane

Bibliographie

Exploitation aurifère au Burkina Faso


Grand Lisboa () es un hotel de 48 plantas y  de altura situado en Macao, propiedad de la Sociedade de Jogos de Macau y diseñado por los arquitectos Dennis Lau y Ng Chun Man, de Hong Kong. Su casino y restaurantes abrieron el 11 de febrero de 2007, mientras que el hotel abrió en diciembre de 2008. El casino ofrece 800 mesas de juegos de azar y 1000 máquinas automáticas. El hotel contiene 430 habitaciones y suites. Grand Lisboa es el edificio más alto de Macao.
El casino es el primero de Macao que ofrece el juego de póquer Texas hold 'em. Fue también el primero en ofrecer craps, aunque algunos otros casinos de la ciudad ofrecen en la actualidad el juego.

Joël Robuchon se unió al grupo en 2007 como el chef principal del restaurante del hotel, Robuchon a Galera, que fue premiado en 2008 con tres estrellas por la Guía Michelin. La carta de vinos incluye más de 7 400 vinos y ha ganado el "Gran Premio" Wine Spectator.

The Star of Stanley Ho está mostrado permanentemente en el Casino Grand Lisboa. Según el Gemological Institute of America, el diamante de 218,08 quilates (43,62 g) de masa es el diamante color-D de forma de cojín sin desperfectos internos más grande del mundo.

Véase también
 Macao
 Anexo:Edificios más altos de China
 Anexo:Edificios más altos del mundo

Referencias

Enlaces externos

 Página web oficial - Grand Lisboa
 Página web del hotel - Grand Lisboa Hotel
 Emporis.com - Grand Lisboa
 Casino famoso - Grand Lisboa
 SkycraperPage.com – Hotel & Casino Grand Lisboa
 Reseña de casinos y hoteles de Macao

Casinos de Macao
Arquitectura de China de 2008
Macao en 2008
Rascacielos de China de los años 2000
Hoteles de China
Edificios y estructuras de Macao
Rascacielos entre 250 y 299 metros
Arquitectura de China del siglo XXI
Rascacielos hoteles de China

Grand Lisboa


.onion este un sufix TLD special, care desemnează un serviciu anonim ascuns accesibil prin intermediul rețelei Tor. Aceste adrese nu sunt nume DNS adevărate, iar TLD-ul .onion nu este în rădăcina DNS a Internetului, dar cu proxy-urile corespunzătoare instalate, programele de acces la Internet, cum ar fi browserele web, pot accesa site-uri cu adrese .onion trimițând cererea prin intermediul rețelei de servere  Tor. Scopul utilizării unui astfel de sistem este de a face atât furnizorul de informații cât și persoana ce accesează informațiile mult mai dificil de urmărit, fie una de către cealaltă, fie de un host de rețea intermediar, fie de cineva din exterior.

Format
Adresele din TLD-ul .onion sunt, în general, hash-uri de 16 caractere alfa-semi-numerice, opace și nemnemonice, generate automat pe baza unei chei publice atunci când este configurat un serviciu ascuns. Aceste hash-uri de 16 caractere pot fi compuse din orice literă a alfabetului și din cifre zecimale de la 2 la 7, reprezentând astfel un număr pe 80 de biți în bază 32. Se poate configura și un URL .onion lizibil (de exemplu, începând cu un nume de organizație) prin generarea multor perechi de chei (un proces de calcul care poate fi paralelizat) până când se găsește un URL acceptabil.

Numele onion se referă la , tehnica utilizată de Tor pentru a atinge un grad de .

Gateway-uri WWW-.onion
Proxy-urile prin care se poate intra în rețeaua Tor, cum este , permit accesul la servicii ascunse unor browsere și motoare de căutare fără capabilități Tor. Folosind un gateway, utilizatorii renunță la anonimat și acordă încredere gateway-ului să le livreze conținutul corect. Atât gateway-urile, cât și serviciul ascuns pot amprenta browserul și pot accesa date despre adresa IP a utilizatorului. Unele proxy-uri folosesc tehnici de cache pentru a oferi o rată mai bună de încărcare a paginilor decât Tor Browserul oficial.

.exit
.exit este un pseudo-TLD folosit de utilizatorii Tor pentru a indica pe loc software-ului Tor nodul lor de ieșire preferat pe care îl doresc utilizat în timp ce se conectează la un serviciu, cum ar fi un server web, fără a fi nevoie să editeze fișierul de configurare pentru Tor (torrc).

Sintaxa utilizată cu acest domeniu este hostname + .exitnode + .exit, astfel încât dacă un utilizator vrea să se conecteze la http://www.torproject.org/ prin nodul tor26, atunci trebuie să introducă URL-ul http://www.torproject.org.tor26.exit.

Printre utilizările acestei funcționalități se numără accesarea unui site disponibil numai pentru adresele dintr-o anumită țară, sau verificarea dacă un anumit nod funcționează.

Utilizatorii pot scrie și doar exitnode.exit pentru a accesa adresa IP a lui exitnode.

Notația .exit este dezactivată în mod implicit începând cu versiunea 0.2.2.1-alfa, din cauza potențialului de atacuri la nivel aplicație.

Denumirea oficială
Domeniul a fost un sufix pseudo-TLD, similar în concept cu finaluri similare, ca .bitnet și .uucp, folosite la începuturi.

La 9 septembrie 2015, ICANN,  și IETF au desemnat .onion ca "domeniu cu utilizare specială", oferind domeniului un statut oficial, în urma unei propuneri a lui  de la Proiectul Tor și a inginerului de securitate de la Facebook .

Suport HTTPS
Atacurile cu SSL stripping de la nodurile de ieșire malițioase din rețeaua Tor sunt un risc pentru utilizatorii care accesează site-ru tradiționale HTTPS din . Site-uri care oferă adrese dedicate .onion pot oferi un nivel suplimentar de asigurare a identității prin intermediul certificatelor, deși criptarea în sine este redundantă, având în vedere caracteristicile native de criptare ale lui Tor.

Înainte de adoptarea  Ballot 144, un certificat HTTPS un nume de domeniu .onion se putea achiziționa doar prin tratarea .onion nume intern de server. Conform cerințelor de bază ale CA/Browser-ul Forum, aceste certificate se puteau elibera, dar numai cu o dată de expirare înainte de 1 noiembrie 2015. În ciuda acestor restricții, patru organizații au continuat parteneriatele cu autoritățile de certificare; acestea au fost , în iulie 2013, Facebook în octombrie 2014,  în decembrie 2014, și  în aprilie 2015.

În urma adoptării CA/Browser Forum Ballot 144  și desemnarea ca nume de domeniu cu "utilizare specială" în septembrie 2015, .onion îndeplinește criteriile pentru RFC 6761. Autoritățile de certificare pot emite certificate SSL pentru site-uri HTTPS .onion printr-un proces documentat în cerințele de bază CA/Browser Forum, introdus în Ballot 144.

În august 2016, 13 domenii .onion erau semnate HTTPS de 7 organizații diferite prin intermediul .

Referințe

Legături externe

Domenii Internet

.onion


John Gower () a fost un poet englez,  contemporan cu William Langland și Gawain Poet. John Gower a fost bun prieten cu Geoffrey Chaucer.

Gower este cel mai bine cunoscut pentru cele trei lucrări majore ale sale: Mirour de l'Omme, Vox Clamantis și Confessio Amantis, trei poeme scrise în limbile franceză, latină și, respectiv, engleză. Aceste trei poeme sunt unite prin teme politice și de morală.

În Confessio Amantis (scrisă în jur de 1390), Alexandru cel Mare construiește o mașină de zbor trasă de doi grifoni. Această aventură se încheie numai prin intervenția directă a lui Dumnezeu, care distruge dispozitivul și îl aruncă pe Alexandru înapoi la pământ. Acest lucru nu-l oprește, totuși, pe legendarul Alexandru, care continuă să construiască o sferă gigantică din sticlă pe care o folosește apoi pentru a călători sub apă. Acolo vede minuni extraordinare care depășesc înțelegerea sa.

Note

Vezi și
Listă de poeți englezi
Listă de scriitori englezi
Istoria științifico-fantasticului

Legături externe

 The International John Gower Society
 John Gower Bibliography Online
 The Gower Project
 MS 1083/29 Confessio amantis at OPenn

 Luminarium: John Gower Life, works, essays
 Excerpt from Confessio Amantis  – Harvard Chaucer Pages
  texts of Gower and his contemporaries

  first half of Confessio Amantis(to V.1970)
  second half of Confessio Amantis (from V.1970)

 John Gower at the Catholic Encyclopedia

Nașteri în 1330
Decese în 1408
Decese în octombrie
Creștini englezi
Englezi din secolul al XIV-lea
Englezi din secolul al XV-lea
Înmormântări la Southwark Cathedral
Poeți englezi
Scriitori britanici de limbă engleză
Scriitori britanici de limbă franceză
Scriitori britanici de limbă latină
Scriitori de limbă latină din secolul al XIV-lea
Scriitori de limbă latină din secolul al XV-lea

John Gower


Les Temps modernes (Timpuri moderne) este o revistă franceză care a apărut pentru prima dată în octombrie 1945. Ea a fost cunoscută ca revista lui Jean-Paul Sartre. A fost numită după un film cu Charlie Chaplin. Les Temps modernes a umplut golul lăsat de dispariția uneia dintre cele mai importante reviste literare interbelice, La Nouvelle Revue Française (Noua revistă franceză), considerată a fi revista lui André Gide, care a fost închisă după eliberarea Franței din cauza colaborării sale cu ocupanții germani.

Istoric și profil
Les Temps modernes a fost publicată de Gallimard și este publicată astăzi tot de Gallimard. În timp, revista și-a schimbat proprietarii de trei ori: Julliard (ianuarie 1949 - septembrie 1965), Presse d'aujourd'hui (octombrie 1964 - martie 1985), Gallimard (aprilie 1985 - prezent).

Primul consiliu de redacție a fost format din Sartre (director), Raymond Aron, Simone de Beauvoir, Michel Leiris, Maurice Merleau-Ponty, Albert Ollivier și Jean Paulhan. Toți aceștia au publicat numeroase articole în revistă. Printre contribuțiile lui Sartre se află "La nationalisation de la littérature" ("Naționalizarea literaturii"), "Matérialisme et révolution" ("Materialism și revoluție") și "Qu'est-ce-que la littérature?" ("Ce este literatura?"). Simone de Beauvoir a publicat pentru prima dată Le Deuxième Sexe ("Al doilea sex") în Les Temps Modernes.

În prefața la primul număr al revistei, Sartre a declarat că misiunea revistei este de a publica littérature engagée. Această filozofie a literaturii exprimă o credință de bază a existențialismului — că un individ trebuie să ia decizii responsabile conștiente care să aibă ca efect activități utile pe plan social. Astfel, literatura publicată în revistă trebuia să aibă un scop utilitar; ea nu trebuia să aibă doar o valoare culturală (artă de dragul artei). Alți intelectuali precum André Gide, André Breton și Louis Aragon au dezaprobat această orientare. Sartre a răspuns: "Le monde peut fort bien se passer de la littérature. Mais il peut se passer de l'homme encore mieux." ("Lumea poate trăi foarte bine fără literatură. Dar poate progresa încă mai bine fără om.")

Operele mai multor scriitori noi care au devenit mai târziu celebri au apărut în Les Temps modernes. Printre aceștia se află Richard Wright, Jean Genet, Nathalie Sarraute, Boris Vian și Samuel Beckett.

Disensiunile politice dintre membrii consiliului de administrație au ieșit curând la suprafață. Raymond Aron a demisionat în 1945 pentru a deveni redactor la ziarul Le Figaro din cauza sprijinirii comunismului de către Les Temps modernes. În timpul Războiului din Coreea din 1950-1953 Merleau-Ponty a demisionat. Inițial un susținător al comunismului mai mare decât Sartre, el s-a mutat treptat spre dreapta, pe măsură ce Sartre s-a poziționat tot mai la stânga. În acel timp, Sartre sprijinea comunismul în scrierile sale, dar în particular și-a exprimat unele rezerve.

Sartre l-a dezaprobat pe Camus pentru că vedea ambele laturi ale rebeliunii algerienilor împotriva dominației coloniale franceze (Războiul din Algeria—1954–1962). În înverșunarea sa împotriva lui Camus, Sartre l-a desemnat pe Francis Jeanson, căruia nu-i plăceau operele lui Camus, pentru a recenza eseul camusian L'Homme Révolté (Omul revoltat). Când Camus a răspuns recenziei cu sentimente rănite, Sartre a dat lovitura finală unei prietenii care a durat ani de zile. El a spus: "Vous êtes devenu la proie d'une morne démesuree qui masque vos difficultés intérieures. ... Tôt ou tard, quelqu'un vous l'eût dit, autant que ce soit moi." ("Ați căzut pradă unei ursuzenii nemăsurate care ascunde necazurile dvs. interioare. ... Mai devreme sau mai târziu, cineva v-ar fi spus, așa că ar fi bine să fiu eu.")

Les Temps modernes s-a bucurat de cea mai mare influență în anii 1960. În acele vremuri a avut peste 20.000 de abonați. În timpul Războiului din Algeria (1954-1962) a susținut cu tărie Frontul de Eliberare Națională, organizația ce a obținut victoria în cele din urmă împotriva francezilor. Ea a denunțat cu înverșunare utilizarea pe scară largă a torturii de către forțele franceze. Din acest motiv, autoritățile de stat au cenzurat-o și i-au confiscat sediul.

De la începuturile sale și până în prezent, revista a publicat 582 de ediții obișnuite și multe ediții speciale. Edițiile speciale au inclus o descriere făcută de Sartre în 1946 a Statelor Unite ale Americii, o încercare de a discredita miturile pe care mulți francezi le aveau cu privire la această țară. În 1955 Claude Lanzmann a descris filozofia marxistă a lui Sartre într-un număr intitulat "La Gauche" ("Stânga"). O ediție referitoare la "La révolte hongroise" ("Revoluția din Ungaria") (1956-1957) a denunțat intervenția represivă sovietică. În 1967, în timpul Războiului de Șase Zile, un număr intitulat "Le conflit israélo-arabe" ("Conflictul israeliano-arab"), conținea articole scrise atât de israelieni, cât și de arabi.

Les Temps modernes continuă să publice articole în concordanță cu filosofia lui Sartre, cu intenția de a-și informa cititorii cu privire la adevărata față a lumii. Ea continuă să publice autori importanți care nu sunt în general cunoscuți. În 2001, o ediție specială a fost dedicată lui Serge Doubrovsky.

În 2016 redactorul-șef al Les Temps modernes a fost Claude Lanzmann. Colegiul de redacție era format din Juliette Simont (asistent editorial al lui Claude Lanzmann), Adrien Barrot, Jean Bourgault, Joseph Cohen, Michel Deguy, Liliane Kandel, Jean Khalfa, Patrice Maniglier, Robert Redeker, Marc Sagnol, Gérard Wormser și Raphael Zagury-Orly. Revista apare bilunar.

Note

Legături externe
 Revue Les Temps Modernes, Les éditions Gallimard

Reviste literare din Franța

Les Temps Modernes


Hirving Rodrigo Lozano Bahena ) este un fotbalist mexican care evoluează la clubul olandez PSV Eindhoven. El este poreclit Chucky.

Carieră

Pachuca
Lozano sa alăturat echipei Pachuca în 2009, ca parte a echipei sale de tineret. La 8 februarie 2014, Lozano și-a făcut debutul în Liga MX împotriva lui Club América, în care a marcat la cinci minute după înlocuirea sa cu o victorie de 1-0 pe Estadio Azteca.

PSV
La 19 iunie 2017, clubul olandez PSV Eindhoven a anunțat achiziționarea lui Lozano pe un contract de șase ani.

Goluri internaționale

Referințe

Legături externe

Fotbaliști mexicani
Fotbaliști internaționali mexicani
Fotbaliști ai cluburilor din Mexic
Fotbaliști ai cluburilor din Țările de Jos
Fotbaliști la Jocurile Olimpice de vară din 2016
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018

Hirving Lozano


Kerahat vakti, güneşin doğuş, batış ve tam tepede bulunduğu vakte denir.  İslam  dinine göre kerahat vakitlerinde  namaz  kılınması mekruh'tur.

Farz ve Nafile bütün namazların kılınmasının mekruh olduğu vakitler üçtür:

 Güneşin doğuşundan itibaren ışınları gözleri kamaştırır hâle gelinceye kadarki sabah vakti, kerahat zamanıdır. Bu vakit, güneşin doğuşundan sonraki takriben 45-50 dakikalık bir zamandır.
 İkinci kerahat vakti, istiva vakti de denilen güneşin göğün tepe noktasında olduğu andır. Bu an da yaklaşık olarak öğle namazı vaktinden önceki 10 dakikalık zaman dilimi içerisinde yer aldığından bu zaman dilimi içerisinde namaz kılmak mekruhtur.
 İkindiden sonra, güneşin sarararak göz kamaştırmaz duruma geldiği andan başlayıp güneş batıncaya kadar süren vakit de kerahat vaktidir. Demek oluyor ki ikindi namazını güneş ışınlarının sararmakta olduğu sıralara kadar geciktirmemeli yani kerahat vaktine bırakmamalıdır. Bu da güneşin batmasından yani akşam ezanı vaktinden 45-50 dk. önce başlayan zaman dilimine karşılık gelir.

 İkindi namazı kerahat vaktine kadar geciktirilmişse, namaz kazaya bırakılmaz, sünneti terkedilerek sadece farzı kılınır. Hattâ güneş batmadan evvel iftitah tekbiri alınarak ikindinin farzına durulsa, namazda iken güneş batsa, bu bile sahih olur. Namaz kazaya kalmış olmaz, vaktinde edâ edilmiş sayılır. Bu ikindi namazına has bir durumdur.
 Bu üç vaktin kerahat vakti olma hikmeti, ateşperestlerin ibâdet zamanı olmasıdır. Bunun dışında tıbbi açıdan gün doğumu ve gün batımı vücudumuzdaki tüm sistemlerin en verimli seviyede çalıştığı zamandır. Gün ortası ve gün ortasının tam tersi olan saat ise vücudumuzdaki tüm sistemlerin neredeyse durma noktası geldiği yarı ölüm dediğimiz uyku haline sebep olan bir zaman dilimidir.

Kaynakça

İslam terimleri
Namaz
Bir günün bölümleri

Kerahet vakti


William Bullock ( – 7 March 1849) was an English traveller, naturalist and antiquarian. He established what was called Bullock's Museum, first in Liverpool which he then moved to London.

Life
Bullock began as a goldsmith and jeweller in Birmingham. By 1795 Bullock was in Liverpool, where he founded a Museum of Natural Curiosities at 24 Lord Street. While still trading as a jeweller and goldsmith, in 1801 he published a descriptive catalogue of the works of art, armoury, objects of natural history, and other curiosities in the collection, some of which had been brought back by members of James Cook's expeditions. In 1809, Bullock moved to London and the collection, housed first at 22 Piccadilly and in 1812 in the newly built Piccadilly Egyptian Hall, proved extremely popular. The collection, which included over 32,000 items, was disposed of by auction in 1819.

In 1810, Bullock figured briefly in a law case concerning Sarah Baartman, a Khoikhoi woman brought to England for purposes of exhibition as the "Hottentot Venus". Bullock had been approached by Alexander Dunlop, the army surgeon responsible for Baartman's arrival in England, but had declined to be involved in the proposed show.

In 1822 Bullock went to Mexico where he became involved in silver mine speculation. He brought back many artefacts and specimens which formed a new exhibition in the Egyptian Hall. He made a second visit to Mexico along with his son, and to the United States, took place in 1827. Bullock bought land on the bank of the Ohio River from Thomas D. Carneal where he proposed to build a utopian community named Hygeia (a Greek word meaning health) laid out by John Buonarotti Papworth. The speculation was not a success, although some people, including Frances Trollope, took part; Bullock sold the land to Israel Ludlow, Jr. in 1846.

Bullock was back in London by 1843 and died there at 14 Harley Terrace, Chelsea. He was buried at St Mary's Church, Chelsea, on 16 March 1849.

Bullock was elected a fellow of the Linnean in 1810 despite opposition from William E. Leach. He also became a fellow of the Horticultural, Geological, Wernerian, and other learned societies, and published several pamphlets on natural history.

Works
 A Companion to the Liverpool Museum, containing a brief description of ... natural & foreign curiosities, antiquities & productions of the fine arts, open for public inspection ... at the house of William Bullock, Church Street. Liverpool: T. Schofield, printer, ca. 1801., numerous editions.
 A concise and easy method of preserving objects of natural history: intended for the use of sportsmen, travellers, and others; to enable them to prepare and preserve such curious and rare articles. London: printed for the proprietor, 1818. 2. Ed.
 Six months' residence and travels in Mexico; containing remarks on the present state of New Spain, its natural productions, state of society, manufactures, trade, agriculture, and antiquities, &c.. London: John Murray, 1824.
 Sechs Monate in Mexiko oder Bemerkungen über den gegenwärtigen Zustand Neu-Spaniens von W. Bullock. Aus dem Engl. übers. von Friedrich Schott. Dresden: Hilscher, 1825.
 Le Mexique en 1823, ou Relation d'un voyage dans la Nouvelle-Espagne, contenant des notions exactes et peu connues sur la situation physique, morale et politique de ce pays. Paris: Alexis-Eymery, 1824.
 A description of the unique exhibition, called Ancient Mexico: collected on the spot in 1823 ... for public inspection at the Egyptian Hall, Piccadilly. London: Printed for the proprietors, 1824.
 Catalogue of the exhibition, called Modern Mexico: containing a panoramic view of the city, with specimens of the natural history of New Spain ... at the Egyptian Hall, Piccadilly. London: Printed for the proprietor, 1824
 A descriptive catalogue of the exhibition, entitled Ancient and Modern Mexico: containing a panoramic view of the present city, specimens of the natural history of New Spain ... at the Egyptian Hall, Piccadilly. London: Printed for the proprietors, 1825.
 Sketch of a journey through the Western States of North America: from New Orleans, by the Mississippi, Ohio, city of Cincinnati and falls of Niagara, to New York, in 1827. London: Miller, 1827

References

Further reading

 Robert D. Aguirre: Informal Empire: Mexico and Central America in Victorian Culture. Minneapolis and London: University of Minnesota Press, 2005.
 William Bullock: Sketch of a Journey through the Western States of North America, 1827.
 Michael P. Costeloe: William Bullock and the Mexican Connection. In: Mexican Studies/Estudios Mexicanos, Summer 2006, Vol. 22, No. 2, Pages 275–309. Online-Version
Papavero, N. & Ibanez-Bernal, S., 2001 Contributions to a history of Mexican Dipterology. Part I. Entomologists and their works before the Biologia Centrali-Americana.  Acta Zoológica Mexicana Nueva Serie 84: 65–173.
Pearce, S. M. (2008) 'William Bullock: Collections and Exhibitions at the Egyptian Hall, London: 1816–25', Journal of the History of Collections, 20, 17–35
F.D. Steinheimer The whereabouts of pre-nineteenth century bird specimens Zool. Med. Leiden 79-3 (5), 30-ix-2005, 45–67.— ISSN 0024-0672.pdf

External links
BHL A companion to Mr. Bullock's London Museum and Pantherion : containing a brief description of upwards of fifteen thousand natural and foreign curiosities, antiquities, and productions of the fine arts, collected during seventeen years of arduous research.....(Bullock, William, Howitt, Samuel and Wells, John West [London] First Printed for the proprietor,1812. 12th Edition
pdf BHL Catalogue of the exhibition, called modern Mexico : containing a panoramic view of the city, with specimens of the natural history of New Spain, and models of the vegetable produce, costume, &c. &c. : now open for public inspection at the Egyptian Hall, Piccadilly London :Printed for the proprietor,1824

1770s births
1849 deaths
English art collectors
English antiquarians
English naturalists
English entomologists
English goldsmiths
People from Sheffield
English Mesoamericanists
Mesoamerican art collectors
Fellows of the Linnean Society of London
19th-century Mesoamericanists

William Bullock (collector)


عينات هي إحدى قرى عزلة تريم بمديرية تريم التابعة لمحافظة حضرموت، بلغ تعداد سكانها 3768 نسمة حسب تعداد اليمن لعام 2004.

موقعها
تبعد عن مدينة تريم شرقًا بمسافة خمسة عشر كيلومتر تقريبًا. وموقعها عند ملتقى كل الطرق المؤدية إلى قبر النبي هود. وفيها الكثير من المساجد والقباب والأضرحة، بالإضافة إلى عدد من المنازل المتميزة بمعمارها الفني، وتنتشر حولها الكثير من أشجار النخيل التي تعتمد على سيول الأمطار. أما ماء الشرب فيجلب إليها من مسافات بعيدة لأن ماءها لا يصلح للشرب. ولوقوع عينات في نهاية وادي حضرموت فإنه أكثر تعرضًا لفعل السيول من غيرها من مدن الوادي.

تاريخها
قيل أن سلاطين آل كثير هم أول من اختطها وذلك في أجواء عام 629 هـ إلا أنها كثيرًا ما تعرضت للخراب نتيجة الحروب الواقعة بين آل كثير وقبائل يافع. ثم عادت إليها الحياة في القرن العاشر الهجري، وكان أول من بنى بها هو الشيخ أبو بكر بن سالم العلوي المتوفي بها سنة 992 هـ.

روابط خارجية

 World Gazetteer:Yemen
 الجهاز المركزي للإحصاء بالجمهورية اليمنية
 المركز الوطني للمعلومات باليمن

اقتباسات

مراجع

أماكن مأهولة في محافظة حضرموت
قرى عزلة تريم
قرى في اليمن

عينات


37022 Robertovittori este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
37022 Robertovittori este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Sormano de Francesco Manca și Graziano Ventre. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,81 ua, o excentricitate de 0,06 și o înclinație de 4,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 37001-38000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi
Objet céleste nommé d'après un astronaute

37022 Robertovittori


København paa Kryds og Tværs er en dansk dokumentarisk optagelse fra 1906.

Handling
København opleves i denne film overvejende via sporvogn. Man kører med sporvogn ud af centrum og får set forstadskvarterene. Rundt omkring i byen stoppes der dog op, for eksempel ved fiskerkonerne på Gammel Strand eller for at betragte svaner på Søerne. Man kører blandt andet forbi Børsen og Holmens Kirke. Byen er et leben med handelsboder, slagsmål, avissælgere, skopudsere, cykler, stabelafløbning og hverdagslivet, som det folder sig ud. En tur med båd gennem Københavns Havn bliver det også til.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1906
Dokumentariske optagelser
Danske film omhandlende København i 1900-tallet
Danmark i 1900'erne

København paa Kryds og Tværs


Se nu stiger solen er en dansk dokumentarfilm fra 2017 instrueret af Thomas Altheimer.

Filmen låner titel fra sangen Se, nu stiger solen af havets skød.

Handling
Litteraturforsker Mette Høeg kom i voldsomt, offentligt uvejr efter i en artikel at have kritiseret de kvindelige, danske forfattere for at være alt for navlebeskuende og optagede af deres eget følelsesliv. Kvindehadsk, lød dommen, og efter at støvet fra den første skandale havde lagt sig, var Høeg ekskluderet af litteraturmiljøet og snart også den akademiske verden. Isoleret i sit vinterhi på landet i Jylland, og med sin mand Thomas Altheimers videokamera snurrende rundt om sig, beslutter Høeg sig til sidst for at tage kampen op mod den kollektive censur - og for selv at udleve dens ekstreme modsætning på en stripklub i Mexico. Altheimers partsindlæg er en film, der hellere selv overskrider grænser end forsøger at udglatte konflikterne om definitionen af en feministisk politik. Og der skal nok være dem, for hvem hans utilsløret voyeuristiske kameraføring er benzin på bålet (CPH:DOX' programtekst).

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2017

Se nu stiger solen (film)


Područje bez signala hrvatska je dramska serija koja se od 27. prosinca 2021. do 31. siječnja 2022. godine emitirala na programu HTV 1. Redatelj serije je Dalibor Matanić, a producent Ankica Jurić Tilić. Serija je snimljena u produkciji Kinorama za HRT, i koprodukciji srpske produkcijske kuće Sense Production, slovenske Perfo Production te finske Citizen Jane. Temelji se na istoimenom romanu Roberta Perišića.

Serija je 31. kolovoza 2021. imala svjetsku premijeru na festivalu televizijskih serija, "Series Mania" u francuskom gradu Lilleu.

Snimanje serije počelo je 30. rujna u Dugoj Resi, a osim u Hrvatskoj, snimalo se u Finskoj i u Tunisu.

U Srbiji serija se emitirala od 19. veljače 2022. na RTS-u, a kasnije u 2022. počet će se emitirati u Sloveniji na jednom od televizijskih programa Pro Plusa.

2023. se emitira na francuskom i na njemačkom programu Arte i na streaming platformi Arte.tv pod naslovom The Last Socialist Artefact.

Pozadina radnje
Dvojica Zagrepčana, poduzetni Oleg i njegov samozatajni bratić Nikola, dolaze u zabačeni gradić Nuštin kako bi pokrenuli odavno propalu tvornicu turbina u kojoj je nekoć bila zaposlena većina (danas uglavnom odseljenih ili nezaposlenih) mještana. Cilj je marokanskom naručitelju isporučiti turbinu kakva se danas više nigdje ne proizvodi. Unatoč inicijalnom otporu i preprekama, stvari se počinju pokretati, ali se otvaraju i stari sukobi i traume.

Glumačka postava
 Rene Bitorajac kao Oleg, poduzetnik, Nikolin bratić
 Krešimir Mikić kao Nikola, nezaposleni inženjer, direktor Olegov bratić
 Jovana Stojiljković kao Šeila, kustosica, radi u tvornici kao prevoditeljica
 Izudin Bajrović kao Janda, inženjer i bivši sindikalni vođa
 Goran Bogdan kao Branoš, predradnik
 Tihana Lazović kao Lipša, konobarica
 Slavko Štimac kao Ragan, šerif
 Stipe Radoja kao Erol, Raganov otuđeni sin
 Lana Barić kao Tanja
 Rada Mrkšić kao Nada, Šeilina teta
 Trpimir Jurkić
 Goran Marković
 Milena Zupančič
 Anđela Ramljak
 Marko Mandić

Nagrade
2022. – Srce Sarajeva
 Izudin Bajrović – za Najboljeg glavnog glumca u dramskoj seriji
 Lana Barić – za Najbolju epizodnu ulogu nagrađena je glumica u dramskoj seriji
 Dalibor Matanić – za Najbolju režiju za epizodu – dramska serija
 Hana Jušić, Jelena Paljan i Milan F. Živković – za Najbolji scenarij za epizodu – dramska serija

2021.
Series Mania, Lille, Francuska - Grand Prix za najbolju seriju u programu International Panorama
Seriencamp Festival, München, Njemačka - Nagrada publike

Emitiranje

Izvori

Vanjske poveznice
  Kinorama

Hrvatske dramske serije
Televizijske serije koje su počele 2021.
Televizijske serije koje su završile 2022.

Područje bez signala (televizijska serija)


Friedrich Eduard Beneke (født 17. februar 1798 i Berlin, død 1. marts 1854 sammesteds) var en tysk filosof.

Beneke deltog i felttoget mod Napoleon og begyndte 1816 at studere teologi i Halle. Året efter vendte han tilbage til Berlin, hvor han afsluttede sine teologiske studier. Ved siden af disse havde han også ivrigt dyrket filosofien og udgav allerede 1820 to små skrifter, Erkenntnislehre og Erfahrungsseelenlehre. Samme år erhvervede han doktorgraden med en afhandling, De veris philosophiæ initiis og begyndte at holde forelæsninger ved Berlins Universitet. Fra første begyndelsen havde Beneke hævdet erfaringens betydning i modsætning til spekulationen; imidlertid stod i hine år Hegel som summus philosophus i Tyskland, og der tåltes næppe, særligt ikke i Berlin, nogen anden filosofi end den spekulative romantik. Schopenhauer, af hvis hovedværk Beneke skrev en meget barnlig anmeldelse, der i høj grad irriterede den store pessimist, måtte opgive sin kamp mod Hegel; Beneke begyndte derimod at samle sig en tilhørerskare, men da han udgav Grundlegung zur Physik der Sitten (1821), en væsentlig af Jacobi og Schleiermacher påvirket fremstilling af etikken, der imidlertid med urette blev opfattet som docerende Materialisme, fratog den preussiske kultusminister, måske påvirket af Hegel, Beneke retten til at holde forelæsninger.

Han levede 1821—27 i Göttingen, hvor han skrev sit psykologiske hovedværk Psychologische Skizzen (1825—27) og skriften Das Verhältniss von Seele und Leib (1826); derefter vendte han tilbage til Berlin, hvor han udgav en oversættelse af Bentham (1830). Frugten af disse studier over engelsk filosofi træder frem i hans etiske hovedværk Grundlinien des natürlichen Systems der praktischen Philosophie (1837—40), det første skrift, der i tysk filosofi indfører det engelske velfærdsprincip. I 1827 havde han atter fået tilladelse til at holde forelæsninger, og efter Hegels død fik han 1832 et ekstraordinært professorat, som han beklædte til sin død. I denne periode skrev han Erziehungs- und Unterrichtslehre (1835—36), System der Logik als Kunstlehre des Denkens (1836), en mængde mindre fremstillinger af logikken og psykologien, samt Archiv für pragmatische Psychologie (1851—53). Endvidere foreligger en række afhandlinger fra den flittige og meget skrivende forskers hånd. For hvert år vandt hans skrifter mere udbredelse, særligt i pædagogiske kredse. 1. marts 1854 skulle han have holdt forelæsning kl. 5, men gik i steden for til Charlottenburg, og man hørte ikke noget fra ham. 2 år efter fandtes hans lig i en kanal der, og det må antages, at han i et øjebliks sindsforvirring har begået selvmord.

Benekes betydning som filosof bliver først klar, når han ses med den tyske spekulation som baggrund. Romantikkens behandling af psykologien var skandaløs; på dette punkt var det, at Beneke satte ind og gjorde et stort og ærligt arbejde. Mange af grundlinierne i hans psykologi er fortegnede, ofte er han uklar og bred; men hans strenge fastholden af den erfaringsmæssige metode og hans forsøg på virkelig at trænge ind i alle bevidsthedslivets ejendommeligheder gør hans fremstilling til en af mærkestenene i psykologiens historie. Beneke indtager her en lignende stilling som Herbart, men han staar den moderne psykologi langt nærmere. I sin erkendelsesteori var han mindre heldig; han forsøgte her at gennemføre en ensidig psykologisk betragtning, idet han hævdede, at den indre erfaring var sikrere end den ydre, og at al videnskab egentlig måtte hvile på psykologien. I denne betragtning står han den Berkeley-Humeske retning nær og er sikkert også påvirket af den. Almindelig kaldes denne retning i Tyskland "psykologismen", og den betegner en forveksling af erkendelsesteori og psykologi og i sammenhæng hermed en fuldstændig underkendelse af de formelle videnskaber. Gennem Beneke begyndte den engelske psykologi og den engelske etik sin første kamp i Tyskland mod den spekulative romantik i 19. århundrede.

Kilder

Filosoffer fra Tyskland
Ansatte ved Humboldt-Universität zu Berlin
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Berlin

Friedrich Eduard Beneke


Kuća Mardešić, u gradiću Visu, Biskupa Mihe Pušića 3/5, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Kamena kuća Mardešić izgrađena je sred viške Luke, na samoj obali. Izvorno dvokatnica kasnije je nadograđena trećim katom. Pred kućom je kamenom popločano dvorište ograđeno kamenim zidom u koje se ulazilo izravno s mora sa sjeverne strane i bočno, zapadnim kopnenim vratima. U dvorištu je cisterna nad kojom je u visini prvog kata terasa do koje vodi vanjsko stubište, dok je na drugom katu u osi pročelja dugačak balkon. Iako je izvorni izgled kuće promijenjen pregradnjama, zadržala je svoje skladno mjerilo zgrade prelaznog renesansno - baroknog sloga 17. st., s izrazito naglašenom arhitektonskom plastikom.

Zaštita
Pod oznakom Z-6221 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Visu

Kuća Mardešić u Visu


NGC 7293 je planetna maglica u zviježđu Vodenjaku. Maglica ima neobične strukture pa se razmatra mogućnost je li to posljedica fotoionizacije plina koja nastaje zbog bijelog patuljka u središtu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 7293
  Auke Slotegraaf: NGC 7293 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 7293 DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 7250 - 7299

7293

NGC 7293


Olga Bérgolo (* 13. Juni 1939 in Montevideo, Uruguay; † 22. Juli 2022) war eine uruguayische Tänzerin.

Leben
Ihre Ausbildung erhielt Bérgolo bei Alberto Pouyanne und María Ruanova. Auch studierte sie in Paris unter anderem gemeinsam mit Rudolf Nurejew beim Direktor des Ballet de l'Opéra de Paris Raymond Franchetti. Infolge eines Stipendiums an der Pariser Oper trat sie an der Seite von Margot Fonteyn in Giselle auf. Später bildete sie sich auch im Ausland weiter, nachdem sie regierungsseitige Einladungen an die bedeutendsten Ballettschulen nach Frankreich, Deutschland, Großbritannien und in die USA erhielt. Bérgolo war von 1965 bis 1982 Primaballerina des SODRE. Sie leitet auch ihre eigene Akademie, aus der zahlreiche Schüler an der Oper des Teatro Solís oder auch bei den Millenniums-Konzerten im Hotel Conrad in Punta del Este tanzten. Bérgolo war mit dem Dirigenten und Komponisten Federico García Vigil verheiratet.

Literatur
 Miguel Ángel Campodónico: Nuevo Diccionario de la Cultura Uruguaya. Librería Linardi y Risso, 2003, S. 47.

Einzelnachweise

Balletttänzer (Uruguay)
Balletttänzer (Frankreich)
Darstellender Künstler (Paris)
Künstler (Montevideo)
Uruguayer
Geboren 1939
Gestorben 2022
Frau

Olga Bérgolo


Das Cabaret Fédéral wurde 1949 von Mitgliedern des Cabarets Cornichon Otto Weissert (Leitung), Max Werner Lenz und Zarli Carigiet in Zürich gegründet.

Das erste Programm «Hinder em Mond» hatte am 16. September 1949 mit Lukas Ammann, Carigiet, Max Haufler, Blanche Aubry und Helen Vita im Kursaal in Bad Ragaz Premiere. Mit dem gleichen Programm wechselte das Cabaret eine Woche später in sein zukünftiges Stammlokal, den Saal des Restaurants «Hirschen» im Zürcher Niederdorf. Nach zehn Jahren im «Hirschen» erfolgte der Umzug ins Zürcher Theater am Hechtplatz, das  auf Anregung des Cabarets Fédéral als neue Kabarettspielstätte erstellt und von der Stadt Zürich an Weissert verpachtet wurde. Zur Einweihung am 25. April 1959 wurde das Stück «Eusi chliini Stadt» mit den Fédéral-Mitgliedern Glaser, Carigiet und Staub sowie Margrit Rainer, Ruedi Walter, Irène Camarius und Inigo Gallo als Gästen gegeben.

Literatur

Kabarett-Ensemble
Theater (Zürich)

Cabaret Fédéral


Samsung Tower Palace es un grupo de siete torres, denominadas A-G. Están situadas en Dogok-dong, Gangnam-gu, Seúl, Corea del Sur. Oscilan entre las 42 y las 72 plantas. Todas ellas fueron construidas entre 2002 y 2004 y son usadas como un complejo residencial de lujo. Tower Palace "G", que tiene 73 plantas y 264 metros (866 ft) de altura, fue el edificio más alto de Corea del Sur desde 2004 hasta que fue sobrepasada poe Northeast Asia Trade Tower en 2009. Su forma está descrita por tres lóbulos ovales que se unen.

Los constructores de Tower Palace instalaron medidas de seguridad de alta tecnología. Llaves de tarjeta expedidas a los residentes son requeridas en todas las entradas y ascensores. Se accede a ea entrada de cada residencia por un código numérico o por identificación de huellas dactilares.

Mucho en los edificios está altamente automatizado. Todo, como la iluminación, las cortinas, la red doméstica e incluso las lavadoras pueden ser configuradas para realizar determinadas acciones en un tiempo definido o cuando se active un modo desde los paneles de control. La casa entera puede ser controlada a través del teléfono móvil del dueño.

Un helipuerto está situado en la azotea de todos los edificios.

Véase también
 Anexo:Edificios más altos de Corea del Sur

Referencias

Enlaces externos

Rascacielos de Seúl
Arquitectura de 2004
Rascacielos entre 250 y 299 metros
Arquitectura de Corea del Sur del siglo XXI
Productos de Samsung

Samsung Tower Palace


Ernst-Heinrich Schmauser (né le  à Hof-sur-Saale, décédé le ) était un commandant de la Schutzstaffel () dans l'Allemagne nazie, chef supérieur de la SS et de la police de Breslau pendant la Seconde Guerre mondiale. Plus tard dans la guerre, il a été responsable des marches de la mort des Camps de concentration et d'extermination d'Auschwitz (camps , ), dans laquelle plus de  des prisonniers sont tués. Schmauser était également membre du Reichstag représentant du Parti nazi.

Début de carrière
Ernst-Heinrich Schmauser est le fils d'un homme d'affaires. Il fréquente l'école primaire et le collège de Hof-sur-Saale () en Bavière, puis le lycée de Bayreuth. Après l'obtention de son diplôme, il poursuit une carrière militaire. Il débute celle-ci en passant un an avec le  à Ratisbonne. Il rejoint ensuite le  d'infanterie de la  Armée royale saxonne à Zwickau.

Après avoir suivi une formation à l'Académie militaire de Hanovre, Ernst-Heinrich Schmauser sert pendant la Première Guerre mondiale (de  à ) en tant que commandant de compagnie. Il combat sur le théâtre occidental avec le  Régiment d'infanterie et le  Régiment d'infanterie. Il est blessé au combat trois fois et décoré à plusieurs reprises, recevant la Croix de fer (première et deuxième classe), l'insigne des blessés d'argent et la Croix de chevalier de l'ordre d'Albert (deuxième classe) avec épées. Le , il reçut la Croix de chevalier de la Military-St. Ordre d'Heinrich. Après la démobilisation de Schmauser de l'Armée du Kaiser en , il est promu capitaine et autorisé à continuer à porter l'uniforme du  Régiment d'infanterie.

De  à , Ernst-Heinrich Schmauser travaille dans le secteur bancaire en tant que caissier à Zwickau. Il considère ce cheminement de carrière comme temporaire, indigne de son statut social. Il se marie en  et a deux enfants de sa femme. Dès , Schmauser appartient à l'alliance électorale de droite conservatrice connue sous le nom de  et dirige la Sturmabteilung () à Zwickau. Il est sporadiquement actif sur la scène politique, tout comme de nombreux autres anciens officiers militaires, en raison de l'effondrement de l'économie de Weimar.

Membre du parti nazi
Début mars , Ernst-Heinrich Schmauser rejoint le Parti national-socialiste des travailleurs allemands () sous le numéro de membre ) et le , il reçoit le grade de Sturmbannführer (numéro de la Schutzstaffel (): ). À partir de la mi-, il dirigea la  et à partir d', il dirigea .

Lors des Élections législatives allemandes de , Ernst-Heinrich Schmauser est candidat pour le 20e arrondissement (Leipzig) représentant le Parti nazi, où il siège jusqu'en . Aux Élections législatives allemandes de , Schmauser perd son mandat. Un an plus tard, en , Schmauser revient en tant que membre du parti nazi et contribue à gouverner l'Allemagne jusqu'à sa mort en . Tout au long de son mandat au Reichstag de  à , il représente la 24e circonscription de Haute-Souabe (Bavière), puis il sert de  à  pour la 26e circonscription de Franken.

Période nazie
Fin , Ernst-Heinrich Schmauser prend la direction du Groupe SS Sud à la demande du Reichsführer Heinrich Himmler. Le , il est nommé chef de la section  Upper Main, dont le siège est à Nuremberg. La purge des dirigeants de la  et d'autres (: ...dit...) "ennemis de l'État" commence le  avec la Nuit des longs couteaux. Schmauser est considéré comme l'un des rares membres de haut rang des  suffisamment dignes de confiance pour participer aux arrestations et meurtres (malgré son passé d'officier dans la ). Le travail sérieux de Schmauser attire plus d'attention sur lui, et le , il est promu Gruppenführer.

Au cours de la Seconde Guerre mondiale, Ernst-Heinrich Schmauser est à nouveau promu Obergruppenführer et chef supérieur de la SS et chef de la police le  à Breslau. Il est ensuite nommé chef des Oberabschnitts du Sud-Est. Il reste un nazi fidèle et un technocrate accompli. On y trouve un exemple révélateur dans le fait que Schmauser n'a aucun scrupule à utiliser la main-d'œuvre esclave juive, puisqu'il déclare en avril  à Himmler à quel point il est heureux d'avoir des juifs travaillant pour son entreprise, car les travailleurs (: réguliers) sont peu disponibles. Lorsque la première chambre à gaz est testée à Auschwitz à l'été , Schmauser est présent, tout comme le Gauleiter Fritz Bracht de Haute-Silésie et le Reichsführer Himmler. Himmler nomme Schmauser général de la Waffen-SS le .

Rôle dans la marche de la mort d'Auschwitz
Au début de l'été , les  commencent à transférer les  prisonniers  d'Auschwitz (camps , ) vers d'autres camps car l'Armée rouge se déplace rapidement vers l'ouest. Le , l'Armée rouge s'est suffisamment rapprochée pour que les camps d'Auschwitz soient totalement évacués. C'est Ernst-Heinrich Schmauser qui suit l'ordre d'Himmler d'expédier les détenus du camp, car il est responsable en Silésie. Cependant, ne sachant pas exactement comment gérer l'affaire, il a téléphone à lObergruppenführer'' Oswald Pohl, qui lui dit qu'Himmler ne veux qu'aucun prisonnier « en bonne santé » ne reste vivant dans les camps.

 marchent vers l'ouest dans des conditions hivernales rigoureuses. En accord avec Haut commandement de la Police ( Breslau), Ernst-Heinrich Schmauser s'assure du mieux qu'il peut qu'aucun détenu ne se retrouve entre les mains des Soviétiques. Bien que Schmauser donne l'ordre aux gardes d'évacuer tout le monde, certains détenus trop malades pour faire le voyage sont laissés pour compte. Néanmoins, les gardes du camp abattent ceux qui sont trop faibles pour continuer ou ceux qui n'arrivent pas à suivre pas le rythme, ce qui représentait plus de  d'entre eux. Un  a finalement atteint le Camp de concentration de Groß-Rosen en Basse-Silésie où ils sont transférés vers l'ouest.

Le , Ernst-Heinrich Schmauser donne l'ordre d'assassiner les détenus restants et de détruire les preuves de l'Opération Reinhard. Un détachement  abat  femmes juives, puis fait sauter . Sur l'ordre de Schmauser,  prisonniers des camps d'Auschwitz et d'autres sous-camps sont tués par des unités . Le 1er Front ukrainien de l'Armée rouge arrive le  et libère le camp de concentration d'Auschwitz. Près de  détenus ont échappé à la mort parce que les unités  restantes ont fui à l'arrivée de l'Armée rouge.

 Décès
Le , Ernst-Heinrich Schmauser''' se rend à Breslau lorsqu'il rencontre des troupes allemandes près d'. Elles lui font remarquer que les fers de lance blindés soviétiques ont déjà percé. Pour des raisons inconnues, Schmauser ne tient pas compte de leurs avertissements et continue. Il est porté disparu depuis cette date. Il est supposé qu'il est tombé entre les mains de l'Armée rouge et a été tué immédiatement ou exécuté plus tard en captivité.

Références

Bibliographie

Député du Reichstag (république de Weimar)
Député de la 2e législature du Troisième Reich
Député de la 3e législature du Troisième Reich
Député de la 4e législature du Troisième Reich
SS-Obergruppenführer
SS- und Polizeiführer
Membre de la SA
Membre de la SS
Naissance en janvier 1890
Naissance à Hof-sur-Saale
Naissance dans le royaume de Bavière
Décès en février 1945
Décès à 55 ans
Disparu au combat pendant la Seconde Guerre mondiale

Ernst-Heinrich Schmauser


Vija Artmane, eigentlich Alīda Artmane, (* 21. August 1929 in Kaive, Tukums, Lettland; † 11. Oktober 2008 in Strenči) war eine lettische und sowjetische Schauspielerin.

Leben
Alīda Artmane kam als Tochter von Franz Artmann, einem Deutschbalten, und Anna Zaborowska, einer Polin, im lettischen Kaive zur Welt. Sie studierte von 1946 bis 1949 am zweiten Studio des Rigaer Daile-Theaters unter Eduards Smiļģis. Artmane blieb dieser Bühne bis 1998 als Schauspielerin treu und war hier unter anderem als Eliza Doolittle in George Bernard Shaw Pygmalion zu sehen. Von 1998 bis 2000 gehörte sie zum Ensemble des Neuen Rigaer Theaters.

Artmane gab 1957 ihr Filmdebüt in Posle schtorma. Ihren Durchbruch als Filmschauspielerin erlebte sie 1964 als Darstellerin der Sonja in Michail Jerschows Blutsverwandtschaft. Es folgten zahlreiche Spielfilme, die von Science-Fiction (Tumannost Andromedy) bis zum Abenteuerfilm (Die Pfeile des Robin Hood) reichten. Im Jahr 1980 erschien mit Rasgowor s korolewoi ein Filmporträt über Artmane. Vija Artmane veröffentlichte 2004 mit Ziemcieši. Mirkļi no manas dzīves ihre Biografie. Sie verstarb 2008 und wurde auf dem Pokrow-Friedhof in Riga beigesetzt.

Filmografie (Auswahl)
 1960: Vor dem Sturm (На пороге бури)
 1963: Blutsverwandtschaft (Родная кровь)
 1966: Edgar und Kristina (Эдгар и Кристина)
 1966: Niemand wollte sterben (Никто не хотел умирать)
 1967: Der Kundschafter (Сильные духом)
 1967: Andromedanebel (Туманность Андромеды)
 1970: Prüfung auf Leben und Tod (Тройная проверка)
 1971: Ich, der Untersuchungsrichter (Я, следователь)
 1975: Die Pfeile des Robin Hood (Стрелы Робин Гуда)
 1979: Rebell gegen die Krone (Емельян Пугачёв)
 1981: Tatmotiv unbekannt (Следствием установлено)
 1983: Fremde Leidenschaften (Чужие страсти)
 1987: Moonsund (Моонзунд)
 1992: Liebe (Любовь)

Auszeichnungen (Auswahl)
 1965: Volkskünstler der Lettischen SSR
 1969: Volkskünstler der UdSSR
 1979: Leninorden
 2004: Orden der Freundschaft
 2007: Drei-Sterne-Orden

Eponyme
Der am 28. März 1968 entdeckte Asteroid (4136) Artmane trägt seit 1996 ihren Namen.

Literatur
 Artmane, Wija. In: Joachim Reichow, Michael Hanisch (Hrsg.): Filmschauspieler A–Z. Henschelverlag, Berlin 1989, S. 23–24.
 Līga Blaua: Vija Artmane. Sirdī palikušie. Jumava, Riga 2009, ISBN 978-9984-38-629-4. (Biographie, lettisch)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Volkskünstler der Lettischen SSR
Volkskünstler der UdSSR (Darstellende Kunst)
Träger des Leninordens
Träger des Ordens der Freundschaft
Träger des Drei-Sterne-Ordens (Offizier)
Person als Namensgeber für einen Asteroiden
Lette
Geboren 1929
Gestorben 2008
Frau

Vija Artmane


Stadionul Jiul Romanya'nın Petroşani şehrinde 1982 yılında çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum.

Stadyumda çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. Romanya'nın Jiul Petroşani takımının maçlarını yaptığı stadyum, 25.000 seyirci kapasitelidir.

Romanya'daki stadyumlar

Jiul Stadyumu


Polo călare este un sport ecvestru de echipă în care jucătorii călare, servindu-se de un ciocan cu mâner lung, caută să introducă o minge în poarta echipei adverse. Meciul are loc între două echipe de câte patru jucători și caii lor, pe durata a 6 reprize (chukka) a câte 7 minute. Terenul de polo călare este cel mai mare din întreaga lume a sporturilor, cu dimensiunii de 300 × 160 iarzi (270×150 m), echivalent cu nouă terenuri de fotbal.

Sportul este unul dintre cele mai vechi din lume. Era cunoscut în Persia sub numele chaugan (ciocan) acum 2500 de ani. În prezent este practicat în 77 de țări, inclusiv 16 țări cu titlu profesional.

Referințe

Legături externe
  Federația Internațională de Polo Călare

!

Polo călare


Rinko Kikuchi (菊地 凛子=Kikuchi Rinko, egentligt Yuriko Kikuchi født 6. januar 1981) er en japansk skuespiller og model.

Kikuchi blev berømt for det internationale publikum, da hun spillede den døve skolepige Cheiko i filmen Babel (2006). Denne rolle resulterede i både en Golden Globe-nominering og en nominering til Oscar for bedste kvindelige birolle. Udover en række japanske film har hun også spillet i internationale film som The Brothers Bloom (2008) og Norwegian Wood (2010).

Privatliv
Hun har siden 2014 været gift med skuespilleren Shōta Sometani.

Udvalgt filmografi
 2004 – Survive Style 5+
 2006 – Babel
 2008 – The Brothers Bloom
 2009 – Assault Girls
 2009 – Map of the Sounds of Tokyo
 2010 – Shanghai
 2010 – Norwegian Wood
 2011 – At River's Edge
 2013 – Pacific Rim
 2013 – 47 Ronin
 2014 – Kumiko, the Treasure Hunter
 2015 – Nobody Wants the Night

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Japan
Modeller fra Japan
Japanere i 1900-tallet
Japanere i 2000-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

Rinko Kikuchi


Nicotinamid adenin dinucleotid fosfatul (prescurtat NADP+) este un cofactor enzimatic utilizat în reacții anabolice, precum sunt sinteza de lipide și de acizi nucleici, în care este folosit sub formă redusă, notată NADPH, ca agent reducător (echivalent redus). NADP+ diferă față de NAD+ (nicotinamid adenin dinucleotidul) prin prezența unei grupări adiționale fosfat în poziția 2' a ribozei legate de adenină.

Proprietăți
NADPH conferă echivalenții reduși necesari pentru unele reacții de biosinteză și pentru procesele de oxido-reducere implicate în protecția organismelor împotriva toxicității provenite de la speciile reactive de oxigen (SRO), ceea ce duce la regenerarea glutationului (GSH).

Biosinteză

Vezi și
 Nicotinamid adenin dinucleotid
 Flavin adenin dinucleotid
 NADPH oxidază

Referințe

Nucleotide
Coenzime

Nicotinamid adenin dinucleotid fosfat


Parece que fue ayer fue una miniserie ecuatoriana producida por la cadena Ecuavisa, con motivo del proyecto para la celebración del bicentenario del país.

La serie fue protagonizada por Diego Naranjo y Monserrat Serra y estuvo inspirada por la serie estadounidense The Wonder Years (emitida entre 1988 y 1993) y la serie española Cuéntame cómo pasó (en emisión desde 2001), pero centrada en eventos ocurridos en Ecuador desde la visión de los Álvarez Monroy, una familia de clase media que vivía en Quito.

La intención original de los productores era lanzar una teleserie en 2011 con una primera temporada de doce episodios, pero debido a errores y desacuerdos internos de producción, sumados a una audiencia inferior a la esperada, provocada por la inadecuada promoción del programa, fue acortada a una temporada única de cuatro episodios, que fueron emitidos entre febrero y marzo de 2013.

Entre los actores del programa figuraron varios rostros conocidos del popular show web Enchufe TV.

Argumento
La serie cuenta la historia de una familia de seis miembros de clase media ubicada en el Quito de 1972, en medio de la dictadura militar del General Guillermo Rodríguez Lara, el boom petrolero ecuatoriano y la política anticomunista de la Alianza para el Progreso en medio de la Guerra Fría, así como otros relacionados como los Juegos Olímpicos de Munich de 1972 y la participación de los deportistas ecuatorianos Abdalá Bucaram y Jorge Delgado, la Guerra de Vietnam, la colonización agrícola de zonas del interior del país como Santo Domingo de los Tsáchilas, el golpe militar de Chile encabezado por Augusto Pinochet, entre otros.

Personajes

 Antonio Álvarez Monroy: Abnegado padre de familia ambateño de 45 años que tuvo que migrar a la capital del país debido a la necesidad económica y a un constante anhelo de progreso y días mejores. Reparte su tiempo cumpliendo funciones empleado público mal pagado por las mañanas en el Ministerio de Gobierno y en una imprenta por las tardes.

 Mercedes de Álvarez: Guayaquileña de 41 años, que al igual que su esposo, tiene como valores de vida la honestidad y el trabajo. Mercedes es el ejemplo de la mujer emprendedora y soporte de familia que tiene que luchar contra los prejuicios de una sociedad machista y de poca inclusión a la mujer. Ella será el motor de muchas decisiones que llevarán a la familia Álvarez hacia el progreso y muchas veces hacia el riesgo de perderlo todo.

 María Inés Álvarez, 23 años, la mayor de los hijos, será un ejemplo de la mujer liberal a quien las ideas y sueños diferentes la pondrán constantemente en conflicto frente a las ideas tradicionales que se tenía hacia la mujer en la sociedad de esa época.

 Mauricio Álvarez, estudiante universitario de derecho de 19 años, modelo del adolescente rebelde y fanático de los movimientos de izquierda, siempre con el sueño de un Ecuador más justo.

 Carlitos Álvarez, el menor de los hijos, quien en su voz de adulto es el encargado de narrar las vivencias de la familia.

 Pilar, guayaquileña de 67 años, madre de Mercedes, que acompaña a los Álvarez en sus distintas vivencias. Pilar es la voz del pasado, el miedo al cambio, la experiencia y la sabiduría. Constantemente es el cable a tierra para cualquiera de los miembros de la familia.

Producción
Mezcla y sonido directo: Diego Rodríguez Estrada y Francisco Sandoval
Tema principal: "Parece que fue ayer", interpretado por Hugo Idrovo
Musicalización: Miguel Sevilla
Dirección de Arte: Roberto Frisone y Pablo Secaira
Director de Fotografía: Paúl Gallegos
Dirección actoral: Susana Pautasso
Gaffer: Luis Chalacán
Jefatura de operaciones: Julia Carrera
Coordinadora de Producción: Jenny Ayala
Investigación: Lily Flor y Esteban Jaramillo
Asesoría de Guion: Aída Naredo y Mauricio Soriano
Jefe de maquillaje: Darío Boada
Guiones y Argumentos: Michael Endara, Esteban Jaramillo, Alfredo León y Santiago Paladines

Crítica y legado
Ante el éxito de series internacionales de formato similar (la española Cuéntame y la chilena Los 80), la expectativa de los televidentes que ya conocían estos programas por una versión local era enorme, especialmente por el aporte que el programa podría haber brindado a la preservación de la memoria histórica nacional. Sin embargo, la insuficiente promoción que la televisora local Ecuavisa hizo de la serie, apoyada en el supuesto desinterés que un público como el ecuatoriano tendría con un drama histórico, sumado a varios cambios provocados por el probable retraso de la producción y a la prioridad que el canal otorgó a otras producciones que se desarrollaban, terminaron finalmente por casi suspender por completo la emisión del programa, que finalmente fue emitido en 2013.

En 2019, Ecuavisa estrenó la quinta temporada de la serie 3 familias, El origen, que a manera de precuela del programa, recurre a varios recursos similares a los de Parece que fue ayer, como el uso de imágenes de archivo de los años setenta y ochenta.

Transmisión
Del martes 12 de febrero de 2013 al domingo 3 de marzo de 2013.

Véase también

 Cuéntame cómo pasó (España)
 Cuéntame cómo pasó (Argentina)
 Los 80 (Chile)
 Nuestra Historia (Perú)

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de Ecuavisa
 Sitio oficial de la Serie Parece que fue ayer en Facebook
 Sitio oficial de la Serie Parece que fue ayer en Twitter
 Sitio oficial de la Serie Parece que fue ayer en Youtube

Series de televisión de Ecuador
Series de televisión de Ecuavisa
Televisión de Ecuador en 2011
Programas de televisión iniciados en 2011
Series de televisión de los años 2010

Parece que fue ayer


Follo Station (Follo stoppested) var en jernbanestation på Nordlandsbanen, der lå i Orkdal kommune i Norge.

Stationen blev oprettet som holdeplads, da den første del af banen mellem Thamshavn og Svorkmo åbnede for driften 15. juli 1908. Den blev nedgraderet til trinbræt 1. januar 1928. Persontrafikken på banen blev indstillet 1. maj 1963, hvorefter den var en industribane for Orkla Grube-Aktiebolag. Trafikken blev helt indstillet 30. maj 1974.

10. juli 1983 begyndte der at køre veterantog på banen mellem Løkken og Svorkmo. Driften blev udvidet etapevist, senest i 2002 med strækningen mellem Fannrem og Bårdshaug, hvor Follo ligger. Stationen indgår dog ikke i veterantogenes køreplan.

Stationsbygningen blev opført til åbningen i 1908 efter tegninger af Finn Knudsen, der også stod for de øvrige stationsbygninger på banen.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Thamshavnbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Jernbanestationer i Trøndelag
Etableret i 1908
Ophørt i 1974

Follo Station


The Military Frontier (, ; ; ) was a borderland of the Habsburg monarchy and later the Austrian and Austro-Hungarian Empire. It acted as the cordon sanitaire against incursions from the Ottoman Empire.

The establishment of the new defense system in Hungary and Croatia took place in the 16th century, following the election of Ferdinand I as king. Six districts under special military administration were established in Hungary and Croatia. The Croatian Military Frontier and the Slavonian Military Frontier came under the jurisdiction of the Croatian Sabor and ban. In 1627, they were placed under the direct control of the Habsburg military. For more than two centuries, they would retain complete civilian and military authority over the area, up to the abolition of the Military Frontier in 1881.

During the 17th century, the territory was expanded towards the East and new sections were created. By then, it stretched from Croatia proper in the west to eastern Transylvania in the east and included parts of present-day Croatia, Bosnia and Herzegovina, Serbia, Romania and Hungary. During this period, the defence system was also changed, from a conventional garrison model to one of 'soldier-settler' communities.

The inhabitants of the area were known as the  (or frontiersmen). They were mostly Croatian, Serbian, German, Vlach and other colonists. In exchange for land-grants, religious freedom and favorable tax rates, they colonized the area and served as the bulwark for the monarchy against Ottoman incursions. Germans had been recruited by Hungary in the late 18th century to resettle and develop the Danube River Valley, and became known as Donauschwaben. The military regiments formed by the settlers had a vested reason to stand and fight and were familiar with local terrain and conditions. They soon gained a formidable military reputation.

Background

The Ottoman wars in Europe caused the border of the Kingdom of Hungary – and subsequently that of the Habsburg monarchy – to shift towards the northwest. Much of the old Croatian territory either became Ottoman land or bordered the new Ottoman domain.

In 1435, in an attempt to strengthen the defences against the Ottomans and Venice, King Sigismund founded the so-called , a military encampment, each in Croatia, Slavonia and Usora. In 1463 King Matthias Corvinus founded the banovina of Jajce and Srebrenik, and in 1469 the military captaincy of Senj, modeled after the Ottoman captaincies in the Province of Bosnia. All these actions aimed to improve defence, but ultimately proved unsuccessful. But, they did lead to development of the Pandur infantry and the Hussar cavalry.

Vlachs known as "Martolos" and "Voynuks" were the most dangerous military element under Ottomans, while Vlachs and Serbs which fled from the Ottomans in the 15th century had a similar military tradition which Habsburgs begin to use on their side of the border. They were joined by some Vlachs from Bosnia and thus under the Habsburgs a special system of land ownership and military organization was created ie Military Frontier. This military border was an area of some major war campaigns, but mostly consisted of eternal clashes between the Ottoman Vlachs and the Habsburg Vlachs.

History

16th century
After the Croatian Parliament elected the Austrian Habsburgs as kings of Croatia in 1526, Ferdinand I promised the Croatian Parliament that he would give them 200 cavalrymen and 200 infantrymen, and that he would pay for another 800 cavalrymen who would be commanded by the Croatians. Soon the Habsburg monarchy founded another captaincy in Bihać. In the short term, all this was ineffective, as in 1529 the Ottomans swept through the area, captured Buda and besieged Vienna, wreaking havoc throughout the Croatian border areas.

The Habsburgs aimed at holding the Ottoman forces on Hungarian and Croatian territory before they could reach Austria, but did not have a clear defense plan. In the 1530s, significant reinforcements were sent only to the most important forts on the border with the Ottoman Empire. In the 1540s and following the Ottoman campaign of 1552, several conferences were held in which a new defense strategy was adopted. Separate defense zones were to be established in parts of Hungary and Croatia around the border forts. Austrian and Bohemian provinces were obligated to help finance this new system, beginning in the 1550s. At the end of the 1560s, the new border system consisted of around 100–120 forts and extended from the Adriatic Sea to Transylvania. It was organized into six Border Fortress Captain Generalcies ():

 The Croatian and Adriatic Border Fortress Captain Generalcy (), centred initially in Bihać, and from 1579 in Karlovac;
 The Slavonian or Wendish Captain Generalcy (), centred in Varaždin, after 1578 known as the Wendish-Bajcsavár Captain Generalcy;
 The Kanizsa Captain Generalcy (), centred in Kanizsa. Renamed the Captain Generalcy across from Kanizsa () following the loss of Kanizsa in 1600;
 The Györ Captain Generalcy (), protecting Vienna;
 The Captain Generalcy Defending the Mining Towns (), centred in Léva, and in Érsekújvár after 1589;
 The Upper Hungary or Kassa Captain Generalcy (), centred in Kassa.

In addition, there were four District Captain Generalcies ().

From the 1530s, immigration to the Military Frontier began to include a large number of Martolos, Vlach military colonists and other irregulars who were part of the Ottoman military system, they were mostly Christians and some were Muslims.

The new military expenditures became a considerable concern, and the Congress of Inner Austrian lands in Bruck an der Mur in 1578 defined the obligations of each land in covering the military expenses and defined the priorities in improving the defensive strategy. It was determined that the Duchy of Styria will finance the Slavonian and Hungarian Frontiers, and the Duchy of Carniola will finance the Croatian Frontier. The Duchy of Carinthia put their finances at the disposal of Styria and Carniola, to direct the money where needed. In the 2nd half of the 16th century, there were around 20,000 troops stationed in Hungarian and Croatian border forts.

By the end of the 16th century Slavicized Vlachs, other Vlachs and Serbs flee from Ottoman territory to Military Frontier and Dalmatia. At the same time the Croatian Military Frontier became known as the , and from the 1630s the Upper Slavonian Military Frontier was known as the Varaždin . During the 16th and 17th centuries, the military administration of the Frontier was moved away from the Croatian ban and the Sabor (Parliament) and instead instated in the high command of Archduke Charles and the War Council in Graz.

17th century
Despite the financial support of the Inner Austrian nobility, the financing of the Military Frontier was not efficient enough. The military leadership in Graz decided to try solutions other than mercenary units. In the 1630s the Imperial Court decided to give land and certain privileges to immigrants into the Frontier (the uskok guerrillas as well as refugees from Ottoman-controlled lands) at the area of Žumberak. In return they would serve in the Imperial army. The remaining local population was also encouraged to remain by receiving the status of free peasants (rather than serfs) and other privileges. These new units were organized into ten or more voivodeships per each captaincy.

In 1627, the Military Frontier was removed from the control of the Croatian Sabor and put under direct rule of the Habsburg military. It would have complete civilian and military authority over it until abolition of the Military Frontiers. In November 1630, Emperor Ferdinand II proclaimed the so-called Statuta Valachorum ("Vlach Statute"), which regulated the status of so-called Vlach settlers (which included Croats, Serbs and Vlachs) from the Ottoman Empire with regard to military command, their obligations, and rights to internal self-administration. Over time, the population of the Frontier (as it was then) became mixed between the autochthonous Croats and Croatian serfs who had fled the Ottoman territories, and the numerous minority of the Serb and Vlach (who were later assimilated into Croats and Serbs) refugees who strove to expand their rights as a major contributor in the defense of the land. By creating the new military class in the Frontier, the territory of the Frontier eventually became fully detached from the Croatian Parliament and the ban. As freedom of faith was granted to them, they preserved their Orthodox faith in spite of their living in a Catholic country. Eventually, the whole male population of the Military Frontier became professional soldiers who served the Empire on several fronts and through many European wars, even after the relaxation of the Ottoman threat.

During the 17th century territory of the Military Frontier was expanded towards the East and new sections were created. By then, it stretched from Croatia in the west to eastern Transylvania in the east and included parts of present-day Croatia, Serbia, Romania and Hungary. The area was settled primarily with Croatian, Serbian and German colonists (known as grenzer and graničari) who, in return for land grants, served in the military units defending the empire against Ottomans. The majority of immigrants were Serbs, and some were ethnic Croats, mainly from Bosnia. A large migration of Serbs to Habsburg lands was undertaken by Patriarch Arsenije III Čarnojević. The large community of Serbs concentrated in Banat, southern Hungary, and the Military Frontier included merchants and craftsmen in the cities, but mainly refugees who were peasants.

The 17th century was a relatively peaceful period, during which only smaller raids were made from the Province of Bosnia. After the Ottoman army was repelled at the Battle of Vienna in 1683, the Great Turkish War ended with much of the former Croatian lands under Habsburg control. Despite this, the Frontier system was retained, and expanded onto former Ottoman territories in Lika, Kordun, Banija, lower Slavonia, Syrmia, Bačka, Banat, Pomorišje, and Transylvania. The Habsburg Empire valued the ability to centrally control the area and to draft cheap and numerous army units.

After the Treaty of Karlowitz of 1699, the Seressaner troops were established with both military and police duties. They were not paid, but were exempted from taxes. Over the following century, each regiment had one section of Seressaners that organized border patrols towards Bosnia, particularly on difficult terrain, and stopped incursions of bandits.

Orthodox Christians who settled Military Frontier from the Ottoman Empire were called in sources as "Vlachs schismatics" and Vlachs or Uskoks, other names which are mentioned are "Valachi seu Rasciani"
"Valachi seu Serviani", "Valachi seu Graeci", Vlachs or Morlachs, "Illirica gens graeci ritus" and "homines Ritus Ruthenici seu Graeci". During the 17th and first half of the 18th century Catholic natives and Catholics immigrated from Bosnia and Kingdom of Croatia also converted to Orthodoxy. Most documents state that the Vlachs arriving "from Turkey" or "from Bosnia", ie the Bosnia Eyalet.

18th century
When in 1699 and 1718 the lands of Croatia and Hungary returned, which was previously occupied by the Ottomans, the vast majority of that area became the Military Frontier. Throughout the entire region of this frontier various ethnic groups were settled including Croats, Serbs, Albanians and others which were also all together called Vlachs.
From 1718 to 1739 the Military Frontier also included the Habsburg-controlled northern parts of present-day Bosnia and Herzegovina. In the mid-18th century the Frontier was once again reorganized and modelled after the Imperial army and its regular regiments. In 1737 the Vlach Statute was formally abolished. All previous captaincies and voivodships were discarded, and the area was instead subdivided into general-commands, regiments and companies:

 Varaždin general command
 Križevci regiment
 Đurđevac regiment

 Karlovac general command
 Lika regiment
 Otočac regiment
 Ogulin regiment
 Slunj regiment

 Zagreb general command
 Glina regiment
 Petrinja regiment

 Slavonia general command
 Gradiška regiment
 Brod regiment
 Petrovaradin regiment

 Banat general command
 Serb (Illyrian) section
 German section
 Romanian (Vlach) section

After 1767, every twelfth inhabitant of the Military Frontier was a soldier – in contrast to every 62nd inhabitant in the rest of the Habsburg Monarchy. The Frontier soldiers became a professional military, ready to move to all European battlefields. Due to further immigration of refugees from the Ottoman domain, and to the expansion of the territory to places previously controlled by the Ottomans, the population of the Frontier became even more mixed. There were still many autochthonous Serbs and Croats in Slavonia and in parts of present-day Vojvodina (in Syrmia, Bačka and Banat). However, at this time they became outnumbered by the Serb, Croat and Vlach refugees/immigrants. Some Germans, Poles, Magyars and Slovaks also came to the Frontier, mostly as administrative personnel, and a number of other settlers and military personnel arrived from other parts of the Habsburg Empire – Czechs, Poles, Slovaks, Ukrainians, Rusyns and others.

In 1783 the Croatian and Slavonian frontiers came under the unified control of the Croatian General Command headquartered in Zagreb.

The Serbian Free Corps of 5,000 soldiers had been established in Banat, composed of refugees who had fled earlier conflicts in the Ottoman Empire. The Corps would fight for the liberation of Serbia and for unification under Habsburg rule. Several freikorps operated along the Habsburg-Ottoman frontier. The Austrians used the Corps in two failed attempts to seize Belgrade, in late 1787 and in early 1788.

Serbia was subsequently liberated, and organized into a Habsburg protectorate. On 8 October 1789 Ernst Gideon von Laudon took over Belgrade. Austrian forces occupied Serbia, and many Serbs fought in the Habsburg free corps, gaining organizational and military skills. By 1791, however, the Austrians were forced into withdrawal across the Danube and Sava rivers, joined by thousands of Serb families who feared Ottoman persecution. The Treaty of Sistova (1791) ended the Austro-Turkish War of 1787.

In 1787 the civil administration became separate from the military, but this was reversed in 1800.

19th century
By the end of the 18th century it had already become apparent for some time that the Ottomans were on the decline and were not likely to attempt any further invasions north of the Sava River. The Military Frontier thus began to outlive its usefulness. In 1848, Josip Jelačić, Ban of Croatia, became the commander of the Military Frontier. He pressed for the unification of Croatia, Slavonia, Dalmatia, and the Croatian-Slavonian Frontier. Although he did not have the power to abolish it, he secured approval for reforms and in 1848 the Military Frontier sent representatives to the Croatian Sabor, however, this was revoked in the 1850s. From 1850 the Frontier, Croatia and Slavonia formally constituted a single land, but with separate administration and representation. The Main Command had its headquarters in Zagreb, but remained directly subordinate to the Ministry of War in Vienna.

The Croatian Parliament made numerous pleas to demilitarize the Frontier after the Turkish wars subsided. The demilitarization began in 1869 and on 8 August 1873, under Franz Joseph, the Banat Frontier was abolished and incorporated into the Kingdom of Hungary, while part of the Croatian Frontier (Križevci and Đurđevac regiments) was already incorporated into Croatia-Slavonia on 1 August 1871. The decree in which the rest of the Croatian and Slavonian frontiers were incorporated into Croatia-Slavonia was proclaimed on 15 July 1881, while incorporation began on 1 August 1881, when Ban of Croatia Ladislav Pejačević took over from the Zagreb General Command.

Administration

Divisions
In the 18th and 19th centuries, the frontier was divided into several districts:

Maps

Demographics

1828
In 1828 the population included:

 543,154 (50.60%) Eastern Orthodox
 434,344 (40.46%) Roman Catholics
 53,073 (4.95%) Greek Catholics
 42,659 (3.98%) Protestants
 450 (0.05%) Jews

1846
An Austrian statistical yearbook for 1846 notes that 1,226,408 residents lived in the Military Frontier:
 598,603 (48.82%) Eastern Orthodox
 514,545 (41.96%) Roman Catholics
 62,743 (5.12%) Greek Catholics
 49,980 (4.08%) Protestants
 537 (0.05%) Jews

1857
The first modern population census in the Austrian Empire was conducted in 1857 and recorded the religion of the population. The population of the Military Frontier numbered 1,062,072 inhabitants, while the religious structure of the Military Frontier was:

 587,269 (55.30%) Eastern Orthodox
 448,703 (42.26%) Roman Catholics
 20,139 (1.91%) Protestants
 5,533 (0.53%) Greek Catholics
 404 (0.05%) Jews

Population data by divisions:

Croatian-Slavonian Military Frontier (Total 675,817)

 396,843 (58.72%) Roman Catholics
 272,755 (40.36%) Eastern Orthodox
 5,486 (0.81%) Greek Catholics
 733 (0.11%) others

Banat Military Frontier (Total 386,255)

 314,514 (81.43%) Eastern Orthodox
 51,860 (13.43%) Roman Catholics
 19,418 (5.03%) Evangelists
 393 (0.1%) Jews
 70 (0.01%) others

Legacy
Many Serbs emigrated to the north toward the southern regions of Hungary during the period when the territory of Serbia was largely under Ottoman rule. In order to attract Serbs into Hungary, emperor Leopold I decreed that they would be allowed to elect their own ruler, or Vojvoda, from which the name Vojvodina derives. In 1690, about 30,000 to 70,000 Serbs settled eastern Slavonia, Bačka and Banat in what became known as the Great Serbian Migrations. Later the Habsburgs did not allow Serbs to elect their own vojvoda; they incorporated the region into the military frontiers of eastern Slavonia and the Banat. However, the strong Serb presence in the region resulted in Vojvodina serving as the cradle of the Serbian renaissance during the 19th century.

From October 1990, eight months before Croatia declared independence (June 25, 1991) from Yugoslavia, the Serbs who lived in the region of the former Military Frontier (Vojna Krajina) started an insurrection and adopted the name (Krajina) for their unrecognised Republic of Serbian Krajina. The occupied territory was virtually identical to the Military Frontier's territory, however also including some territories that were never a part of former Military Frontier, such as northern Dalmatia with town of Knin. Other territories that had constituted the Military Frontier remained under control of Republic of Croatia. Croatian forces regained control over Serb occupied territories after Operation Storm in 1995 (see the Croatian War of Independence for more information).

See also

 Grenz infantry
 March (territorial entity)
 Buffer zone
 Hundred Years' Croatian–Ottoman War

References

Sources

  (Wikisource)

Bibliography

 Walter Berger: Baut dem Reich einen Wall. Das Buch vom Entstehen der Militärgrenze wider die Türken. Leopold Stocker Verlag, 1979
 Jakob Amstadt: Die k.k. Militaergrenze 1522 – 1881 (mit einer Gesamtbibliographie). Dissertation, University of Würzburg, 1969
 Heeresgeschichtliches Museum (Hrsg.): Die k. k. Militärgrenze (Beiträge zu ihrer Geschichte). ÖBV, 1973 (Schriften des Heeresgeschichtlichen Museums, 6)
 Mirko Valentić: Vojna krajina i pitanje njezina sjedinjenja s Hrvatskom 1849–1881, CHP, 1981, Zagreb
 Alexander Buczynski: Gradovi Vojne krajine 1–2, HIP, 1997, Zagreb
 Milan Kruhek: Krajiške utvrde Hrvatskog kraljevstva, HIP, 1995, Zagreb
 Drago Roksandić: Vojna Hrvatska (1809.-1813.), 1–2, ŠK, 1988, Zagreb
 Drago Roksandić: Etnos, konfesija, tolerancija, SKD Prosvjeta, 2004, Zagreb
 Potiska i pomoriška vojna granica (1702–1751), Muzej Vojvodine, Novi Sad, 2003.

External links
 Map
 Map
 Map
 Map

Croatia under Habsburg rule
Military history of Croatia
16th century military history of Croatia
17th-century military history of Croatia
18th-century military history of Croatia
Military history of Slovenia
Military history of Serbia
Modern history of Croatia
Modern history of Slovenia
Modern history of Serbia
Hungary under Habsburg rule
Serbia under Habsburg rule
Austro-Hungarian rule in Bosnia and Herzegovina
Vojvodina under Habsburg rule
History of Banat
History of Bačka
History of Syrmia
Ottoman period in Romania
1553 establishments in the Habsburg monarchy
1881 disestablishments in Austria-Hungary
Ottoman period in the history of Bosnia and Herzegovina
Disestablishments in the Kingdom of Hungary (1867–1918)

Military Frontier


Biostratigrafija je dio stratigrafije koji se bavi stratigrafskom klasifikacijom na temelju fosilnih ostataka živoga svijeta očuvanima u stijenama. U biostratigrafskome sistemu osnovna jedinica je biozona, zasnovana na razlikama u fosilnome sadržaju stijena u vertikalnome (vremenskome) smislu.

Biozone
Zajednička zona (kenozona, asamblaž zona) obuhvaća grupu slojeva (stijena) koji sadrže jasno obilježenu prirodnu zajednicu organizama, pri čemu mogu biti obuhvaćeni svi oblici koji se nalaze u stijeni ili samo neki od njih. Takva zona se imenuje prema dva ili više karakterističnih predstavnika fosilne zajednice, npr. Bulimina-Bolivina zajednička zona.

Rasponska zona (akrozona) obuhvaća naslage koje sadrže fosile neke određene vrste, po kojoj zona i dobila ime, npr. Ceratites trinodosus zona.

Konkurentna zona obuhvaća onaj dio naslaga u kojima se taksonske zone preklapaju (zone različitih vrsta). Mogu se preklapati više od dvije zone.

Filozona je zona koja je formirana na osnovu nekoga evolucijskoga niza. Naziva se po ključnoj vrsti bez obzira gdje se ona nalazila u evolucijskome nizu.

Vršna zona obuhvaća naslage nastale u vremenu maksimalnoga razvitka nekoga taksona (vrste, roda i dr.), a ne za vrijeme cijeloga života. Označava se imenom toga taksona, bez obzira na ostale fosilne ostatke.

Intervalna zona obuhvaća naslage između dva jasno obilježena biohorizonta, bez obzira na fosilni sadržaj same zone. Zato može biti pogodna za šire korelacije.

Literatura
 Herak. M: Geologija, Školska knjiga Zagreb. 1990. .

Vidi još
 Geokronologija
 Kronostratigrafija
 Litostratigrafija

Stratigrafija
Paleontologija

Biostratigrafija


14814 Gurij este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
14814 Gurij este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Liudmila Karacikina. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,66 ua, o excentricitate de 0,25 și o înclinație de 10,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 14001-15000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1981
Centura de asteroizi

14814 Gurij


Patricia Chávez (), más conocida como Patty Chávez, es una cantante chilena principalmente activa durante la década de 1970, que grabó algunos álbumes con el cantautor y folclorista Tito Fernández. En 1972 grabó un sencillo para el sello DICAP.

Álbumes
 1976? - Somos (con Tito Fernández)
 198? - Tito Fernández y Patty Chávez (con Tito Fernández)

Sencillos
 1972 - Quiero poner la tierra a mis pies / Canción de amor ausente

Referencias

Cantantes de folclore de Chile
Cantantes en español

Patricia Chávez


හැමන්හිල් බලකොටුව (; ) යනු,  උතුරු-දිග ශ්‍රී ලංකාවෙහි යාපනය අර්ධද්වීපයෙහි කයිට්ස් සහ කරෙයිතිවු යන දිවයින් අතර පිහිටි කුඩා දිවයිනක් වටා තැනුණු බලකොටුවකි.

ශ්‍රී ලංකාවේ බලකොටු

හැමන්හිල් බලකොටුව