La  es una costumbre del empleo que las compañías admiten solamente los nuevos graduados una vez al año y los emplean. Esta costumbre es única en Japón y Corea del Sur. Debido al milagro japonés se ha generalizado esta costumbre para que las compañías aseguraran empleados constantemente cada año.

En estos países la mayoría de los estudiantes hacen la búsqueda de empleo durante de que están matriculados en la universidad o el colegio para conseguir las promesas informales del empleo. Como las compañías tienden a admitir solamente los nuevos graduados, si algunos estudiantes no han buscado el empleo, ellos tienden a quedar matriculados en la universidad el próximo año. La mayoría de las compañías no dan importencia a la nota académica ni la experiencia de la universidad prefiriendo entrenarlos dentro las compañías. El prestigio del estudiante tiende a determinar su éxito de la vida. Se crea que este sistema fue heredado del sistema de examen imperial chino. Al contrario en otros países generalmente la gente tiende a hacer la búsqueda de empleo inmediatamente antes o después de graduarse y las compañías no discriminan a las personas que no son recién graduadas.

Esta costumbre es característica entre las gran compañías para admitir sólo nuevos graduados en grupo, reemplezar los retirados por ellos, y aclimatarlos a las compañías. Pero el número varía mucho según los años. Las administraciones personales admiten un grupo de nuevos graduados mecánicamente cada año. Por ejemplo, Toyota ha admitido más de 1,500 nuevos graduados en 2010 y el número de novatos era casi la mitad de lo del año anterior. Toyota ha planeado reducirlo menos al número de 1,200 en 2011. La compañía puede ofrecer más trabajos después, pero las personas que se han perdido la actual oportunidad tendrán la poca oportunidad porque se la quitarán los nuevos graduados del año siguiente. Esta costumbre también hace a los estudiantes repetir cursos en la universidad sólo para buscar trabajo otra vez o hace a muchas personas sólo trabajan por horas en vez de apoyar la economía doméstica como consumidores seguros y trabajadores productivos en Japón del envejecimiento.

Crítica
En la sociedad japonesa el valor de educación superior es extremadamente bajo. Aunque una persona haya tenido el doctorado en ciencia él no podrá esperar ganar un trabajo honorable. La costumbre única de la admisión de nuevos graduados en Japón produce muchos problemas sociales.

Si un estudiante no puede decidir en la ocupación después de graduarse de la universidad, él se enfrentará con mucha dificultad en buscar un trabajo porque la mayoría de compañías japonesas admiten los que están previstos que se gradúan la próxima primavera. Hoy día más estudiantes del último grado de universidad deciden repetir cursos para evitar que las compañías les han catalogado como "graduados anteriores". En esta costumbre las compañías japonesas tienden a discriminar los estudiantes que estudian en extranjero o los que se han graduado antes.

Hay muchas críticas sobre esta costumbre. Un profesor lo critica; "Si la situación económica está baja en el momento de graduación y muchos graduados no pueden ganar trabajos, esta costumbre causará la desigualdad de oportunidades y las personas de este grupo de generación quedarán desempleadas por mucho tiempo." Otro profesor lo critica; "Si este costumbre se junta con el empleo permanente, se producirá el mercado exclusivo de empleo que los cambios de profesión o empresas son difíciles, entonces los empleados tenderán a seguir cualquier orden irrazonable de la compañía para que no sean despedidos." "El trabajo que una persona obtiene en el momento de graduación puede decidir toda su vida en Japón" comenta un profesor de la Facultad de Educación de la Universidad de Tokio.

Japón se clasifica en 19 lugar entre los 19 países de OCDE en lo que respecta a la libertad de elección de la vida.

Véase también
 Igualdad de oportunidades
 Discriminación por edad
 Seguro de desempleo
 Nini
 Freeter

Derecho laboral de Japón
Empleo por país
Recursos humanos
Cultura de Japón

Admisión simultánea de nuevos graduados en Japón


Paulo Martins (beletrista)
 Paulo Martins (chef)
 Paulo Martins (político)
 Paulo Martins Garro

Desambiguações de antropônimos

Paulo Martins


Die DFV-Fußballbeschlüsse von 1970 und 1983 waren weitreichende Reformen im Deutschen Fußball-Verband der DDR innerhalb der DDR-Oberliga, DDR-Liga sowie den fünfzehn Bezirksligen. In beiden Beschlüssen reagierte der DFV jeweils auf das sinkende spielerische Niveau, was zur Stärkung der Fußballclubs sowie zur Schwächung von Betriebssportgemeinschaften führte.

Fußballbeschluss von 1970
Kernpunkte des Beschlusses von 1970 waren die endgültige Herauslösung der Schwerpunktclubs aus den Betrieben mit der im Anschluss vollzogenen Aufsicht durch den DTSB und DFV. Den Betriebssportgemeinschaften und deren Trägerbetrieben wurden für den höherklassigen Fußball strenge finanzielle Rahmenbedingungen auferlegt, was die BSG bis 1989 de facto nicht mehr konkurrenzfähig werden ließ. Stahl Eisenhüttenstadt hatte bereits 1970/71 seinen Spielern zu hohe Gehälter und Prämien ausgezahlt, und sich laut DFV dadurch ungerechtfertigte Vorteile verschafft. Aktivist Schwarze Pumpe und Chemie Wolfen wurden nach finanziellen Unregelmäßigkeiten ebenfalls in die Bezirksliga zurückgestuft und wurden als Zwangsabsteiger deklariert.

Ein weiterer Kernpunkt des Grundsatzbeschlusses war der Entzug von Spielgenehmigungen bei Spielern mit Westverwandtschaft für die DDR-Oberliga. Dies wurde, unter anderem bei Ralf Heine, Peter Zierau, Detlef Zimmer oder Christoph Ringk auch konsequent angewendet. Ebenfalls geändert wurde die gängige Praxis mit Einberufungen von Spielern zur NVA. Während die Clubs mit dem Beschluss von 1970 davon weitgehend verschont blieben, wurden Betriebssportgemeinschaften permanent Spieler entzogen. Nicht selten wurden diese gezielt zur Verstärkung diverser Armeesportgemeinschaften in den Armeedienst einberufen.

Mit der Konzentration und Förderung der Clubs setzte mit dem Beschluss eine gewisse Konsolidierung und Qualitätssteigerung auf der Ebene der DDR-Oberliga ein. Das schlug sich auch in Erfolgen der Mannschaften im Europapokal nieder. In den 1970ern erreichten die DDR-Teams regelmäßig das Viertel- oder Halbfinale und konnten sich auch gegen namhafte Gegner aus Italien oder England durchsetzen. Besonders der 1. FC Magdeburg, Carl Zeiss Jena und Dynamo Dresden steigerten das internationale Renommee des DDR-Klubfußballs, wobei der Sieg Magdeburgs im Europapokal der Pokalsieger 1974 den größten Erfolg darstellte. Dies wirkte sich auch auf die Fußballnationalmannschaft der DDR aus, welche erstmals die Teilnahme an der Fußball-Weltmeisterschaft 1974 sowie den Gewinn der Olympischen Sommerspiele 1976 verzeichnete.

Fußballbeschluss von 1983
Anfang der achtziger Jahre versank der DDR-Fußball wieder verstärkt im Mittelmaß. Grund für den zweiten Fußballbeschluss von 1983 waren das erneute Scheitern der Nationalmannschaft zur Fußball-Weltmeisterschaft 1982 in Spanien sowie dem Ausscheiden aller DDR-Clubs in der ersten Hauptrunde des Europapokals 1982/83. Der Beschluss konzentrierte sich hauptsächlich auf die Nachwuchsförderung sowie mit den fünf Staffeln völlig aufgeblähten Unterbau der DDR-Liga. Schon ab der Saison 1984/85 kehrte die DDR-Liga nach dreizehn Jahren wieder zu zwei Staffeln zurück. Die Mannschaften der Nachwuchsoberliga wurden als zweite Mannschaften in die Bezirksligen eingestuft und besaßen auch das Aufstiegsrecht zur DDR-Liga, parallel wurde die Junioren-Oberliga weitergeführt. Zur Förderung deutscher Spieler durften mit dem Beschluss von 1983 ausländische Spieler ab 1984 auch nicht mehr in der zweitklassigen Liga agieren, so dass Hauptleihgeber SASK Elstal seine Spieler nur noch in die drittklassigen Bezirksligen auslieh.

Der bis 1989 bestandene zweite Beschluss konnte nicht mehr an die Erfolge der ersten Reformen von 1970 anknüpfen. 1987 erreichte der 1. FC Lokomotive Leipzig noch einmal das Finale im Europapokal der Pokalsieger, die Qualifikation zur Fußball-Weltmeisterschaft 1990 wurde von der Nationalmannschaft abermals verpasst.

Literatur
 Hanns Leske: Enzyklopädie des DDR-Fußballs. Verlag Die Werkstatt, Göttingen 2007, ISBN 978-3-89533-556-3.

Fußball (DDR)

DFV-Fußballbeschluss


An Dichaea buchtienii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Dichaea buchtienii in nahilalakip ha genus nga Dichaea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dichaea

Dichaea buchtienii


Fyrir mannsnafnið má sjá Reginn.

Reginn er dvergur í norrænni goðafræði sem var sonur Hreiðmars og bróðir Oturs og Fáfnis. Eftir dauða Oturs af völdum Loka, fékk Hreiðmar gull í sonargjöld. Fáfnir drap Hreiðmar og breytti sér í dreka. Til að ná gullinu frá Fáfni gerist Reginn smiður og fóstri Sigurðar Sigmundssonar (síðar Fáfnisbana). Tekst áætlun hans að mestu nema að Sigurður fær pata af svikum Regins og verður fyrri til.

Sjá einnig:
Otur
Fáfnir
Sigurður Fáfnisbani

Tilvísanir

Dvergar í norrænni goðafræði
Skepnur í norrænni goðafræði

Reginn (norræn goðafræði)


Silybum (milk thistle) is a genus of two species of thistles in the family Asteraceae. The plants are native to the Mediterranean regions of Europe, North Africa, and the Middle East. One species has been introduced elsewhere, including in North America. The name "milk thistle" derives from a feature of the leaves, which are prominently banded with splashes of white. Historically, these milky bands were said to be Mother Mary's milk, and this is the origin of another common name, St. Mary's thistle. The most widespread species is Silybum marianum.

Claims have been made since ancient times that the active flavanoid-lignan (flavanolignan) group of constituents, called silymarin, contained only in the seed shell has liver-protective and regenerative properties, as well as antioxidant effects. Chemical, pharmacological, and safety research started in Germany in the 1950s.

Description and classification

Members of this genus grow as annual or biennial plants. The erect stem is tall, branched and furrowed but not spiny. The large, alternate leaves are waxy-lobed, toothed and thorny, as in other genera of thistle. The lower leaves are sessile (attached to the stem without petiole). The upper leaves have a clasping base. They have large, disc-shaped pink-to-purple, rarely white, solitary flower heads at the end of the stem. The flowers consist of tubular florets. The phyllaries under the flowers occur in many rows, with the outer row with spine-tipped lobes and apical spines. The fruit is a black achene with a white pappus.

Species and varieties
 Silybum eburneum Coss. & Dur., known as the silver milk thistle, elephant thistle, or ivory thistle - Algeria, Morocco, Tunisia, Spain
  Silybum eburneum Coss. & Dur. var. hispanicum
 Silybum marianum (L.) Gaertner, the blessed milk thistle, which has a large number of other common names, such as variegated thistle. - widespread across much of Europe, Asia, and North Africa from Norway and the Canary Islands to China and Maluku; naturalized in Australia, New Zealand, and the Americas
The two species hybridise naturally, the hybrid being known as Silybum × gonzaloi Cantó, Sánchez Mata  & Rivas Mart. (S. eburneum var. hispanicum x S. marianum)
formerly included
 Silybum atriplicifolium -  Synurus deltoides
 Silybum cernuum - Alfredia cernua

Silybum marianum is by far the more widely known species.  Milk thistle is believed to give some remedy for liver diseases (e.g. viral hepatitis) and the extract, silymarin, is used in medicine. Mild gastrointestinal distress is the most common adverse event reported for milk thistle. The incidence is the same as for placebo. A laxative effect for milk thistle has also been reported infrequently.

Claims of health benefits

For many centuries extracts of milk thistle have been recognized as "liver tonics."  Milk thistle has been reported to have protective effects on the liver and to greatly improve its function. It is typically used to treat liver cirrhosis, chronic hepatitis (liver inflammation), toxin-induced liver damage including the prevention of severe liver damage from Amanita phalloides ('death cap' mushroom poisoning), and gallbladder disorders.

Reviews of the literature covering clinical studies of silymarin vary in their conclusions.

See also
 Cnicus (Blessed thistle)
 Silybum marianum (Blessed milk thistle)

References

External links

Medicinal plants
Asteraceae genera

Silybum


Headless may refer to:

Science and technology

Medicine

 Acephalic acardia, a type of twin reversed arterial perfusion in which one twin is born without a head
 Acrania, missing cranial bones
 Anencephaly, absence of a major part of the brain and skull
 Decapitation, the severing of the whole head from the body

Computing
In computing and software, headless can either refer to software or servers without a graphical interface, or software platforms that decouple front- and back-end components.
Headless system, a server with no monitor, keyboard, or mouse attached
 Headless software, software capable of working on a device without a graphical user interface
 Headless browser, a web browser without a graphical user interface
Headless CMS, a backend-only content management system that employs APIs to display content

Linguistics

 Headless phrase, a term in linguistics for a phrase with no head

Geology

 Headless Formation, a geologic formation in Northwest Territories

Arts and entertainment

 Headless (TV series) a British television series starring Patrick Robinson and Ginny Holder
 Headless, a foe in Ultima
 Headless, NPCs in The Matrix Online
 Headless (film), a 2015 horror film by Arthur Cullipher
 Headless (band), an Italian hard rock band
 Mike the Headless Chicken (non-fiction), a Wyandotte chicken that lived for 18 months after his head had been cut off
 "Headless", a song by Joe Satriani from his album Flying in a Blue Dream
 "Headless", a song by Hella from the album Tripper

Literature and myths

 Headless line, a form of catalexis omitting an initial syllable
 Headless men, a mythical headless humanoid creature
 Headless Horseman (disambiguation)

 Headless Horseman

Headless


or Sonic the Hedgehog the Movie, is a two-part 1996 Japanese original video animation (OVA) based on the video game franchise by Sega. Produced by Pierrot and directed by Kazunori Ikegami, the OVA was originally released in Japan on January 26, 1996 (1st episode) and March 22, 1996 (2nd episode). The series was later licensed and dubbed in English by ADV Films, which released it as a single direct-to-video film on September 7, 1999, to coincide with the international release of Sonic Adventure. The anime features Sonic, Tails, Knuckles, Dr. Eggman (Dr. Robotnik in the English release), Metal Sonic and a few supporting characters created exclusively for the OVA. Taking the English dub into consideration, it is also the first Sonic animated media to not feature Jaleel White voicing the titular character.

Setting
Unlike other Sonic the Hedgehog media, the setting of the series is in the world of Planet Freedom, which is split into two distinct realms: the Land of the Sky and the Land of Darkness.

The Land of the Sky consists of an unknown number of continents that drift high in the stratosphere of the planet, all of them connected to a massive ice formation which also serves to anchor them to the planet's surface below. According to Knuckles, if this ice network was destroyed, Planet Freedom's rotation would hurl the Land of the Sky into outer space, undoubtedly killing everyone on it.

The Land of Darkness is the actual surface of Planet Freedom, a post-apocalyptic wilderness with the dastardly Robotnik as its sole living inhabitant. The Land of Darkness can only be accessed in one of two ways: by a whirlwind-like "portal" in the Land of the Sky, or via a warp zone, an extradimensional link between two points on Planet Freedom. Most of its terrain is untamed and mountainous, but a crumbling city serves as the location of Robotnik's empire. The city and terrain strongly imply that Planet Freedom is a post apocalyptic Earth that was built upon with floating islands, with certain landmarks suggesting that the ruins are those of New York City.

Plot

Part 1
Sonic the Hedgehog is relaxing on the beach of South Island with Miles "Tails" Prower, when Old Man Owl arrives with a message from the President asking Sonic to come to his office. Once there, they discover Dr. Robotnik has taken the President and his daughter Sara prisoner. After giving exposition of how Planet Freedom works (explaining the two "dimensions" of the planet, The Land of the Sky, and The Land of Darkness), Robotnik explains that a giant mecha named Metal Robotnik ("Black Eggman" in the original Japanese release) has exiled him from his utopian city of Robotropolis ("Eggmanland" in the original) and sabotaged the Robot Generator, which will explode by sunrise the next day. He asks Sonic to head to the Land of Darkness to stop it in exchange for the President and Sara's lives. Once there, Metal Robotnik tries to stop them from reaching the generator. Knuckles the Echidna arrives and rescues them, and all three team up to destroy the mecha. Unbeknownst to them, Metal Robotnik is revealed to have been controlled by Robotnik, with Sara unwillingly in tow. The episode ends with Sonic, Tails, and Knuckles heading to Robotropolis.

Part 2
After entering Robotropolis, Knuckles distracts the enemy robots while Sonic and Tails try to stop the generator in the heart of the city. They arrive just in time, but when Sonic pulls the lever, the machine traps him and scans his body. Knuckles frees Sonic just as the machine crumbles to the ground, revealing Dr. Robotnik's newest robot, Hyper Metal Sonic. Dr. Robotnik appears in Metal Robotnik's remains and reveals he lured Sonic to copy his mind, personality, and abilities for Hyper Metal Sonic. Sonic and Metal battle, but Metal easily overpowers Sonic. Tails and Knuckles return to the Land of the Sky, where Tails learns that Metal is out to destroy the planet by digging into the ice caps that hold the Land of the Sky together, allowing lava to emerge and melt the ice. Sonic wakes up in Green Lake City and returns to the Presidential Palace, learning of Metal's goal from the President.

Sonic, Tails, and Knuckles go to the ice caps, where Sara is being held hostage by Robotnik, planning to marry her so the two will rule over Planet Freedom after the Land of the Sky's decimation. Sonic encounters Metal and the two have a lengthy battle. Tails manage to corrupt Metal's data, and Sonic severely damages him. During the altercation, the President and Old Man arrive and are trapped in their aircraft, but Metal saves them. Sonic realizes that Metal does have emotions, as he was programmed with Sonic's persona and instincts. Metal gets blown into a crack and falls into a subglacial volcano. Sonic reaches out his hand to help him, but Metal rejects it, telling him "there is only one Sonic" before being destroyed by the rising magma. Robotnik states he still has Sonic's DNA and can re-build Metal Sonic, but one of his missiles from the fight inadvertently blows up the disc containing Sonic's DNA. Knuckles then punches Sonic as revenge for Sonic accidentally stepping on him during the brawl, and the two get into a chase, with all the others following behind, ending the episode.

Cast

Production and release
The OVA series was produced by Studio Pierrot, Sega Enterprises and General Entertainment under the supervision of Sonic Team, Yuji Naka and Naoto Ohshima. It is directed and storyboarded by Kazuho Ikegami, with Mayori Sekijima handling the story structure, Masashi Kubota writing the scripts, Tsuneo Ninomiya designing the characters and Mitsuhiro Tada composing the music. Both episodes feature an ending theme "LOOK-ALIKE," composed and arranged by Tada and written and sung by Riyu Konaka. The OVA was originally distributed by Taki Corporation in Japan on a rental-only basis between January 26 and March 22 before being released for retail sale on May 31, 1996.

ADV Films announced they had licensed the OVA series at Project A-Kon 9, which took place in May 1998. It was dubbed in English and released as a single direct-to-video film titled Sonic the Hedgehog: The Movie on VHS and DVD on September 7, 1999, to coincide with the international release of Sonic Adventure for the Dreamcast. It was later re-released on DVD on January 13, 2004. Due to ADV Films being dissolved and its assets being spun off into Section23 Films and Sentai Filmworks, both releases are now out of print.

Commercial performance
In the United States, it reached number 7 on the Billboard video sales chart and number 6 on the Billboard kids' video sales chart.

Critical reception
The March 1996 issue of the DieHard Magazine gave the OVA a positive review stating that "all in all, the artwork looks amazing, plus it's an O.V.A., so the artists have been given quite an extensive budget. The animation is much cleaner than you could ever expect from a TV show, but the characters on-screen presence is what really makes Sonic so cool. It's like playing the game, but in anime form. After the U.S. Sonic cartoon has been canceled, this anime is definitely a good choice."

Henry Gilbert of GamesRadar approved of the concept of a colorful, fast-paced anime adaptation of Sonic, noting the fights between Sonic and his evil counterpart, Metal Sonic, as "cool." This is unfortunately accompanied by "scenes of slapstick humor, anime cliches, and childish voice acting" as well as the "perpetually annoying" Sara.

Chris Shepard of Anime News Network praised the OVA for its non-traditional action and said it was "good for Sonic fans". He called the English dub poor, and said the story "strayed from the video games a little too much" and it was "very basic".

John Sinnott of DVD Talk remarked "it didn't really pull me in at any time."

Fan project

In 2020, 3GI Industries, who had previously created Shrek Retold, released Sonic Rebuilt, a recreation of the film by over 200 artists.

References

External links

1996 anime OVAs
ADV Films
1990s children's animated films
Films about lookalikes
OVAs based on video games
Pierrot (company)
Sonic the Hedgehog films
Television pilots not picked up as a series

Sonic the Hedgehog (OVA)


Microchera é um gênero de aves apodiformes pertencente à família dos troquilídeos, que inclui os beija-flores. O gênero possui três espécies, onde sua espécie-tipo era anteriormente considerada monotípica, e duas outras espécies, Microchera chionura e cupreiceps se encontravam no gênero Elvira. Possuem distribuição pela região costeira dos Oceanos Pacífico e Atlântico, e pelo Caribe, tendo como habitat natural encostas e planaltos.

Embora os espécimes fêmeas apresentem plumagem visualmente similar em qualquer uma de suas espécies, particularmente, uma destas, beija-flor-de-cabeça-branca, se destaca pela plumagem marsala presente em todo o corpo, com exceção da região frontal da cabeça, que é branca. Essa discrepância, exclusiva dos machos, se dá pelo acentuado dimorfismo sexual da espécie.

Sistemática e taxonomia
Originalmente um gênero monotípico, foi introduzido em 1858 pelo notável ornitólogo inglês John Gould, com sua única espécie  existente sendo inicialmente nomeada Mellisuga albo-coronata, que seria descrita algum tempo antes, em 1855, por George Newbold Lawrence. Seus holótipos, um macho adulto e um juvenil, haviam sido descobertos em Veráguas, uma província do Panamá — ao contrário do que afirmou Lawrence, que atribuiu a região à Nova Granada. Em 1851, John Gould descreveria a espécie de beija-flor Trochilus chionura através de um espécime oriundo de Chiriquí, a uma altitude de 2000 a 3000 metros acima do nível do mar. Newbold Lawrence, dessa vez em 1866, descreveria outra espécie, Eupherusa cupreiceps, por meio de beija-flores taxidermados de Barranca, na Costa Rica.

Um estudo filogenético molecular publicado em 2014 no periódico científico Current Biology, por McGuire et al. descobriu que suas três espécies: esmeralda-de-cauda-branca, esmeralda-de-cabeça-bronzeada e beija-flor-de-cabeça-branca, estavam intimamente relacionadas entre si, propondo a fusão destes dois gêneros. Tempo depois, em março de 2018, South American Classification Committee reconheceu uma proposta de Gary Stiles que incluiria Elvira chionura e Elvira cupreiceps em Microchera.

Espécies
Microchera albocoronata (Lawrence, 1855), beija-flor-de-cabeça-branca — pode ser encontrado nas encostas pacífica e atlântica desde centro-oeste do Panamá ao sul de Honduras
Microchera albocoronata albocoronata (Lawrence, 1855) — pode ser encontrada nas encostas pacífica e atlântica do centro-oeste do Panamá
Microchera albocoronata parvirostris (Lawrence, 1855) — pode ser encontrada na encosta caribenha ao sul hondurenho ao sul da Costa Rica e Panamá
Microchera cupreiceps (Lawrence, 1866), beija-flor-de-cabeça-bronzeada — pode ser encontrada nos planaltos do norte e centro costa-riquenho
Microchera chionura (Gould, 1851), beija-flor-de-cabeça-branca — pode ser encontrada nas encostas pacífica do sul da Costa Rica ao centro do Panamá

Ligações externas
 Microchera albocoronata no Avibase
 Microchera cupreiceps no Avibase
 Microchera chionura no Avibase
 Integrated Taxonomy Information System

Géneros de beija-flor
Goldmania
Troquilídeos
Aves do Panamá
Aves da Colômbia

Microchera


زيتسا (Ζίτσα) هي مدينة في إوانينا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 920 نسمة.

المراجع

مدن اليونان
بلديات إبيروس (إقليم)
أماكن مأهولة في يانينة (مقاطعة)

زيتسا


The Cat Who...  is a series of twenty-nine mystery novels and three related collections by Lilian Jackson Braun and published by G. P. Putnam's Sons, featuring a reporter named Jim Qwilleran and his Siamese cats, Kao K'o-Kung (Koko for short) and Yum Yum. The first was written in 1966, with two more following in 1967 and 1968. The fourth appeared eighteen years later, after which at least one new novel was published every year until 2007. A thirtieth novel, originally announced for 2008, was postponed indefinitely by its publisher and then canceled after the author's death in 2011. It remains unpublished.

Main characters
James Mackintosh Qwilleran is the main human character in the books. Qwilleran (Qwill to his friends) is a man who goes from late forties to mid fifties over the course of the series. He is often described as looking melancholy or brooding, but he is witty and enjoyable company. His most distinguishing feature is his "luxuriant moustache."

"Kao K'o-Kung" is the full name of the Siamese cat who is almost always referred to as Koko. He is named after a 13th-century Chinese artist whose name is usually written in modern Pinyin as Gao Kegong. He has the appearance of a prize-winning show-cat and an obstinate attitude toward anything he does not like.

Yum Yum is also Siamese, and had a troubled past. Yum Yum is named after a character in the opera The Mikado by Gilbert and Sullivan who is also the ward of a man named Ko-Ko. Yum Yum is described as being smaller than Koko, and far more affectionate. Her beautiful violet-blue eyes are slightly crossed.

Novels

Related Works by Lilian Jackson Braun

The Cat Who Had 14 Tales, 1988 (): an anthology of unrelated short stories involving various cats. Note that Qwilleran, Koko and Yum Yum do not appear in these tales.
Short and Tall Tales: Moose County Legends Collected by James Mackintosh Qwilleran, 2002 (): collected anecdotes and regional folklore from residents of Pickax & environs
The Private Life of the Cat Who ...: Tales of Koko and Yum Yum (from the Journals of James Mackintosh Qwilleran), 2004 (): collection of extracts from several previous works with limited new material

Related Works by Other Authors

The Cat Who... Companion, 1998 () by Sharon A. Feaster, including Braun interview
The Cat Who... Quiz Book, 2003 () by Robert J. Headrick, Jr., with introduction by Braun
The Cat Who... Cookbook, 2000 () by Julie Murphy and Sally Abney Stempinski, with foreword by Braun
The Cat Who... Reunion Cookbook, 2006 () by Julie Murphy and Sally Abney Stempinski, with foreword by Braun
The Cat Who Killed Lilian Jackson Braun, 2003 (), a parody novel by Robert Kaplow

See also

List of fictional cats in literature
The Cat Who Came for Christmas, an unrelated 1987 memoir by Cleveland Amory
The Cat Who Walks Through Walls, an unrelated 1985 novel by Robert A. Heinlein

References

External links

Novel series
Book series introduced in 1966

fr:Lilian Jackson Braun

The Cat Who...


Çevretepe, Adana ilinin Ceyhan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin ismi, 1928 yılına ait Türkçe kaynaklarda Nacarlı olarak geçmektedir.  20. yüzyıl başında Ermeni yerleşim yeri olan mahallede, günümüzde Arnavutlar yoğun olarak yaşamaktadır. Günümüzde Çevretepe ismiyle köy statüsünü sürdürmektedir.

Coğrafya ve ulaşım
Adana il merkezine 60 km, Ceyhan ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Altyapı bilgileri

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Ceyhan'ın mahalleleri

Çevretepe, Ceyhan


Aloe carnea es una especie perteneciente al género Aloe. Se encuentra en Mozambique., en las faldas y las laderas de las montañas del este, a una altitud de 900-1375 , en los pastizales o en parcelas abiertas en los bosques de Brachystegia.

Descripción
Es una planta suculenta, solitaria o con retoños que forman pequeños grupos, casi sin tallo o con un tallo grueso que alcanza los 20 cm de altura. Las hojas en roseta densa, la  lámina de  30 × 10,6 cm, ovado-lanceoladas, generalmente secas y retorcidas en el ápice, de 10 cm, de color verde grisáceo oscuro en la superficie superior que está claramente marcada con grandes manchas blancas alargadas a menudo en bandas transversales hacia la base, y  de color verde pálido lechoso  en la superficie inferior y sin manchas. Las inflorescencias son erectas, de 0,75-2 m de alto; en forma de racimos. Perianto de color rosa pálido.

Taxonomía
Aloe carnea fue descrita por S.Carter y publicado en Kew Bulletin 51(4): 784, en el año 1996.
Etimología
Ver: Aloe

carnea: epíteto latino  que significa "de color carne".

Referencias

carnea
Flora de África tropical austral
Flora de África continental
Plantas descritas en 1996
Plantas descritas por S.Carter

Aloe carnea


Saltaire er en victoriansk modelby, der ligger i Shipley, som er en del af City of Bradford metropolområde i West Yorkshire, England. Den victorianske Salt's Mill og tilhørende beboelsesområde ved floden Aire og Leeds and Liverpool-kanalen er på UNESCO's Verdensarvsliste og er ankerpunkt på European Route of Industrial Heritage

Verdensarvsområder i Storbritannien
West Yorkshire

Saltaire


إيمامورا شوهيه  (إيمامورا هو اسم العائلة) (15 سبتمبر 1926 - 30 مايو 2006)، هو مخرج أفلام ياباني.
يعتبر إيمامورا أحد أهم رواد الإخراج في السينما اليابانية، وهو ثاني مخرج ياباني يحصل على السعفة الذهبية بعد أكيرا كوروساوا و المخرج الياباني الوحيد الحاصل على السعفة الذهبية مرتين.

أفلامه
 1983 : رحلة ناراياما
 1997 : الانقليس (فيلم)
 1999 : دكتور اكاجي

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من طوكيو
خريجو جامعة واسيدا
مخرجو أفلام يابانيون
مواليد 1926
وفيات 2006
وفيات السرطان في اليابان
وفيات بسبب سرطان الكبد

إيمامورا شوهيه


En mooncartest er en test, der kan benyttes til at teste holdbarheden af en daginstitutions facade.

Testen blev opfundet af Køge Kommune i forbindelse med opførelsen af en ny daginstitution, som en måde for kommunen at sikre sig, at facaden kunne holde.

Testen udføres således, at børn i en daginstitution kører direkte ind i en bygnings facade i en mooncar – heraf navnet mooncartest. Formålet er at teste om facaden på bygningen kan holde til den daglige slitage, der forekommer naturligt i institutioner som børnehaver, SFO'er og skoler.

Mooncartesten og resultatet bruges af bygherre til at vælge de byggematerialer, som bedst kan holde til daglig leg og slitage. Dette kan betyde langt færre vedligeholdelsesomkostninger for den pågældende institution.

I en mooncartest er det en god ide at teste flere potentielle byggematerialer for at sikre det bedste grundlag for valget af facadebeklædning til det pågældende byggeri.

Referencer

Byggeri
Byggematerialer

Mooncartest


Rosenborggade er en gade i Indre By i København, der går fra Frederiksborggade til Gothersgade. Den er opkaldt efter Rosenborg Slot, der ligger udfor enden af gaden.

Historie

Rosenborggade blev etableret i 1650 få år efter at Gothersgade, dengang kendt som Ny Kongensgade, var blevet etableret langs den tidligere Østervold. Volden var en del af Københavns befæstning, der imidlertid var blevet omlagt med en ny Østervold langs med den nuværende Øster Voldgade.

På hjørnet af Åbenrå lå et pensionat kendt som Pjaltenborg, hvor byens allerfattigste boede. Den billigste mulighed for overnatning i den overbefolkede bygning var at tilbringe natten stående hængende på en krog med et reb under armene og en læderrem foran brystet. Den nedslidte bindingsværksbygning gik til under en brand natten mellem 25. og 26. marts 1850.

Bygninger og beboere
Bygningen på hjørnet af Tornebuskegade (Rosenborggade 9/Tornebuskegade 1) blev oprindeligt opført for brygger Jacob Carstensen. Den blev forhøjet med to etager af garvermester Johan Julius Gram i 1846-1847. Han opførte desuden naboejendommen i nr. 7 med forhuse, baghus, sidehus og pakhus i 1847. Både nr. 7 og nr. 9 er fredede.

Bygningen i nr. 12 på hjørnet af Åbenrå kaldes for Pjaltenborg men har intet til fælles med sin forgænger udover navnet og placeringen. Den blev opført i 1851, året efter forgængerens brand. Nabobygningen i nr. 10 er fra 1901. Både nr. 10 og nr. 12 er fredede.

Nr. 15-17 er en tilbygning i nationalromantisk stil tegnet af Henning Hansen til KFUM's hovedkvarter KFUM-borgen på Gothersgade. Den oprindelige bygning blev tegnet af Jens Christian Kofoed og indviet ved KFUM's 22 års jubilæum 17. september 1900. Henning Hansen udvidede bygningen med Rosenborggadefløjen i to etaper i 1916-1918 og 1924. Bygningen husede senere Københavns Universitets Institut for Statskundskab.

Noter

Eksterne henvisninger

 Rosenborggade  på indenforvoldene.dk

Gader i Indre By (København)

Rosenborggade


Jørn Utzons hus i Hellebæk er en et-plans-villa i Hellebæk i Nordsjælland. Villaen er bygget af arkitekten Jørn Utzon i 1952 som tegnestue og bolig til ham selv og hans familie. Villaen er anerkendt som et hovedværk inden for efterkrigs-årenes hjemlige villaarkitektur.

Historien
I 1937 flyttede den 18-årige Jørn Utzon og hans forældre fra Aalborg til Helsingør og han begyndte sine studier på Københavns Kunstakademi. Efter sin eksamen i 1942 tog han til blandt andet USA og Sverige for at besøge og arbejde med berømte arkitekter. I USA mødte han blandt andet Ray og Charles Eames og Frank Lloyd Wright. Han fandt inspiration i de byggetekniske principper i Eames hus, hvori én væg bærer resten af husets elementer, og i Wrights idéer om åbne grundplaner. Han anvendte disse idéer, da han i 1952 kom tilbage til Nordsjælland og byggede sin egen villa i Hellebæk. I 1959 opførte Utzon en tilbygning, efter hans familie blev udvidet med et tredje barn. Huset var Jørn Utzons hjem i Danmark i resten af hans liv. Efter Jørn Utzons død i 2008 blev villaen overtaget og beboet af Jørn Utzons søn, Jan Utzon og hans familie, som har bolig i den nyere del og tegnestue i den gamle del af huset.

Arkitektur
Bygningskomplekset består af to sammenbyggede huse: dels et øst-vestorienteret længehus fra 1952 med en overdækket forbindelse til en garage nord for villaen, dels udvidelsen af villaen fra 1959 placeret længere mod nord.

Villaen og garagen er bygget i gul-hvide mursten og mørkbejdset træ. Den oprindelige villa fra 1952 er bygget op omkring en lang nordvendt blankmur som kun har ét hul til indgangsdøren. Sydfacaden består af en stolpekonstruktion med et stort glasparti af skydedøre med termoglas. Dørene åbner op til en plateau-lignende, sydvendt terrasse. Også ved husets øst- og vestside er der udgang til terasser, som beskyttes mod den kolde nordenvind af nordmuren. Terrasserne er belagt med gule teglsten. Villaen og en stor del af terasserne overdækkes af ét stort fladt tag. Taget er afdækket med tagpap og udstyret med en skorsten og et par ovenlys som giver lys til soveværelserne. Villaen har en længdegående stue, der har fungeret som både opholds-, spise- og legeplads for familien, med en åben forbindelse til køkkenet.

Nord for og parallelt med villaen ligger den tidligere garage. Garagen har også et fladt tag. Garagen er forbundet med huset ved en fortsættelse af villaens tagspær, som danner en pergola-lignende overdækning til det grusbelagte adgangsareal mellem bygningerne. Efter en ombygning er garagen udstyret med ét stort glasparti i den tidligere garageåbning mod øst.

Tilbygningen fra 1959 er som selve villaen udført som et lidt større længehus. Den er placeret nord for og parallelt med den ældre villa. Bygningerne er forbundet med en glasgang midt for tilbygningen og på østsiden af den ældre villa.

Villaens design var meget eksperimenterende i sin karakter og blev udformet undervejs i byggeprocessen. Om byggemetoden sagde Utzon: "- vi begyndte med at mure den lange nordvæg op og fastslog dermed husets modul - det væsentlige for mig er, at den arkitektoniske holdning eller systemet i et hus ikke begrænser husets funktioner og dermed hæmmer livet i det".

Eksterne henvisninger

Jørn Utzon
Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Helsingør Kommune
Etableret i 1952
Hellebæk

Jørn Utzons hus i Hellebæk


Dionisije Pantelić (rođen kao Dragić Pantelić; Riđevštica pokraj Trstenika, 16. listopada 1932. – Manastir Lipovac, 3. lipnja 2023.), bio je iguman Manastira Lipovac (od 1974. do 2005. godine), poznati arhimandrit Srpske pravoslavne crkve i teolog.

Životopis
Arhimadrit Dionisije (Pantelić) rođen je 16. listopada 1932. godine u Riđevštici kod Trstenika, a u manastir odlazi sa svojih nepunih 14 godina 1944. godine. Bio je iskušenik u manastiru Sveti Dimitrije u Divljanu kod Bele Palanke, zamonašen 16. listopada 1949. godine u istom manastiru. Rukopoložen u jerođakona na Malu gospu 1950., a 5. rujna 1950. godine u Nišu rukopoložen u čin jeromonaha.

Premješten je zatim 1951. godine u Manastir Naupare kod Kruševaca za opslužitelja lomničke parohije i sveštenoslužitelja u Nauparu, gde je proveo jedno kraće vrijeme. U Manastiru Divljanu je ostao do odsluženja vojnog roka, 1954. godine i još jedno kraće vrijeme nakon toga. Kasnije premješten u Manastir Visočku Ržanu kod Pirota gdje je ostao od 1958. do 1974. godine.

U Manastir Lipovac kod Aleksinca otac Dionisije došao je po blagoslovu episkopa niškog G. Jovana Ilića 1974. godine po vlastitoj želji, kako bi bio blizu svog zavičaja.

Starješina Manastira Lipovca bio je u razdoblju od 1974. do 2005. godine kada ga je naslijedila igumanija Melanija.

Izvori

Vanjske poveznice
 otac Dionisije

Srbijanski pravoslavni svećenici
Pravoslavni teolozi
Srbijanski teolozi

Dionisije Pantelić


Amelie Wortmann née le 26 octobre 1996, est une joueuse de hockey sur gazon allemande. Elle évolue au poste de milieu de terrain au Großflottbeker THGC et avec l'équipe nationale allemande.

Elle a participé à la Coupe du monde 2018 et aux Jeux olympiques d'été de 2020.

Carrière

Coupe du monde
 Top 8 : 2018

Championnat d'Europe
  : 2019, 2021

Jeux olympiques
 Top 8 : 2020

Références

Liens externes

Joueuse allemande de hockey sur gazon
Naissance en octobre 1996
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Amelie Wortmann


أحمد الصويلح هو لاعب كرة قدم سعودي ولد في 14 مايو 1986 بالأحساء بالمنطقة الشرقية بالسعودية، التحق بنادي الفتح في الأحساء في بدايته، ثم انتقل إلى نادي الهلال السعودي ومنه إلى القادسية ثم هجر.

مسيرته الكروية
بعد نادي الفتح انتقل إلى الهلال حيث جلبه للنادي مؤسس النادي عبد الرحمن بن سعيد وقد كان يوجد لديه حينها عدة عروض من أندية النصر والاتحاد والاتفاق لكنه فضل عرض الهلال على كافة العروض نظرًا لحبه لنادي الهلال. استمر أحمد الصويلح مع نادي الهلال السعودي حتى عام 2009، لعب في كأس العالم للشباب 2003 التي أقيمت في الإمارات العربية المتحدة. كما لعب في تصفيات كأس آسيا 2007 لكنه تعرض للإصابة، خاض تجربه احترافية في نادي ريد بول سالزبورغ في النمسا تحت قيادة المدرب الشهير ماتيوس وكذلك ترابتواني وطلبوا ضمه لصفوف الفريق على سبيل الإعارة ولكن رفض مسؤولو نادي الهلال العرض لضعف القيمة المادية وطلبوا رفع قيمة العرض ولكن لم يتفق مسؤولو الناديين على عرض يقنع الطرفين فعاد الصويلح أدراجه لناديه الهلال. أبزر ألقابه ثعلب آسيا. بعد ابتعاده عن نادي الهلال صرَّح في عدة لقاءاته أن سبب ابتعاده هو وجود مشاكل بينه وبين أحد اللاعبين المؤثرين في فريق الهلال. انتقل من فريق الهلال إلى القادسية ومنه إلى هجر حيث كان نادي هجر آخر محطاته الكروية الذي أمضى به ما يقارب 3 أشهر فقط.

تكريم الأمير راشد بن عبد العزيز بن سعود له
قدم له الأمير راشد بن عبد العزيز بن سعود سيارة جديدة هدية له تعويضًا عن سيارته التي تعرض بها لحادث سير. بالإضافة إلى دعوته لحضور افتتاح بطولة الأمير راشد بن عبد العزيز حيث أقيمت قبل بداية الدورة مباراة بين الجالية السودانية والجالية المصرية، ثم تلاها افتتاح البطولة.

المراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سعوديون
رياضيون من الأحساء
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الأحساء
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو ريد بول سالزبورغ
لاعبو كرة قدم سعوديون
لاعبو منتخب السعودية لكرة القدم
لاعبو منتخب المملكة العربية السعودية لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي الفتح (السعودية)
لاعبو نادي القادسية (السعودية)
لاعبو نادي الهلال (السعودية)
لاعبو نادي هجر
مواليد 1406 هـ
مواليد 1986
مهاجمو كرة قدم رجالية

أحمد الصويلح


Bergkirchen ist ein Kirchdorf innerhalb der ostwestfälischen Stadt Bad Oeynhausen in Nordrhein-Westfalen. Das Dorf liegt, als einziges im Kreis Minden-Lübbecke, auf dem Kamm des Wiehengebirges an einem Passübergang unweit des Bergkirchener Kopfes. Administrativ bildet Bergkirchen keinen eigenen Orts- bzw. Stadtteil, sondern gehört zum Stadtteil Wulferdingsen, ein kleinerer Teil mitsamt der namensgebenden Kirche zu Volmerdingsen. Die Kirchengemeinde Bergkirchen umfasst heute die Ortsteile Bergkirchen und Wulferdingsen.

Geographie und Lage
Bergkirchen liegt als nördlichster Siedlungsteil der Stadt Bad Oeynhausen an der Grenze zum Ortsteil Rothenuffeln der Gemeinde Hille im Kreis Minden-Lübbecke. Die Grenze zwischen den Kommunen verläuft hier direkt auf dem Kamm des Wiehengebirges bis auf einen 100 Meter breiten und 250 Meter langen nach Norden ausgreifenden Gebietszipfel, der mit der Gebietsreform 1973 an die Stadt Bad Oeynhausen fiel.

Die Wohnbaufläche Bergkirchens liegt überwiegend am Fuße des Bergkirchener Kopfes, nimmt aber auch mit dem Ortskern die Passhöhe zwischen diesem und dem Rothenuffler Berg ein. Bergkirchen ist, insbesondere mit seinem Kirchturm, die einzige Ortschaft, die von beiden Seiten des Gebirges von Weitem sichtbar ist. Unmittelbar südlich des Ortskerns liegt das rund 4,3 Hektar große Naturschutzgebiet Knicksiek, und im Westen reicht das weitläufige Naturschutzgebiet Wulferdingsener Mühlensiek bis unmittelbar an den Dorfrand. Über den Kamm des Wiehengebirges und damit durch den Dorfkern verläuft der Wittekindsweg, der Teil des europäischen Fernwanderweges E11 ist.

Da die Ortschaft seit fast 200 Jahren keine administrative Einheit darstellt, wird für sie offiziell keine Einwohnerzahl registriert und keine Flächengröße der Gemarkung ausgewiesen.

Klima
Für Bergkirchen selbst gibt es keine langjährigen Temperaturmessungen. Die nächsten Wettermessstationen liegen je rund 20 km südlich in Bad Salzuflen und nordwestlich in Rahden-Varl. Im ähnlich hoch gelegenen (135 m ü NN) Bad Salzuflen beträgt die Januardurchschnittstemperatur im langjährigen Mittel (Zeitraum 1971–2000) 1,8 Grad, der Wert für Juli ist 17,7 Grad und der Jahresmittelwert 9,5 Grad Celsius. Es fallen dort im Schnitt 804 mm Niederschlag.

Geschichte

Der Ort Bergkirchen ist vermutlich über 1200 Jahre alt. Zwar wurde die Siedlung erst im 11. Jahrhundert erstmals urkundlich erwähnt, doch neuere Forschungen lassen vermuten, dass schon 799 anlässlich der Septemberreise des Papstes Leo III. in Bergkirchen eine Holzkirche geweiht wurde.

An der Kirche, die an der genannten Passstraße liegt, entstand ein Gewerbe- und Handelsplatz auf dem Berg. Im 19. Jahrhundert wurde der Markt nach Wulferdingsen verlegt.

Bis 1843 war Bergkirchen zentraler Ort des gleichnamigen Kirchspiels, zu dem neben Bergkirchen noch die Ort- und Bauerschaften Wulferdingsen, Haddenhausen mit Biemke, Oberlübbe, Rothenuffeln und Unterlübbe mit Hilferdingsen gehörten, die beiderseits des Wiehengebirges lagen. Im Rahmen der Einführung der Landgemeinde-Ordnung für die Provinz Westfalen wurde der Kreis Minden im Dezember 1843 in sieben Ämter eingeteilt. Gleichzeitig erhielten alle Orte, die für ihre Kommunalbedürfnisse einen eigenen Haushalt führten, den Status einer (Land-)Gemeinde. Die übrigen Orte ohne Gemeindestatus, unter anderem Bergkirchen, wurden größeren Gemeinden zugeordnet. Seither gehört Bergkirchen administrativ zu Wulferdingsen und Volmerdingsen.

Im Jahre 1898 stand Bergkirchen, wenn auch nur kurzfristig, im Zentrum der Aufmerksamkeit der Öffentlichkeit des Kaiserreichs. Das damalige deutsche Staatsoberhaupt, Kaiser Wilhelm II., bezog mit seinem Generalstab in dem später in Kaiser Apotheke unbenannten Arzneihaus des Ortes einen Beobachtungspunkt als "Manöver-Sitz" für ein in der Umgebung abgehaltenes Kaisermanöver.

Mit der Gebietsreform im Jahre 1973 wurde die Gemeinde Wulferdingsen mitsamt Bergkirchen der Stadt Bad Oeynhausen zugeschlagen. Die im Vorfeld der Gebietsreform von Bergkirchenern geforderte Wiehengebirgsgemeinde, die mit Bergkirchen als zentralem Verwaltungsort die Dörfer des historischen Kirchspiels beiderseits des Wiehengebirges umfassen sollte, konnte nicht durchgesetzt werden.

Gebirgspass
Über den Bergkirchener Wiehengebirgspass verläuft auf 165 m Höhe über NN die Landstraße 772. Die Passstraße hat auf beiden Seiten mit mehreren Serpentinen teilweise den Charakter einer Gebirgsstraße, die es in der ansonsten eher flachen, bzw. leicht hügeligen Region, zumindest in dieser Ausprägung, nur noch an wenigen anderen Stellen im Kreisgebiet gibt (z. B. Lutternsche Egge, Kahle Wart). Ein starker sommerlicher Motorradverkehr auf dieser Strecke hat zu einer Anwohner-Diskussion geführt.

Sehenswürdigkeiten

Kirche in Bergkirchen

Eine besondere Sehenswürdigkeit ist die evangelische Kirche Bergkirchen aus dem Jahre 1756. Vor 1200 Jahren wurde dort vermutlich das erste Gotteshaus gebaut. Die Kirche befindet sich auf dem Gebiet des Stadtteils Volmerdingsen.

Wittekindsquelle

Südwestlich des Kirchturms befindet sich auf dem Kirchengelände die Wittekindsquelle, vermuteter Ort eines mittelalterlich-sächsischen Quellheiligtums und sagenhafte Stelle des Quellwunders, das die Überlieferung dem mittelalterlichen Sachsenherzog Widukind zuschreibt. Widukind sei der Sage nach über den Kamm des Wiehengebirges geritten und habe ein Zeichen Gottes erwartet, ob er den Glauben wechseln, sich dem militärisch überlegenen Karl dem Großen ergeben und damit die Sachsenkriege beenden solle. Daraufhin habe sein Pferd plötzlich einen Stein losgescharrt und Quellwasser sei hervorgeschossen. Als Folge dieses Zeichens habe Widukind sich für den Übertritt zum Christentum und die Unterwerfung unter Karl den Großen entschieden. Diese Begebenheit ist in dem Wittekinddenkmal dargestellt, das auf dem Herforder Wilhelmsplatz steht.

Anfang der 1970er Jahre versiegte die Quelle aus nicht völlig zu klärenden Gründen. Durch den Arbeitskreis für Heimatpflege wurde eine Wasserpumpe eingebaut, die nun wieder Wasser sprudeln lässt.

Die Verquickung einer an einem Bergpass spielenden Quell-Legende mit der als christlich-religiöses Bekehrungserlebnis gedeuteten Entscheidung für eine Unterwerfung unter den militärisch überlegenen Karl den Großen deutet darauf hin, dass sich an der Stelle der heutigen Bergkirchener Kirche vorher ein sächsisches Quellheiligtum befand. An der Kirche und an der unterhalb liegenden Wittekindsquelle weisen Hinweistafeln auf die Sage und das vermutete frühere Quellheiligtum hin.

Wassermühle Bergkirchen

Die Wassermühle Bergkirchen, auch genannt Schöne Mühle, ist eine der wenigen so genannten oberschlächtigen Wassermühlen im Mühlenkreis Minden-Lübbecke. Sie befindet sich schon seit Jahrhunderten im Besitz der Müllerfamilie Schöne/Haupt; von diesem Eigentümernamen leitet sich der heutige Name der Mühle ab. Sie wurde bis zum Ende der 1970er Jahre noch als solche kombiniert mit einem Landhandel betrieben.

Gemäß Überlieferung soll die Mühle "während des Dreißigjährigen Krieges" gebaut worden sein, Belege fehlen jedoch. Das Mühlengebäude ist aus Bruch- und Ziegelsteinen errichtet. Ein oberschlächtiges Wasserrad mit 3,8 m Durchmesser treibt die Mühleneinrichtung an. Anfang der 1980er Jahre wurde die Mühle restauriert und unter Denkmalschutz gestellt. Heute hat die Mühle einen voll funktionsfähigen Mahlgang und, als einzige Mühle im Kreis, eine restaurierte Ölmühle, mit der man in alten Zeiten aus Raps, Bucheckern oder Sonnenblumenkernen Öl gepresst hat.

Die Wassermühle ist Teil der Westfälischen Mühlenstraße und der Mühlenroute.

Naturdenkmal
Östlich des Gemeindehauses bzw. hinter dem Pfarrhaus sind zwei Eiben als Naturdenkmal B.1.3. ausgewiesen. Diese überragen deutlich das Haus und haben an der dicksten Stelle einen Umfang von über drei Metern. Im Jahr 1882 haben sie den Brand des Gemeindehauses überstanden.

Mahnmal gegen Krieg und Gewalt
Gegenüber der Kirche direkt am Osthang des Bergkirchener Kopfes steht das Mahnmal gegen Krieg und Gewalt. Es wurde 1961 errichtet und geht auf eine Initiative des Kreisverbandes Minden der Heimkehrer zurück. Der Eidinghauser Bildhauer Theodor Henke schuf es aus rotem Obernbecker Sandstein. Drei Stufen aus diesem Material führen über eine kleine Böschung hinaus zum Mahnmal. Auf der ersten Stufe steht die Inschrift "allen Toten", auf der zweiten Stufe "von Menschen umgebracht" und auf der dritten "1939–1945 und immer". Die Stufen leiten den Betrachter zum eigentlichen Mahnmal, einem als Kreuz gestaltetem Stein mit der Inschrift "und Liebe bleibt trotz Blut und Tod und Waffen der Grund der Welt". Auf dem Stein ist eine Bronzeplatte angebracht mit einer Reliefdarstellung, die Gefangene hinter Stacheldraht zeigt, und der Inschrift "Vergesst uns nicht".

Gedenkstein Darlehnskasse
An die Gründung der Darlehnskasse in Bergkirchen erinnert seit 1999 eine bronzene Gedenktafel, die an einem Gedenkstein befestigt ist, der während der Saale-Eiszeit als Findling in das Gebiet von Bergkirchen gelangte und jetzt zwischen dem Pfarrhaus und dem ehemaligen Konatorhaus liegt. Die Gedenktafel trägt folgende Inschrift:

Findling
Ein weiterer Findling aus Granit steht nördlich der Kirche an der auf der nördlichen Straßenseite gelegenen Bushaltestelle. Er trägt auf der West-, Süd- und Ostseite die Inschriften: "164,4 m ü.NN", "Bergkirchen 2003" und "Heimatverein Bergkirchen".

Freiherr Carl Schlotheim Grab und Hochkreuz-Denkmal

Im Pass direkt an der Serpentine der Bergkirchener Straße und jenseits des Gebirgskammes liegt das Grab des Freiherrn Carl Ludwig Theodor von Schlotheim  und das seiner Ehefrau Felicité-Melanie geb. Lagarde, Tochter des Königs von Westphalen, Jérôme Bonaparte. Das Grab ist auf Karten als Denkmal verzeichnet und liegt fast genau auf der Grenze zur Gemeinde Hille (die Grenze, im Zuge der Straße verlaufend, tangiert die kleine Wiese zwischen der Kehre mit den Gräbern) an der nördlichsten Stelle Bergkirchens und der Stadt Bad Oeynhausen. Das Grab besteht aus einem Hochkreuz-Denkmal und ein Doppelgrab mit zwei gusseisernen Kreuzen.
Zum 138. Todestag Melanie von Schlotheims, die am 8. Juli 1876 verarmt in Rehme starb, wurde das Grab im Jahre 2014 renoviert und präsentiert sich der Öffentlichkeit nun in neuem Glanz.
Ein Fußweg auf dem Weg zur Kirche führt am Grab vorbei. Für motorisierte Besucher war das Anhalten an der viel befahrenen Straße lange Zeit gefährlich. Deshalb wurde ein Parkstreifen und eine Sitzgruppe angelegt. Der Initiative des Freiherrn von Schlotheim, von 1849 bis 1869 Landrat des damaligen Kreises Minden, ist u. a. die Passstraße Bergkirchen zu verdanken. Die Straße, die von Hartum über Rothenuffeln und Bergkirchen nach Eidinghausen führt, wurde 1857 als erster fertiggestellter Bauabschnitt der Öffentlichkeit übergeben. Gleichzeitig wurde dem Landrat als Dank ein Denkmal, das aus Sandstein errichtete Hochkreuz-Denkmal, gesetzt. Der Gedenkstein ist im neugotischen Stil errichtet worden. An der Nordseite des Denkmals ist das Wappen derer von Schlotheim abgebildet und der Satz "Errichtet am 24. September 1857" zu sehen. Dem Wunsch Schlotheim, an dieser Stelle mit seiner Frau begraben zu werden, wurde später entsprochen.

Organisationen/ Vereine

Evangelische Kirchengemeinde

Die Kirchengemeinde Bergkirchen umfasst die Orte Wulferdingsen und Bergkirchen, allerdings einschließlich der administrativ zu Volmerdingsen gehörenden Bereiche Bergkirchens. Die meisten Einwohner Wulferdingsens (incl. Bergkirchen) gehören der Evangelisch-Lutherischen Kirchengemeinde Bergkirchen an. Im Rahmen Kirchengemeinde ist der CVJM Bergkirchen organisiert, der sich u. a. seit mehreren Jahren in einer Theater-Laienspielgruppe engagiert.

Die Kirchengemeinde unterhält sowohl in Bergkirchen als auch in Wulferdingsen jeweils ein Gemeindehaus.

Die Gemeinde unterhält Partnerschaften mit Mwangoi in Tansania und Ribnita in Moldawien.

Heimatverein Bergkirchen
Um die Belange des Ortsteils kümmert sich seit Jahrzehnten der Heimatverein Bergkirchen.

Persönlichkeiten

 Albrecht Wellmer (1933–2018), Philosoph
 Martin Wellmer (1902–1972), Historiker und Archivar

Weblinks
 Internetauftritt der Kirchengemeinde Bergkirchen
 Luftaufnahme über Bergkirchen Blickrichtung Westen

Einzelnachweise

Ehemalige Gemeinde (Kreis Minden-Lübbecke)
Pass in Deutschland
Stadtteil von Bad Oeynhausen
Widukind (Sachsen)
Wiehengebirge

Bergkirchen (Bad Oeynhausen)


La U.S. Route 160 o Ruta Federal 160 (abreviada US 160) es una autopista federal ubicada en el estado de Arizona. La autopista inicia en el oeste desde la  hacia el este en la . La autopista tiene una longitud de 2.357,6 km (1465 mi).

Mantenimiento
Al igual que las carreteras estatales, las carreteras interestatales, y el resto de rutas federales, la U.S. Route 160 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Arizona por sus siglas en inglés ADOT.

Cruces
La U.S. Route 160 es atravesada principalmente por la .

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial del ADOT
 Lista de ciudades servidas por autopistas federales}
 Lista de Autopistas por estado en AARoads.com

Carreteras federales de Arizona

U.S. Route 160 (Arizona)


David Joshua Rubin (født 26. juni 1976) er en amerikansk politisk kommentator, komiker, og talkshow vært. Han er skaberen og vært for det politiske taleshow The Rubin Report, tidligere en del af Ora TV  og The Young Turks Network. Han var tidligere vært The Six Pack podcast og radio show på Sirius XM Radio.

Rubin kommenterer ofte emner omkring politisk korrekthed, ytringsfrihed, politik, massemedier, religion, udenrigspolitik og hvad han anser for at være den ideologiske splittelse mellem liberalisme og progressivisme.

Referencer

Komikere fra USA
Amerikanere i 2000-tallet

Dave Rubin


Roberto Alejandro Díaz Chevalier (Santiago del Estero, 24 de abril de 1995), conhecido como Robert Chevalier, é um escritor argentino. É autor de narrativa, principalmente romances de suspense, fantasia e ficção científica.

Vida pessoal
Robert Chevalier nasceu na cidade de La Banda, Santiago del Estero, (Argentina), em 24 de abril de 1995, filho de Marcela Ferrando com Adrián Roberto Díaz Chevalier, é o mais velho de três irmãos. O autor é atualmente estudante de engenharia na Faculdade de Agronomia e Agroindústrias da Universidade Nacional de Santiago del Estero.

Em 2016 trabalhou no Deep Portage Learning Center, em Minnesota, Estados Unidos.

Carreira
Robert Chevalier escreve desde criança, mas começou sua carreira literária na adolescência. Em 2014 , aos 18 anos, seu primeiro trabalho publicado A Maldição de Cromwell, foi Declarado de Interesse Cultural e, posteriormente, selecionado para participar do Feira Internacional do Livro Salon du Livre de Paris em França, obtendo desde então diversas distinções com suas novas publicações.

Em 2015 seu terceiro livro Telésfora, o primeiro romance escrito sobre a lenda popular da "Telesita", virou material de estudo nas escolas, onde é trabalhado por crianças e jovens.

Desde 2018, participou de concursos nacionais e internacionais, ganhando prêmios e selecionados para integrar antologias de histórias de Espanha e Argentina, como a de Ediciones Al Arco, a primeira editora de esportes , cujo júri incluiu o escritor Eduardo Sacheri.

No final do mesmo ano, apresentou seu quinto livro Androides também choram, com a presença do escritor e cidadão francês Carlos Alvarado-Larroucau, no qual discutiu ficção científica, tecnologia, inteligência artificial e literatura.

Em 2022 apresentou o romance Kakuy, baseado na lenda do urutau, enfatizando em frente a uma multidão importante sobre temas como racismo, extração de madeira, meio ambiente, proteção animal, povos nativos americanos, cultura afro-argentina, papel da mulher e abuso, entre outros. Foi declarado de Interesse Provincial pela Câmara dos Deputados de Santiago del Estero.

Obras

Romances

 2013 – A Maldição de Cromwell
 2014 – Conspiração Mundial: O Espírito dos Mortos-Vivos
 2015 – Telésfora: Você não entrará na floresta
 2016 – Ciúme e Vingança: Uma jornada sem volta
 2021 – Kakuy: A maldição dos irmãos

Coleções de histórias e novelas

 2018 – Androides também choram: Histórias do futuro

Antologias de contos

 2018 – Caneta, tinta e papel VII (Diversidade Literária. Madri, Espanha)
 2018 – 11º em Antologia (Ediciones Al Arco. Buenos Aires, Argentina)
 2019 – Inspirações noturnas VI (Diversidade Literária. Madri, Espanha)
 2021 – Sensações e sentidos VII (Diversidade Literária. Madri, Espanha)

Distinções
Entre as distinções que recebeu estão:
 Reconhecimento Associação Cultural "Huayra Muyoj", por sua primeira obra e apresentação de livro (11 de outubro de 2013).
 Declaração de Interesse Cultural para sua primeira obra "A Maldição de Cromwell" (Declaração nº 138 da Câmara dos Deputados, Santiago del Estero, 2014).
 Trabalho selecionado para a Feira Internacional "Salon du Livre de Paris" (França, 2014)
 Reconhecimento Especial ao Autor do Editorial Lucrecia, pela participação na primeira obra em Paris, França (8 de julho de 2014).
 Distinção "Jovem Talento da Cidade" da Biblioteca Alberdi (julho 2016).
 Reconhecimento "Excelente Jovem da Cidade de La Banda" (setembro 2016).
 Reconhecimento do Dia do Escritor pelo Honorável Conselho Deliberativo da Cidade de La Banda (13 de junho de 2017).
 Distinção por sua "Carreira e Contribuição à Cultura de La Banda", durante a celebração da Marcha dos Tambores (15 de julho de 2017).
 Selecionado com seu trabalho no VII Concurso de Contos "Caneta, tinta e papel", para integrar uma antologia de Diversidade Literária (Madri, Espanha, 30 de maio de 2018).
 III Concurso Nacional de Histórias de Futebol "Roberto J. Santoro", selecionado para integrar a antologia literária da Ediciones Al Arco (Buenos Aires, 2018).
 Diploma do 1º Concurso Internacional de Contos do Centro Cultural Kemkem (Buenos Aires, 2018).
 Selecionado no VI Concurso de Contos "Inspirações Noturnas", para integrar uma antologia de Diversidade Literária (Madri, Espanha, 15 de janeiro de 2019).
 "Jovem Modelo de Sociedade" em La Gaceta (8 de maio de 2019).
 Selecionado com seu trabalho no VII Concurso de Contos "Sensações e Sentidos", para integrar uma antologia de Diversidade Literária (Madri, Espanha, 26 de janeiro de 2021).

Naturais de Santiago del Estero
Escritores da Argentina
Romancistas da Argentina
Contistas da Argentina
Argentinos de ascendência brasileira
Argentinos de ascendência portuguesa
Argentinos de ascendência francesa

Robert Chevalier


Atina Olimpiyat Stadyumu, (Yunanca:Ολυμπιακό Στάδιο) Yunanistan'ın Atina şehrinde Olimpiyat Spor Kompleksi içerisinde yer alan stattır. İlk olimpiyat oyununa ve Atina 2004 Yaz Olimpiyatları'na ev sahipliği yapan stadyumdur.

71.030 kişilik kapasiteye sahiptir. Panathinaikos ve AEK takımları bu stadı kullanmaktadır. Stad, Atina'nın kuzeyindeki Maroussi bölgesinde bulunmaktadır. 1879 yılında ilk kazma vurulmuş, 1882 yılında da hizmete girmiştir. 2004 Atina Olimpiyatları için kapasitesi arttırılmıştır. 1986 yılındaki Panathinaikos-AEK Atina maçında 74.473 kişiyle seyirci rekoru kırılmıştır. 1982 Avrupa Atletizm Şampiyonası'na,1991 Akdeniz Oyunları'na ve 1997 Dünya Atletizm Şampiyonası'na ev sahipliği yapmıştır.Diğer bir ismi de Sypros Louis'dir. Ayrıca stad UEFA tarafından 5 yıldıza layık görülen stadlar arasındadır.

Stadyum, UEFA Şampiyonlar Ligi 2007 finaline de ev sahipliği yapmıştır. Daha önce 1994 UEFA Şampiyonlar Ligi finali,1993 Şampiyon Kulüpler Kupası finali ve 1987 UEFA Kupa Galipleri Kupası finaline de ev sahipliği yapmıştır.

Seyirci rekorları

Yunanistan'daki stadyumlar
AEK (futbol takımı)

Olimpiyat Stadyumu (Atina)


Bombardier may refer to:

Armed forces
 Bombardier (rank), rank equivalent to corporal used in some artillery corps
 Bombardier (aircrew), crew member on a bomber aircraft
 Artillery crewman, archaically

Businesses
 Bombardier Inc., a company mainly specializing in air and railway vehicles
 Bombardier Aviation, the aircraft division
 Bombardier Transportation, the defunct railway equipment division
 Bombardier Recreational Products, a manufacturer of snowcats and snowmobiles, part of Bombardier Inc. until 2003

People
 Bombardier Billy Wells, English heavyweight boxer
 Charles Bombardier (born 1974), Canadian industrial designer and entrepreneur
 Joseph-Armand Bombardier (1907–1964), Canadian inventor and businessman, founder of Bombardier Inc.
 Denise Bombardier (1941-2023), Canadian journalist
 Jean-Michel Bombardier (born 1970), Canadian skater

Others
 Bombardier (film), a 1943 film about aircrew training, starring Pat O'Brien, Randolph Scott, Robert Ryan and Eddie Albert
 Bombardier beetle, insect of family Carabidae
 Bombardier Bitter, a beer brewed by Marston's in England

Bombardier


Gélase Armel Kema (né le  à Ouesso) est un religieux catholique congolais, évêque de Ouesso depuis décembre 2021.

Biographie

Famille
Gélase Armel Kema est né de Marguerite Ayeye et Pierre Kema.

Formation
Prêtre du diocèse de Ouesso, il a été formé au Petit séminaire de Makoua, dans le département de la Cuvette, avant d'aller poursuivre ses études de philosophie et de théologie à l'Institut théologique de Montréal au Canada.

Il parfait ensuite sa formation par une licence et un doctorat en droit canonique à l'Université pontificale urbanienne de Rome entre 2007 et 2010.

Ministères
Ordonné presbytéralement le , Gélase Armel Kema a été vicaire paroissial de 1999 à 2000 et curé de la paroisse Saint-Joseph de Mokéko de 2000 à 2002.

Il occupe tour à tour les fonctions suivantes : recteur du Séminaire propédeutique de Ouesso de 2002 à 2003 ; vicaire général de son diocèse de 2002 à 2003; curé de la paroisse du Sacré-Cœur-de-Jésus à Sembé de 2003 à 2007.

Gélase Armel Kema a exercé son ministère pastoral à Collesalvetti, dans le diocèse de Livourne en Italie, de 2010 à 2013.

Professeur de droit canonique au Grand séminaire de théologie Cardinal-Émile-Biayenda de Brazzaville, depuis 2014, il est directeur national des Œuvres pontificales missionnaires en République du Congo depuis 2018.

Cette nomination a été faite par le cardinal Fernando Filoni, alors préfet de la Congrégation pour l'évangélisation des peuples ().

Le , le Saint-Père a accepté la renonciation au gouvernement pastoral du diocèse de Ouesso, présentée par Yves-Marie Monot, C,S,Sp.

Pour lui succéder, le pape François a nommé le Père Gélase Armel Kema. Il est le troisième évêque de Ouesso après messeigneurs Hervé Itoua (-) et Yves-Marie Monot (-), après avoir été administrateur apostolique (-).

Sur l'esplanade de la cathédrale Saint-Pierre-Claver de Ouesso, Gélase Armel Kema est ordonné évêque et prend possession canonique du siège épiscopal le . L'évêque consécrateur principal est l'archevêque métropolitain d'Owando, Victor Abagna Mossa. Les co-consécrateurs sont Bienvenu Manamika Bafouakouahou, archevêque métropolitain de Brazzaville et Yves Marie Monot, évêque émérite de Ouesso.

Sa devise épiscopale est : « Proclame la parole avec patience », 2 Tim 4, 2.

On note également la présence du Premier ministre, Anatole Collinet Makosso, et de Jean Vincent Ondo, évêque d'Oyem.

Louis Portella Mbuyu a assuré son accompagnement spirituel lors de sa retraite.

Liens externes

Références

Naissance en octobre 1972
Évêque de la république du Congo
Évêque catholique du XXIe siècle
Clergé congolais (RC) du XXe siècle
Clergé congolais (RC) du XXIe siècle
Naissance à Ouesso

Gélase Armel Kema


Kreis Wreschen () was a county in the southern administrative district of Posen, in the Prussian province of Posen. It presently lies in the eastern part of Polish region of Greater Poland Voivodeship.

History
The area around the two Polish towns of Września and Pyzdry were ceded to the Kingdom of Prussia in the aftermath of the Vienna Congress. They formed the newly created County of Pyzdry (Ger: Kreis Peysern). The administrative seat was Pyzdry.

On 11 November 1817 the border was corrected and the eastern rim of the county was ceded to
Congress Poland, Wreschen (Września) became the new administrative seat. Consequently, the name was changed to Kreis Wreschen (Wreschen County) on 31 July 1819.

Geographical features

Civil registry offices
In 1905, these civil registry offices () served the following towns in Kreis Wreschen:

List of all communities with more than 400 inhabitants (as of 1910). The table shows the traditional Polish name, the name during the Prussian administration from 1815 to 1919 and the name during the Nazi occupation.

Table of office holders

External links

Districts of the Province of Posen

Kreis Wreschen


Die Evangelische Kirche in Neuengeseke, einer Ortschaft in Bad Sassendorf im Kreis Soest (Nordrhein-Westfalen), ist ein unter Denkmalschutz stehendes Gebäude mittelalterlichen Ursprungs.

Geschichte und Architektur
Ein Vorgängerbau wurde 1973 ergraben. Es handelte sich um einen Saalbau mit eingezogenem Rechteckchor.

Die ehemals dem Heiligen Johannes der Täufer geweihte Kirche ist eine romanische Kirche aus hammerrechtem Bruchstein. Der einjochige Chor schließt fünfseitig. Der Westturm wirkt massig, er wurde in der ersten Hälfte des 12. Jahrhunderts errichtet. Das Langhaus und der Chor wurden um 1220 gebaut. Die Apsis über dem Bogenfries wurde nachträglich bis zur Traufe des Chorjoches erhöht. Die untere Fensterreihe des Langhauses brach 1876 beim Einbau von Emporen ein. Der schlichte Bau ist mit Quersatteldächern über den Seitenschiffjochen gedeckt. Die Seitenwände sind durch hochsitzende Rundbogenfenster gegliedert. Das südliche der ursprünglich drei Portale wurde vermauert. Die Gewändesäulen der zwei Langhausportale wurden bis auf Reste der Kapitelle beseitigt. Der fünfgeschossige, quadratische Turm ist mit einem Pyramidendach bekrönt. Im Mittelschiff ruhen kuppelige Kreuzgewölbe zwischen spitzbogigen Gurt- und Scheidbögen. Die Grate sind im Scheitel zu Ringen zusammengefasst. In die schmalen Seitenschiffe wurden einhüftige Gewölbe eingezogen. Die rundbogig zum Mittelschiff geöffnete Turmhalle und das Chorquadrat sind gratgewölbt. Der Chorschluss ist halbrund als Konche ausgebildet. In die Ostwände der Seitenschiffe sind flache Nischen eingelassen. Die Sakristeitür mit gotisierendem Stabwerk ist mit 1685 bezeichnet.

Ausstattung
 Die geschnitzten und farbig gefassten Retabel für den Haupt- und ehemaligen Nebenaltar mit Säulen, Gemälden und lehrhaften Inschriften sind beide mit 1661 bezeichnet.
 Das Antependium von 1693 wurde 1976 restauriert.
 Der kelchförmige Taufstein ist mit 1691 bezeichnet.
 Die figurenreiche Kanzel wurde 1712 vom Tischler Martin Müller aus Soest angefertigt.
 Ein Kruzifix aus Holz stammt wohl von der ersten Hälfte des 15. Jahrhunderts.
 Drei Glocken, Töne es′–f′–g′. Die große und die kleine Glocke wurden 1767 von Johann Michael Stocky (Stocké) in Niederleuken bei Saarburg gegossen. Die mittlere Glocke stammt aus der Glockengießerei Rincker in Sinn.

Literatur
 Hubertus Schwartz: Die Kirchen der Soester Börde (= Soester wissenschaftliche Beiträge Band 20). Westfälische Verlagsbuchhandlung Mocker & Jahn, Soest 1961, S. 74–85.
 Ursula Quednau (Bearb.): Dehio-Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler, Nordrhein-Westfalen, Band II: Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin / München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2, S. 81 f.

Einzelnachweise

Neuengeseke
Neuengeseke
Neuengeseke
Baudenkmal in Bad Sassendorf
Erbaut in den 1220er Jahren
Neuengeseke
Neuengeseke

Evangelische Kirche Neuengeseke


Incidentul armat de la Țigani (actual Crișeni) din 14 ianuarie 1919 a fost un incident militar care a avut loc în zona Sălajului, în timpul  operației de ocupare a unui nou aliniament al liniei de demarcație din Transilvania dintre trupele române și ungare. În incident au fost implicate trupe maghiare ale Regimentului 24 Infanterie Honvezi  din Divizia Secuiască și trupe românești din Regimentul 16 Infanterie al Diviziei 7 Infanterie.

Ciocnirea în cauză a avut loc în arealul localității Țigani (în ) în zona triunghiului de deviație al căii ferate care ducea spre Zalău și a avut cauze încă neclare. Ea a survenit atât în contextul unor note ultimative prealabile schimbate între comandanții militari locali maghiar și român, privind deplasarea în arealul apropiat a propriilor trupe, cât și al unei aparente înțelegeri prealabile privind subiectul în cauză (negociată însă de pe poziții de forță).

În evenimentul respectiv, soldat cu 6 morți, 13 răniți și 7 dispăruți din partea românilor, au fost implicate de ambele părți forțe militare de dimensiunea unui batalion.

Contextul

În timpul operației de ocupare a liniei de demarcație din Transilvania dintre trupele române și ungare, pentru asigurarea unui nou aliniament au fost destinate Brigăzile 13 și 14 din Divizia 7 Infanterie, respectiv Regimentele 14 Infanterie pentru Baia Mare și Sighetu Marmației și 16 Infanterie pentru Jibou și Zalău. Ocuparea regiunii Baia Mare – Jibou – Zalău asigura Armatei României stăpânirea văii Someșului mijlociu și a căii ferate de pe această vale. De asemenea, asigura stăpânirea nodului de comunicații reprezentat de Jibou, care asigura legătura dintre calea ferată de pe valea Someșului și cea care ducea la Carei.

Pe noul aliniament destinat a fi ocupat de către trupele române urmau să fie dislocate efective militare reduse. Ca atare, spiritele înfierbântate din trupele maghiare cantonate în Zalău, dintre care cu precădere se distingea maiorul Mihály Gyurotsik (a cărui familie locuia însă chiar în oraș), au fost predispuse la o atitudine belicoasă.

Preludiul
La începutul lunii ianuarie trupele române au avansat pe teren, preluând localitatea Jibou, în care au intrat la 11 ianuarie 1919, după ce o tentativă de captuarea de către trupele ungare a trenului care transporta trupele române spre Jibou și Baia Mare, a eșuat. Ulterior soldații maghiari s-au retras spre Cuceu și Zalău. Un nou incident a fost cât pe ce să se producă, în momentul în care cele două companii românești lăsate la Zalău și sprijinite de Garda Națională Română din zonă au primit de la Zalău tot în ziua de 11 ianuarie, un ultimatum semnat de maiorul Gyurotsik. În acesta, Gyurotsik a acordat trupelor române 4 ore pentru părăsirea Jiboului, în caz contrar urmând să fie folosită forța armelor. Ca efect al medierii comandantului Gărzilor Naționale Române și a președintelui Consiliului Național Maghiar din Jibou, un ordin de contramandare a acțiunii confirmat de către István Apáthy (Comisarul General al Ungariei de Răsărit din Cluj)trupelor ungare de la Cuceu,  a pus capăt tentativei respective.

Succesiv intrării în localitate a Batalionului 2 din Regimentul 16 Infanterie "Suceava" comandat de maiorul Rozin, parlamentari veniți de la Zalău la punctul de comandă al subunității au solicitat ca timpul acordat retragerii trupelor ungare din oraș dincolo de linia de demarcație să fie de 10 zile. De asemenea, ei au cerut ca Garda Națională Maghiară din Zalău să funcționeze în continuare. În timpul tratativelor, parlamentarii maghiari au oferit asigurări precum că evacuarea orașului se va produce în liniște și că predarea localității se va desfășura fără incidente, prin cooperarea autorităților administrative cu Garda Națională Română.

În replică, maiorul Rozin a refuzat cea de-a doua solicitare și a acordat un timp de 48 de ore pentru evacuarea orașului de către trupele Regimentului 24 Infanterie Honvezi.

Incidentul
La 1/14 ianuarie, două companii și două secții de mitraliere românești au pornit spre Zalău pentru a prelua orașul sub control. Ceea ce s-a întâmplat a reprezentat conform istoricului maghiar Gottfried Barna, un act de forță din partea trupelor române. Conform lui Barna sursele sunt însă neclare, neexplicând totuși de ce în pofida acordului încheiat, ciocnirea a avut loc. În opinia sa dorința românilor de intra în posesia localități mai înaine ca aceasta să fie evacuată de trupele ungare, a fost în speță mobilul datorită căruia s-a declanșat conflictul. Conform istoricului român Cornel Grad, trupele române au așteptat însă îmbarcate în tren  în gara Gârceiu retragerea ultimelor trupe maghiare, după care s-au pus în mișcare spre gara Țigani.

În triunghiul de deviație al căii ferate care ducea spre Zalău, linia fusese însă minată de trupele maghiare, care au oprit trenul cu soldați români în apropiere de gara Țigani (la 5 km nord de Zalău) și l-au luat cu asalt. În contrapartidă, restul Batalionului 2 din Regimentul 16 Infanterie s-a regrupat venit fiind de la Jibou, pe dealurile Ortelecului și a contraatacat. Lupta a continuat până ce regimentul maghiar a părăsit orașul.

Trupele române au recuperat trenul în ziua de 1/14 ianuarie 1919 și au ocupat  teritoriul până la linia de demarcație – dincolo de care s-au repliat trupele ungare. La 2/15 ianuarie 1919, soldații români au intrat în Zalău.

Epilog

Incidentul s-a soldat din partea românilor cu 6 morți, 13 răniți și 7 dispăruți. Dintre cei morți, unul a fost ucis în timpul atacului, iar ceilalți 5 care erau conducători de căruțe, după ce au fost capturați. Toți au fost înmormântați cu onoruri militare, în cimitirul orașului. Cei răniții au fost duși pentru a fi îngrijiți la Spitalul Orășenesc din Zalău.

O anchetă privind incidentul s-a derulat sub conducerea generalilor român Neculcea – comandant al Diviziei 7 Infanterie și a celui francez Henry Patey. Concluzia anchetei a fost că vinovăția aparține autorităților maghiare. La Zalău a fost găsită o telegramă venită din partea Comisarului General al Ungariei de Răsărit din Cluj, profesorul István Apáthy, prin care trupele ungare erau îndemnate să opună rezistență. Generalul Neculcea a dispus ca Apáthy să fie arestat și judecat, iar municipalitatea clujeană a fost obligată să plătească 900.000 de coroane familiilor celor decedați în incident și să susțină financiar plata cheltuielilor de înmormântare, precum și ridicarea unui monument dedicat victimelor atacului. De asemenea, notabilitățile din Zalău și din localitățile învecinate au fost arestate. În 1920, monumentul a cărui ridicare a fost decisă de generalul Neculcea, a fost inaugurat în prezența generalului Petala.

Dupa cele întâmplate la Țigani, subunitatea lui Gyurotsik (ofițerul direct implicat în evenimente), a fost transferat la Hajdúszoboszló, langă Debrecen. În scurt timp acesta a revenit în Sălaj, fiind dislocat la Nușfalău și Șimleu Silvaniei.  Familia lui Gyurotsik a rămas însă la Zalău, ceea ce se va dovedi important, ulterior.

Note
  Operațiunea a eșuat deoarece Aurel Hețco (comandantul Gărzii Naționale Române) din Jibou), plecat fiind spre Cluj pentru a-i duce un memoriu generalului Ioan Neculcea, s-a întâlnit în gara Gherla cu trupele române și le-a avertizat despre ambuscada ce li se pregătea. Odată cu informațiile livrate colonelului Ioan Costea, care comanda unitatea de marș spre Jibou și Baia Mare, Hețco – bazându-se pe experiența sa de front și de bun cunoscător al zonei, a propus un plan alternativ. Acesta a prevăzut debarcarea batalionului din Regimentul 14 Infanterie la 3 km sud-este de Jibou în gara Var. Subunitatea a continuat marșul pe jos, desfășurată fiind în dispozitiv de luptă. Intrarea acesteia în Jibou s-a făcut astfel, fără incidente.
  Locotenentul de rezervă Aurel Hețco, de profesie avocat
  Brandt Vilmos
  Procesul de desființare al Gărzilor Naționale fusese deja reglementat de Ordonanța 201/1919 a Consiliului Dirigent, care făcea precizarea că acestea se vor desființa cel mai târziu până la 1 februarie 1919.
  Cinci dintre notabilitățile localității și ale comitatului au fost inițial arestate și duse la Dej, fiind lăsate ulterior să se întoarcă acasă.
  Aceleași maior Gyurotsik a fost implicat ca și factor principal, câteva zile mai târziu după cele întâmplate la Țigani, în lupta de la Zalău din 23-25 februarie 1919.

Referințe

Bibliografie
 Grad, Cornel; Contribuția armatei române la preluarea puterii politico-administrative în Transilvania. Primele măsuri (noiembrie 1918-aprilie 1919); Revista de Administrație Publică și Politici Sociale, An II, Nr. 4(5)/Decembrie 2010; p. 71-72

Legături externe

Istoria județului Sălaj
1919 în România
Incidentul armat de la Țigani (Crișeni) din 14 ianuarie 1919


Giordano Pontini (Poreč, 11. studenoga 1887. – Trst, 14. svibnja 1951.), učitelj i zavičajni povjesničar, lokalni dužnosnik

Životopis
Završio je Učiteljsku školu u Roveretu kraj Trenta. Radio je kao učitelj u Rovinju te još nekoliko manjih istarskih mjesta. U isto vrijeme bavio se zavičajnom poviješću.

U Vižinadi je uredio knjižnicu plemićke obitelji Fachinetti, a u Rovinju knjižnicu kanonika P. Stancovicha. Obnašao je dužnost načelnika Šmarja i Milja te bio prefektovim povjerenikom u Vižinadi. Prikupio je dosta građe o povijesti Milja i to je objavio u Archeografo Triestino. Objavio je više članaka u različitim novinama.

Izvori

Životopisi, Poreč
Životopisi, Trst
Hrvatski povjesničari
Talijanski povjesničari
Odgoj i obrazovanje u Hrvatskoj

Giordano Pontini


(Sinhala: පිට්ටු ) , (මලයාලම්: പുട്ട്), උච්චාරණය [ˈputtu], (දෙමළ: புட்டு) යනු දකුණු ඉන්දියාවේ (South Indian) කේරල (Kerala) ප්‍රාන්තයේ උදේ ආහාර වේල් සඳහා බහුලව යොදා ගන්න ආහාරයකි. එය හාල් පිටි සහ පොල්, සිලින්ඩාකාර  හැඩ ඇති බඳුන් වල බහා   හුමාලයේ  තම්බා පිළියෙළ කරයි. පිට්ටු කේරලයේ මෙන්ම ශ්‍රි ලංකාවේ (Sri Lanka) බොහෝ ප්‍රදේශවලද ප්‍රචලිතව පවතියි. පිට්ටු බහුලව අනුභව කරනු ලබන්නේ තල් හකුරු, කඩල මාලුව (chickpea curry) හෝ කෙසෙල්  ගෙඩි සමගය. භාත්කාල්(Bhatkal) නගරයේ පිට්ටු ගිතෙල්  හා සිනි සමග හෝ  එළුමස් ව්‍යංජන(mutton curry) සමග අනුභව කරනු ලබයි.

අන්තර්ගතය
පිට්ටු ප්‍රධාන වශයෙන් හාල් පිටි, සිහින්ව ගාගත් පොල් සහ ජලය වලින් සමන්විත වේ.
සූදුරු-මහදුරු (cumin)  හෝ වෙනත් කුළුබඩු රසය වැඩි කිරීම සඳහා යොදාගනියි. ශ්‍රී ලංකාවේ  පිට්ටු සැදීම සඳහා තිරිඟු පිටි හෝ රතු හාල් පිටි, සූදුරු-මහදුරු  අඩංගු නොමැතිව  යොදා ගන්නා අතර භාත්කල්(Bhatkal) වල ප්‍රධාන වශයෙන් පොල්  හෝ මසාලා (එළුමස්  හෝ ඉස්සෝ රසැති, සිහින්ව ගාගත් පොල් වලින් සාදාගත්) යනුවෙන් පිට්ටු වර්ග දෙකක් ඇත.

පිලියෙල කරගැනීම
නිසි පදම එනතෙක් වතුර සෙමින් එකතුකරමින් පිට්ටු සාදනු ලබයි.
ඉන්පසු එයට කුළුබඩු දමා පොල් එකතුකර හුමලයේ තම්බා ගනියි.

පිට්ටු පිළියෙළ කරගැනීමට සාමානයෙන් පිට්ටු බම්බුවක් යොදා ගනු ලබයි. පිට්ටු බම්බුවේ ප්‍රධාන වශයෙන් කොටස් 2ක් ඇත. පහල කොටසේ වතුර  පුරවා ඇති අතර  ඉහල කොටසේ පිට්ටු මිශ්‍රණය (පොල් සහ හාල් පිටි අඩංගු ) රඳවා ඇත.  හිල් විදින ලද පියනක්  ආධාරයෙන් ඉහත සඳහන් කල බම්බුවේ කොටස් දෙක වෙන්කරයි.

පිට්ටු සද ගැනීම සඳහා විවිධ වර්ගයේ භාජන සහ උපකරණ යොදා ගනියි, උදාහරණ වශයෙන් උන බම්බුවකින්  සහ හිල්කල පොල් කටුවකින් සාදාගත් සම්ප්‍රදායික පිට්ටු බම්බුව, පොල් කටුවකින් හෝ යකඩින් සාදාගත් පොල්කටුව වැන්නකින් සාදනු ලබන චිරත්ත පිට්ටු (chiratta puttu) ගත හැක.

අනෙක් වර්ගයේ  පිසුම් උපකරණ  ගතහොත්  ඉඩ්ලි සාදා ගැනීමට යොදා
ගන්නා හිල් සහිත සාස්පාන, පීඩන උදුන් (pressure cookers)
සහ ප්‍රදාන වශයෙන් මැලේ අර්කිපිලගෝ (Malay Archipelago), හිස් උන බම්බු වේ.

පිරිනැමීම
පිට්ටු මුලික වශයෙන් උදැසන ආහාරයක් ලෙස පපඩම්, කෙසෙල්, මාළු කරි, කොස් (jack fruit), අඹ, චිකන් කරි සහ කඩල කරි සමග මේසයට පිරිනන්වයි. කේරල ප්‍රාන්තයේ සමහර ප්‍රදේශ වල කලු කෝපි සමගද, තමිල්නාඩුවේ පොල් කිරි,පොල් හා තල් හකුරු (jaggery) සමග ද, ශ්‍රි ලංකාවේ දී  පොල් කිරි, මාළු  හෝ මස් කරි සහ සම්බෝල  සමග මේසයට පිරිනන්වනු ලබයි.

විචලන
ඇතැම් පිට්ටු විශේෂ වෙනත් ධාන්‍ය වර්ග භාවිත කරයි. නිදසුන් වශයෙන් තිරිඟු පිටි, මඤ්ඤොක්කා පිටි සහ ඉරිඟු පිටි ගත හැක. පිට්ටුවල තිබෙන පොල් පිරවුම වෙනුවට බිත්තර කරියක් හෝ කෙසෙල් යොදා ගත හැක. බෝලයක් ආකාරයේ හැඩ ඇති පිට්ටු මනි පිට්ටු ලෙස හැඳින්වේ.

අග්නිදිග ආසියාවේ, වඩාත්ම ප්‍රචලිත පිට්ටු විශේෂය වන්නේ උන බම්බු තුල හුමාලනය කරන ලද පිට්ටු වන අතර ඉන්දුනීසියාවේදී කුයි පුතු ("kue putu") නමින්ද , මැලේසියාවේදී පුතු බැම්බු  ("putu bambu") නමින් සහ පිලිපිනයේදී( Tagalog - {Austronesian language}) පුතෝ බන්බොන්ග් ("puto bumbóng")  නමින්ද හඳුන්වයි. එය හාල් පිටි සහ රම්පෙ කොල වර්ණක ( green pandan leaf coloring)  සහ තල් හකුරු එකතු කර, උන බම්බු තුල හුමාලනය කර ගාගත් නැවුම් පොල් සමග  පිළිගන්වනු ලබයි. ඉන්දුනීසියාවේ පිට්ටු (kue putu - ගෝලාකාරයි ) විකුණනු ලබන්නේ පැණිරස කෑම වෙළදාමේ යෙදෙන ජංගම රථ ආධාරයෙනි.

පිට්ටු මුරිසි රාජ්‍යයේ සුලබ ආහාරයකි. ජංගම වෙළෙන්දන් විසින් කෙටි ආහාරයක් ලෙස විකුණනු ලබයි.අන්තර්ගතය එමමයි. හාල් පිටි, සීනි සහ පොල් යොදාගෙන ලෝහ සිලින්ඩර තුල හුමාලනය කරනු ලබයි.

ලෝක වාර්තා උත්සාහයන්
වසර 2006 දී කේරලයේ වයනාද්(Wayanad) හි පිහිටි, ඔරියන්ට් නම් හොටෙල් කළමනාකරණය පාසලේ සිසුන් විසින් අඩි10ක් දිග පිට්ටුවක් සාදා ඇත. ඔවුන් ඒ සඳහා අඩි 12ක් දිග ඇලුමිනියම් අච්චුවක්, පොල් ගෙඩි 20ක් සහ කිලෝ 26ක හාල් පිටි යොදාගෙන ඇත. එය සම්පුර්ණයෙන් පිළියෙළ කරගැනීමට පැයකුත් විනාඩි තිහක් ගතවී ඇත.

අමතර තොරතුරු
 Tamil cuisine
 Cuisine of Kerala
 Sunga Pitha, Assamese dish similar to Puttu
 Puto
 List of steamed foods

ආශ්‍රිත ලිපි

External links

පිට්ටු


Manzano bravo puede referirse a:
 El nombre común de la planta Malus domestica.
 El nombre común de la planta Malus sylvestris.

Manzano bravo


Žuta imela (ljepak, lijepak, lat. Loranthus), biljni rod iz porodice ljepkovki (Loranthaceae), dio reda santalolike. Šest je priznatih vrsta koje rastu po Europi, Kini, Koreji i Japanu.

Vrste
 Loranthus europaeus Jacq.
 Loranthus grewingkii Boiss. & Buhse
 Loranthus guizhouensis H.S.Kiu
 Loranthus kaoi (J.M.Chao) H.S.Kiu
 Loranthus pseudo-odoratus Lingelsh.
 Loranthus tanakae Franch. & Sav.

Vidi i
 Imela
 Imelica

Izvori

Vanjske poveznice

Ljepkovke

Žuta imela


Keith James Devlin (born 16 March 1947) is a British mathematician and popular science writer. Since 1987 he has lived in the United States. He has dual British-American citizenship.

Biography
He was born and grew up in England, in Kingston upon Hull. There he attended a local primary school followed by Greatfield High School in Hull. In the last school year he was appointed head boy.
Devlin earned a BSc (special) in mathematics at King's College London in 1968, and a PhD in mathematics at the University of Bristol in 1971 under the supervision of Frederick Rowbottom.

Career
Later he got a position as a scientific assistant in mathematics at the University of Oslo, Norway, from August till December 1972. In 1974 he became a scientific assistant in mathematics at the University of Heidelberg, Germany. In 1976 he was an assistant professor of mathematics at the University of Toronto, Canada.
From 1977 till 1987 he served as a lecturer, then reader, in mathematics at the University of Lancaster, England. From 1987 to 1989 he was a visiting professor of mathematics at Stanford University in California. From 1989 to 1993 he was the Carter Professor of Mathematics and Chair of Department at Colby College in Maine. From 1993 to 2000 he was Dean of Science and a professor of mathematics at St. Mary's College of California. From 2001 until he retired he was a senior researcher at Stanford University.

He is co-founder and executive director of Stanford University's Human-Sciences and Technologies Advanced Research Institute (2006), a co-founder of Stanford Media X university-industry research partnership program, and a senior researcher in the Center for the Study of Language and Information (CSLI). He is a commentator on National Public Radio's Weekend Edition Saturday, where he is known as "The Math Guy."

His current research is mainly focused on the use of different media to teach mathematics to different audiences. He is also co-founder and president of the company BrainQuake, which creates mathematics learning video games, which he set up in 2011. Other topics of his research are the theory of information, models of reasoning, applications of mathematical techniques in the study of communication, and mathematical cognition.

As of 2012 he had authored 34 books and over 80 research articles. Several of his books are aimed at a general audience.

Awards
 Joint Policy Board for Mathematics Communications Award, 2001
 In 2007 he received Wonderfest's Carl Sagan Prize for Science Popularization.
 2004 International Pythagoras Prize in Mathematics, in the category Best Expository Text in the Mathematical Sciences for the Italian translation of The Millennium Problems
 Fellow of the American Mathematical Society, 2012

Bibliography
Articles
 [First proof of Jensen's covering theorem; Keith J. Devlin is credited as Keith I. Devlin in the paper.]

Books

 with coauthor Gary Lorden

References

External links
  including his curriculum vitae
 Devlin's Angle — column at the Mathematical Association of America

1947 births
Living people
Alumni of King's College London
Alumni of the University of Bristol
Set theorists
Stanford University staff
20th-century British mathematicians
21st-century British mathematicians
Mathematicians from Kingston upon Hull
Fellows of the American Mathematical Society
Mathematics popularizers

Keith Devlin


Pas de deux er en dans udført af to balletdansere. I ridesport er pas de deux en dressurdisciplin udført af to ekvipager der spejler hinandens bevægelser.

Se også

Dans

Pas de deux (dans)


Gonzalo Mathías Mastriani Borges (Montevidéu, 28 de abril de 1993), é um futebolista uruguaio que atua como atacante. Atualmente joga pelo América Mineiro.

Carreira
Gonzalo Mastriani deu seus primeiros passos no Sauce, um dos clubes infantis do bairro Cerro, pertencente à Liga Atahualpa. Nessa equipa jogou toda a sua infância até que em 2006 acabou no Cerro, na pré-sétima categoria, depois de ter descartado jogar no Defensor Sporting, a sua primeira opção.

Gonzalo Mastriani foi confirmado como novo jogador do Crotone, time da Série B do futebol italiano. O atacante, natural de Cerro, não ocupou uma posição fora da UE e foi emprestado por uma temporada pelo Parma, clube que possui seu passe. Após a polêmica saída do Cerro, time em que passou o último semestre sem jogar, fato que o levou a perder a Copa do Mundo Sub 20, Gonzalo Mastriani foi adquirido pelo Parma. A transferência deixou Cerro 700.000 euros, um valor bem abaixo do que ele pretendia.

O bom atacante canhoto, que marcou 14 gols em seus 40 jogos com a camisa albiceleste na Primeira Divisão, não foi levado em conta por Roberto Donadoni, então o clube optou por emprestá-lo para que ganhasse experiência e filmasse em futebol italiano.

Com apenas seis meses na quarta divisão, o técnico Ricardo Ortiz o promoveu à Primeira Divisão para disputar os três últimos jogos do Torneio Clausura 2011 como titular.

Na primeira data do Torneio de Abertura de 2011 contra o Cerrito, ele apareceu entre os titulares, fazendo um grande jogo e marcando seu primeiro gol no primeiro.

Guayaquil City
Em 2019 chegou ao futebol equatoriano para vestir a camisa do Guayaquil City, foi um dos artilheiros da temporada.

Barcelona de Guayaquil
Foi contratado em 2021 pelo Barcelona Sporting Club

América Mineiro
Em agosto de 2022 foi confirmada sua transferência para o América Mineiro, com contrato até dezembro de 2025 por 60% de seu recorde.

Seleção Uruguaia
Ele foi internacionalizado pela Seleção Uruguaia de Futebol Sub-20.

Estatísticas

Clubes
Actualizado na ultima partida disputada em 30 de julho de 2022.

Títulos

Artilharias
Copa Sul-Americana de 2023: (9 gols)

Nascidos em 1993
Futebolistas do Uruguai
Uruguaios de ascendência italiana
Futebolistas do Barcelona Sporting Club
Futebolistas do Boston River
Futebolistas da Institución Atlética Sud América
Futebolistas do Club Atlético Rentistas
Futebolistas do Sporting Clube Olhanense
Futebolistas do ND Gorica
Futebolistas do Football Club Crotone
Futebolistas da Società Sportiva Dilettantistica Parma Calcio 1913
Futebolistas do Club Atlético Cerro
Futebolistas do América Futebol Clube (Belo Horizonte)
Uruguaios expatriados na Itália
Uruguaios expatriados no Brasil
Jogadores da Seleção Uruguaia de Futebol Sub-20

Gonzalo Mastriani