فترة هيسي  هي الفترة التاريخية السابقة لفترة رييوا في اليابان. بدأت فترة هيسي في 8 يناير، 1989 وهو أول يوم بعد وفاة الإمبراطور هيروهيتو، حيث تسلم ابنه أكيهيتو العرش، وانقضت في 30 إبريل 2019 بعد أن تنازل الإمبراطور السابق أكيهيتو عن العرش لتبدأ فترة رييوا في بعد اعتلاء ابنه ناروهيتو عرش الأقحوان في 1 مايو 2019. ووفقاً للتقاليد اليابانية التي تقضي بتغيير تسمية الإمبراطور بعد وفاته على اسم الفترة التي حكم فيها فإنه تم إعادة تسمية الإمبراطور هيروهيتو إلى الإمبراطور شووا.

وعليه فإن عام 1989 يقابل عام 64 من فترة شووا فقط حتى اليوم السابع من يناير، والعام 1 من فترة هيسي من 8 يناير. فسنة 2013 تعتبر العام 25 من فترة هيسي. أسرع طريقة للحصول على عام هيسي الموافق للعام الحالي هو إضافة رقم 12 إلى آخر رقمين من العام، مثلاً، 2013: 13 + 12 = هيسي 25.

تاريخ
في يوم 7 يناير 1989 الساعة 7:55 صباحاً أعلن المضيف العام لوكالة القصر الإمبراطوري رسمياً عن وفاة الإمبراطور شووا وأفصح عن تفاصيل تتعلق بإصابته بالسرطان في آخر فترات حياته. بعد ذلك بفترة قصيرة، صرح الناطق الرسمي لرئاسة مجلس الوزراء كيزو أوبوتشي (لاحقاً رئيس الوزراء الياباني) بانتهاء فترة شووا وبداية فترة هيسي.

وفقاً لأوبوتشي، فإن كلمة هيسي جاءت من كتب التاريخ والفلسفة الصينية، من عبارة "内平外成" والتي تعني «سلام في الداخل ورخاء في الخارج»، بالإضافة إلى عبارة "地平天成" والتي تعني «سلام على الأرض ورخاء في السماء» وبدمج معنى الجملتين جاء اسم "平成" والتي تعني السلام والازدهار كاسم للفترة المعاصرة من التاريخ الياباني.

أحداث
شهد عام 1989 ذروة أحد أسرع فترات نمو الاقتصاد الياباني في التاريخ، وذلك مع رخص سعر الين بالنسبة للدولار فأبقى بنك اليابان على نسبة فوائد منخفضة لتشجيع الاستثمار مما رفع قيمة الممتلكات في طوكيو بمقدار 60% في عام واحد. وبنما أشار مؤشر نيكاي 225 إلى قيمة 39000 في نهاية 1989، فقد هبط إلى 15000 مع حلول 1991 وانهيار اقتصاد الفقاعة في اليابان.

مراجع

اليابان في 1989
استحداثات 1989
اليابان ما بعد الحرب
انحلالات سنة 2019 في اليابان
تأسيسات سنة 1989 في اليابان
اليابان في عقد 1990
اليابان في عقد 2000
اليابان في عقد 2010
فترات اليابان
كلمات وجمل استحدثت في 1989
مستحدثات عقد 1980

فترة هيسي


الألف مهموزة التحت ـ وتسمى عند اللغويين الهمزة المكسورة ـ هي الألف المخفوضة ذات همزة القطع التي تلفظ مثل الألف الموصولة الابتدائية (همزةِ الوصل).

تعريب
كثيرة من الكلمات دخيل التي تبدأ بحرف ساكن تأخذ همزة ابتدائية مكسورة في العربية.

وصلات خارجية
همزه ٔ مکسوره - لغتنامه دهخدا

حروف عربية

إ


Anónima  é um filme mexicano de comédia romântica de 2021, dirigido por Maria Torres e estrelado por Annie Cabello, Ralf Morales, Harold Azuara y Estefi Merelles. Foi lançado na Netflix em 10 de dezembro de 2021. O filme foi inspirado no livro de mesmo nome, da autora Wendy Mora.

Sinopse
Uma mensagem de texto enviada por engano se transforma em uma amizade virtual com gostinho de romance, mas o casal não se dá conta de que já se conhece na vida real.

Elenco
Annie Cabello como Valeria "Vale" Ontiveros, aluna do último ano do ensino médio, Vale estabelece uma conexão profunda por meio de mensagens mutuamente anônimas com o colega de classe Alex, que ela não suporta na vida real. Enquanto isso, ela sonha em fazer filmes, mas seus pais querem que ela entre na empresa de elevadores.
Marco Antonio Morales (Ralf) como Alex, vindo de uma família de classe média, Alex se sente como um estranho sendo o novo aluno em uma escola de alto nível. Hesitante em fazer novos amigos, Alex prefere enviar mensagens de texto anonimamente para Vale, com quem se desentende na vida real.
Estefi Merelles como Regina, ao contrário de sua melhor amiga, Regina é extrovertida, atlética e despreocupada. Ela está sempre lá para ouvir e dar conselhos sobre namoro, mesmo que não entenda completamente o senso de humor de Vale.
Harold Azuara como Ritchie, irmão de Regina e um pouco imaturo e propenso a se filmar agindo como um tolo para seus seguidores nas redes sociais. Ofendido pela falta de interesse de Alex em ser seu amigo, Ritchie inicialmente assume uma postura hostil em relação a ele.
Alicia Vélez como Lina, a melhor amiga de Alex de sua antiga escola, Lina entende e respeita ele ter seu jeito distante, mesmo que ela o ache um pouco nerd. Cética em relação ao romance virtual de Alex, ela o pressiona para voltar à realidade.

Prêmios e indicações

Ligações externas

Filmes do México de 2021
Filmes em língua espanhola
Filmes baseados em livros
Filmes de comédia romântica do México
Filmes de comédia romântica da década de 2020

Anónima (filme)


Olaylar
 Vikingler, İngiltere'ye saldırdı.

Doğumlar
 Aralık - Abdurrahman es-Sufî, Farisi gök bilimci (ö. 986)

Ölümler
 26 Mart - Sugawara no Michizane, Heian dönemi Japon bilgin, şair ve siyasetçi (d. 845)

903


Maurice (oprindelig Moritz) Loewy (født 15. april 1833 i Wien, død 15. oktober 1907 i Paris) var en fransk astronom.

Loewy var først beskæftiget ved observatoriet i Wien, fik 1860 ansættelse ved observatoriet i Paris, blev 1878 dets underdirektør og 1896 dets direktør. Fra 1872 var Loewy medlem af Bureau des longitudes, redigerede siden 1873 Connaissance des temps og Annuaire og var udgiver af den officielle rapport om landets observatorier udenfor Paris. I 1871 fremsatte Loewy sin plan vedrørende Équatorial coudé, først 1881 blev instrumentet færdigt; sammen med Pierre Puiseux har Loewy blandt andet benyttet det til at fotografere månen og nedlagt resultaterne i Atlas photographique de la lune (1896—1910), ledsaget af en studie over månens overflades beskaffenhed. Han har bragt i forslag nye metoder til at bestemme refraktions- og aberrationskonstanten og har for disse nævnte arbejder 1889 fået det engelske astronomiske selskabs guldmedalje.

Loewys talrige afhandlinger er publicerede dels i Pariserakademiets skrifter, dels i observatoriets Annales eller i Annales du bureau des longitudes. Loewy har deltaget i de fleste længdebestemmelser mellem Paris og andre observatorier, dels i Frankrig, dels udenfor landet og har herunder forbedret de hidtil benyttede metoder. Som præsident ved den astrografiske kongres i Paris 1900 har han haft hovedarbejdet med at planlægge og nyttiggøre til bestemmelse af solparallaksen såvel de udførte visuelle observationer som de ad fotografisk vej indvundne af småplaneten Eros, og har i dette øjemed udgivet Circulaire, 1—12 (1900—07). Af hans øvrige arbejder må nævnes Formules et tables relatives à la determination des coordonnées des astres (1905), Methode nouvelle et rapide pour la determination des erreurs de division d'un cercle méridien (1906).

Kilder

Astronomer fra Frankrig
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Wien
Personer døde af hjertestop

Maurice Loewy


إنتل كور إي 7 هو أحد المعالجات المكتبية x86-64 من عائلة إنتل، أول معالج يعمل بتقنية Nehalem ويعتمد على عائلة كور 2.

نظرة موجزة على معالج core i7
إن معمارية Nehalem المعتمدة في Core i7 هي معمارية مطورة عن معمارية core 2 ولكن مع اختلاف واضح في ذواكرها وواجهات الإدخال والإخراج حيث صمم معالج Core i7 متضمناً أربع نوى على رقاقة واحدة مع متحكم ذواكر عليها (سابقاً كان متحكم الذواكر خارج المعالج في الجسر الشمالي) وتقنية ربط نقطة لنقطة مع اللوحة الأم تسمى QuickPath interconnect بدلاً من front-side-bus وتقنية the-hyper-threading وهي ميزة تعطينا السماحية بتفعيل 8 threads بنفس الوقت (أي يمكننا القول 8 برامج).
وعدلت شركة انتل على الرقاقة بحيث تتناسب مع النظام الجديد كما عدلت على نظام الذواكر والذواكر الخابية وهرمية توزيع.

إن هذه الرقاقة تحوي 731 مليون ترانزستور مرتبة على مساحة مقدرة ب263مم² بتقنية 45 نانو متر
بينما تحوي معالجات "AMD's native quacore Phenom"على 463 مليون ترانزستور ضمن مساحة أكبر مقدرة بـ283 مم² لأنها تعتمد تقنية 65 نانو متر
وبالتالي نجد أن المساحة متناسبة في Core i7.

تظهر النوى الأربع في معمارية Nehalem ممتدة على وسط الرقاقة وحولها العناصر الأخرى (تسميها أنتل uncore)
التي تشغل قسم كبير من الرقاقة وتشغل الـ Shared L3 Cashe الجزء الأكبر من الـuncore
هذه الذاكرة الخابية (L3 Cache) هي المستوى الأخير في التوزع الهرمي للذواكر الخابية وأما المستويات الأخرى فهي:
ذواكر L1 Cache ضمن كل نوية من النوى الأربع بحجم 32ك.ب لكل منها.
ذاكرة L1 data Cache بحجم 32ك. ذات 8 مجموعات مشاركة.
ذواكر L2 Cache بحجم 256 ك.ب ذات 8 مجموعات مشاركة أيضاً.
خارج النوى يوجد L3 Cache بحجم 8 م.ب

الذاكرة المخبئية من المستوى الثالث تعمل كناقل أساسي للمعطيات بين النوى الأربع، كما استخدمت انتل تقنية prefetching لزيادة أداء الذواكر الخابية (وهذه التقنية تعتمد على معرفة عينة من الذاكرة المستخدمة ثم ملء الذواكر الخابية بمعطيات لها علاقة مباشرة مع هذه العينة وبالتالي سيزيد عدد الإصابات الصحيحة للذاكرة الخابية).
إن معالج Core i7 يستطيع الوصول للذاكرة الرئيسية بشكل سريع نتيجة لمتحكم الذواكر المتكامل الذي تملكه والذي يقوم بالتخلص من «القفزات» من رقاقة إلى أخرى عندما يذهب ضمن الــfront –side bus إلى المتحكم الشمالي.
كما قامت الشركة بدمج ثلاث أقنية داعمة لذواكر من النوع DDR3 مع المعالج.
رسمياً أعلى سرعة للذواكر تم الوصول إليه بدعم من Core i7 ووصل إلى 1066 ميغا هيرتز وإن المعالجات الأقوى ضمن سلسلة Core i7 تتمكن من الوصول إلى ترددات 1600 وحتى 2000 ميغا هيرتز.
إن معالجات Core i7 ومع ثلاث أقنية ذواكر بتردد 1066ميغا هيرتز يمكن أن تصل إلى إجمالي (25.6 غيغا بايت بالثانية)على عرض بتات المعالج. وعلى تردد 1333 ميغا هيرتز نصل إلى 32 GB بالثانية وعلى 1600 ميغا هيرتز (38.4 غيغا بايت بالثانية) وعلى 2000 ميغا هيرتز نصل إلى (48 غيغا بايت بالثانية) بينما في معالجات الـcore 2 وصلنا كحد أقصى إلى (12.8 غيغا بايت بالثانية).

يرتبط معالج core i7 مع الذواكر بثلاث أقنية ومع باقي النظام برابط سريع جداً (نوع الربط: «نقطة لنقطة»)
يستطيع النقل بمعدل (25.6 غيغا بايت بالثانية) يسمى بالـQuickPath interconnect أو QPI أخذ مكان fornt-side bus.

المعالج إنتل كور i7 (اكستريم اديشن)

التصنيف
وهو معالج فرعي يندرج تحت تصنيف المعالجات متعددة النوى.
ولكن ظهر منافس له وهو معالج core i7 2600 وهو من فئة ساندي بريدج.

تاريخ الإطلاق

31 مايو 2009.

المميزات
يقدم أعلى أداء لمعالج على سطح هذا الكوكب للاعبين المتحمسين والمحبين للألعاب الحاسوبية، بتردد ساعة يصل إلى 3.33 GHz وبتعزيز السرعة بواسطة تكنولوجيا (إنتل توربو) التي تسرع بمقدار 3.45 GHz (لجميع النوى) و (3.6 GHz) للنواة الواحدة. مع وجود وصلة QPI (كويك باث انتركونيكشن) للمعالج i7 التي تعمل على تردد 3200 MHz والتي تقدم 32GB في الثانية بشكل تسلسلي بحيث عرض الحزمة بالاتجاهين، أو ما مجموعه 6.4 (جيجا منقولة في الثانية). كما يحتوي على 4 نوى قادرة على معالجة 8 سلاسل بواسطة تكنولوجيا (انتل هايبر ثريدينج)، هذه النوى مدعمة ب 32 كيلو *4 ذاكرة خابية للتعليمات و 32 كيلو *4 ذاكرة خابية مستوى أول (32 كيلو للنواة الواحدة)، 256 كيلو خابية مستوى ثاني للنواة الواحدة و 8 ميغا بايت ذاكرة خابية مشتركة مستوى ثالث. وهذا المعالج يستخدم تكنولوجيا (انتليجينت ملتي كور) التي تقوم بتسريع الأداء لمواكبة حجم العمل. في الواقع، سوف يقوم المعالج بتقديم أقصى قدر من الأداء لكل ما لديك من تطبيقات، وذلك بفضل مزيج من (إنتل توربو التكنولوجيا 3 والتكنولوجيا 4)، والتي تقدم كامل قوة المعالجة عند أشد رسبري باي بالحاجة إليها.
يمكنك الاستفادة من أسرع ترميز للفيديو بنسبة 79% وأسرع إعادة تشكيل للصورة بنسبة 46%. يوفر عرض للنطاق الترددي وأداء الذاكرة لم يسبق له مثيل، بما في ذلك وحدة تحكم الذاكرة المتكاملة مع (3 قنوات دي دي أر 3)، و (2 دي أي ام ام اس)لكل قناة، ويصل عرض النطاق الترددي إلى 25.6 جيجابايت/ثانية لـ (دي دي ار 3) 1066 ميغاهرتز.

المواصفات والخصائص

رباعي النوى
يوفر أربع نوى تنفيذ مستقلة في حزمة معالج واحدة. بالإضافة لوجود أربع نوى معالجة مساعدة مكرسة لأنظمة التشغيل والتطبيقات والتي تساعد على توفير أداء أفضل.

تقنية (انتل هايبر ثريدينج)
تقوم بإيصال سلسلتين في حالة المعالجة لكل نواة فيزيائية لما مجموعه 8 (سلاسل) عندما يحتاج الإخراج لقوة حسابية هائلة، وبواسطة هذه التقنية فإن التطبيقات التي تحتاج لعدد كبير من (السلاسل) سوف يتم إنجازها
بشكل متوازي، وما يميز هذا المعالج هو إمكانية معالجة التطبيقات المتعددة والتي تعمل في وقت واحد.

الكاش الذكي
بسعة 8 ميغا بايت، هذه الذاكرة الخابية الواسعة في المستوى الأخير تُمَكِن من الحجز الديناميكي والمجدي للذاكرة الخابية المشتركة بين النوى الأربعة لتتناسب مع احتياجات التطبيقات المختلفة والتي تحتاج لكفاءة فائقة وتخزين البيانات والتحكم بها.

تقنية (انتل كويك باث)
حيث يستخدم أحدث نظام توصيل لزيادة عرض المجال الترددي والتقليل من التأخير في حين تحقق هذه الوصلة نقل البيانات بسرعة تصل إلى 25.6 جيجابايت في الثانية.

متحكم الذاكرة المدمج
وهو متحكم متكامل للذاكرة والذي يحوي 3 قنوات (دي دي أر 3) 1066 ميغا هيرتز، والذي يقدم أداء للذاكرة يصل إلى 25.6 جيجابايت في الثانية بالإضافة لخوارزميات الجلب المسبق للمعالج، فان انخفاض التأخير وعرض النطاق الترددي العالي يوفر أداء مذهل لتطبيقات البيانات.

الوصول الذكي للذاكرة
يحسن أداء النظام عن طريق الاستخدام الأمثل لعرض النطاق الترددي للبيانات المتاحة للنظام الفرعي للذاكرة والحد من التأخير الناتج عن النفاذ المتكرر للذاكرة.

تقنية (انتل اش دي)
تحسن بشكل كبير في طائفة واسعة من تطبيقات الوسائط المتعددة وتطبيقات الحوسبة المكثفة، فإن التعليمات الصغيرة على 128 بت تصدر بمعدل إنتاجية يبلغ واحد في دورة الساعة الواحدة.

الاستشعار الحراري الرقمي
يوفر للمعالج منصة للتحكم الحراري وتحسين ضجيج المعالج. حيث يقيس درجات الحرارة بشكل مستمر في كل نواة معالجة. وله القدرة على الكشف المستمر للاختلافات في درجة حرارة المعالج تمكن المراوح في نظام التبريد أن تعمل بالسرعة اللازمة لتبريد النظام. هذه التقنيات يمكن أن تؤدي إلى انبعاث أقل بكثير للضجيج من خلال جهاز الكمبيوتر.

التنفيذ الديناميكي الواسع
يحسن سرعة التنفيذ والكفاءة، ويوفر مزيد من التعليمات لكل دورة. كل نواة يمكن إكمال ما يصل إلى أربعة تعليمات كاملة في وقت واحد.

تقنية (إنتل توربو التكنولوجيا3)
يقوم بزيادة تردد المعالج بشكل ديناميكي عن طريق الاستفادة من الطاقة الحرارية عندما يكون العمل دون حدود معينة. أي الحصول على أداء أعلى عند الحاجة.

المصادر

معالجات إنتل إكس 86
منتجات عرضت في 2008

إنتل كور إي 7


Under the Kilt er det andet studiealbum fra den dansk-svenske bubblegum dance-musiker Jonny Jakobsen. Albummet blev udgivet under hans pseudonym Dr. Macdoo i 2001.

Albummet er bedst kendt for titelnummeret "Under the Kilt" og "Macahula Dance", som der begge blev filmet en musikvideo til. Begge sange blev udgivet som singler. Titelnummeret er en parodi på Scotland the Brave.

Ved udgivelsen modtog Under the Kilt blandede reaktioner fra fans af Jakobsens tidligere album Rice & Curry under navnet Dr. Bombay. Sangene blev generelt opfattet som værende af lavere kvalitet end det foregående album.

Spor
 "Intro" – 0:36
 "Family Macdoo" – 3:11
 "Macahula Dance" – 3:03
 "Loch Ness" – 3:12
 "Under The Kilt" – 3:13
 "Hokey Pokey Man" – 3:05
 "Highland Reggae" – 3:27
 "Scottish Ghost (Extra Extra)" – 3:02
 "Mayday Mayday" – 3:13
 "Mad Piper" – 3:18
 "Bagpipesong" – 2:57
 "(Grandfather) Mac Macdoo" – 3:07
 "Outro" – 1:36

Referencer

Jonny Jakobsen-album
Album fra 2001

Under the Kilt


Australiens generalguvernør (engelsk: Governor-General of the Commonwealth of Australia) er et embede, der blev oprettet, da forbundsstaten Commonwealth of Australia blev dannet i 1901.

Den 1. januar 1901 blev forbundsstaten Australien stiftet af de seks selvstyrende kolonier New South Wales, Tasmanien, Victoria, Queensland, South Australia og Western Australia. Hver koloni blev omdannet til en delstat.

Udover generalguvernøren er der også en guvernør i hver delstat. Alle guvernørerne er udnævnt af den britiske krone.

I 1931 fik den australske regering ret til at indstille generalguvernører til den britiske konge. Samme år udnævnte kongen Isaac Isaacs som den første australskfødte generalguvernør.

Alligevel var de fleste generalguvernører britiske adelsmænd frem til 1965. Den mest fremtrædende af dem var Henry, hertug af Gloucester, der var bror til kong Georg 6. af Storbritannien. Han var generalguvernør i 1945–1947.

Generalguvernøren udøver sin magt efter råd fra premierministeren.

Politikere fra Australien

Det australske monarki
Lister over personer

Australiens generalguvernør


طبياً الوقاية تعني أي نشاط يؤدي إلى إنقاص والحد من اعتلال الصحة من مرض معين أو الوفاة.
يتم تقسيم هذا المفهوم إلى ثلاثة مستويات من الوقاية؛ وقاية أولية، ثانوية ومستوى ثالث.

1- الوقاية الأولية تتجنب حدوث مرض معين.
مجموعة أنشطة تعمل على تعزيز الصحة لغالبية السكان.
والهدف من الوقاية الأولية هو العمل على حفض معدل ظهور مرض من الأساس. يتم عبر عده أساليب مثل التطعيم ضد الكوليرا مثلا، وضد شلل الأطفال وضد الجدري، وغيرها أو التوعية الإعلامية مثلاً.

2- الوقاية الثانوية تهدف إلى الاكتشاف المبكر للمرض. وهذا يزيد من فرص التدخل للوقاية من تطور المرض واعراضه.
وهذا المستوى يدل على فشل المستوى الأول لأن المرض لم يتم تجنب ظهوره من الأساس. وهنا يتم العمل على العلاج عبر وسائل من أهمها توفير الوصول السريع إلى المستشفى للمصاب، بحيث لا تتفاقم حالته، فثلما في حالة سكتة دماغية أو ذبحة صدرية.

3- الوقاية من الدرجة الثالثة تحد من الأثر السلبي للمرض الموجود أصلاً عن طريق إعادة وظيفة العضو والحد من المضاعفات المرتبطة بالمرض.
ويتم هنا الحد من الأثر السلبي الناجم عن عدم العودة للحالة الطبيعية كاملة بعد عملية جراحية ما. ومن أمثله العمل في هذا المستوى الرعاية النفسية والتواصل الاجتماعي والاندماج في نشاطات مجتمعية.

الوقاية، العلاج والشفاء

المثل المشهور الذي يقول: الوقاية خير من العلاج هو تبسيط لمفهوم العلاقة بيت الوقاية والمرض والعلاج بشكل عام.

الوقاية هي طريقة لتجنب الضرر أو الاعتلال والمرض في المقام الأول. على سبيل المثال، كثير من الأطفال يُحصنون ضد شلل الأطفال بعد فترة وجيزة من ولادتهم، ووهذا يمنع الأطفال من الإصابة بشلل الأطفال. لكن التطعيم لا يفيد على المرضى الذين يعانون أصلاً من شلل الأطفال. هنا العلاج يطبق بعد أن تكون المشكلة الطبية أو المرض قد بدأت بالفعل.

العلاج يعالج المشكلة، ويمكن أن يؤدي إلى شفاء، ولكن العلاج في أغلب الأحيان يعمل على التخفيف من المشكلة طالما استمر العلاج. على سبيل المثال، لا يوجد علاج للإيدز، ولكن العلاجات متاحة لإبطاء الضرر الذي ألحقه فيروس نقص المناعة البشري المكتسب وتأخير الوفاة من المرض.

العلاجات لا تنجح دائما. على سبيل المثال، العلاج الكيميائي هو أحد علاجات السرطان إلى جانب الجراحة والعلاج بالأشعة، في بعض الأحيان لا يكون الشفاء بنسبة 100 ٪. لذلك، العلاج الكيميائي لا يعتبر علاجا مضمونا للشفاء من مرض السرطان، وإنما يكون أحد العلاجات في منظومة علاجية، تحسن من العلاج.

الشفاء هو مجموعة فرعية من العلاجات التي تعكس الامراض تماما أو تقوم بإنهاء المشاكل الطبية بصفة دائمة.

في هذا المجال المواد ذات الصلة يمكن ان تضر، لهذا عدد من النماذج الوقائية تم اقتراحها.

غوردن Gordon  1987 في مجال الوقاية من الأمراض، وبعد ذلك كومر وباكسلي Kumpfer and Baxley 1997 في المجال اقترحوا ثلاثة مستويات للتدخل الوقائي في نظام تصنيف: عامة، وانتقائية ووقاية دلالية.
من بين أمور أخرى، فإن هذا النموذج قد اكتسب تأييدا ويستخدم من قبل معهد الطب والمعهد الوطني لمكافحة إساءة استعمال المخدرات NIDA  في الولايات المتحدة الأمريكية، والمركز الأوروبي لمراقبة المخدرات والادمان.

1- وقاية عامة (التعليمية) تستهدف مجمل السكان (الوطن، المجتمع المحلي، المدرسة، الحي) وتهدف إلى منع أو تأخير المرض حيث تعتبر خط الدفاع الأول ضد أي مرض لأنها ستساعد المريض بمنع تطور المرض أوانتشاره لمن حوله وتحد من مخاطره
جميع الأفراد، من دون فرز، تُوفر لهم المعلومات والمهارات اللازمة للوقاية من المشكلة.

2- وقاية انتقائية تركز على المجموعات المعرضة لخطر تطور مشكلات الافراط في شرب الكحول أو الاعتماد عليه فوق المعدل القبول.
المجموعات الفرعية يمكن أن تمُيز بخصائص مثل السن، الجنس، التاريخ العائلي أوالحالة الاقتصادية. على سبيل المثال حملات مكافحة المخدرات في المجالات الترفيهية.

3- الوقاية الدلالية تشمل عملية الفرز، وتهدف إلى تحديد الأفراد الذين تظهر عليهم العلامات المبكرة والسلوكيات لتعاطي المخدرات وغيرها من المشاكل.
المطابقة يمكن أن تشمل تحديد هبوط الدرجات بين الطلاب، يعرف مشكلة الاستهلاك أو اضطرابات السلوك، الانسلاخ والتنفير عن الوالدين، المدرسة، ومجموعات الأقران الايجابية إلخ.

خارج نطاق هذا النموذج من ثلاثة مستويات هي الوقاية البيئية.
مناهج الوقاية البيئية عادة تدار في المستوى التنظيمي أو على مستوى المجتمع المحلي، والتركيز على التدخل لردع استهلاك المخدرات.
المنع والحظر (على سبيل المثال فرض حظر التدخين في أماكن العمل، وحظر الإعلان عن الكحول) يمكن اعتباره أقصى القيود البيئية. ولكن في الممارسة العملية لبرامج الوقاية البيئية تشمل مختلف المبادرات على المستوى الكلي والجزئي، من احتكار الحكومة لبيع المشروبات الكحولية على جوانب الطرق أو من خلال التجارب على المخدرات، وزيادة الاعدادات للشرطة في الأماكن الحساسة (قرب المدارس وعلى المهرجانات)، والمبادئ التوجيهية التشريعية التي تهدف إلى التعجيل بالعقوبات (التحذيرات والعقوبات والغرامات).

انظر أيضاً
 طب وقائي
 الطرق الغذائية لعلاج ارتفاع ضغط الدم والوقاية منه
 مشاركة الإبرة

المصادر

 Gordon, R. (1987), 'An operational classification of disease prevention', in Steinberg, J. A. and Silverman, M. M. (eds.), Preventing Mental Disorders, Rockville, MD: U.S. Department of Health and Human Services, 1987.
 Kumpfer, K. L., and Baxley, G. B. (1997), 'Drug abuse prevention: What works?', National Institute on Drug Abuse, Rockville.

إدارة المخاطر
إسعاف أولي
تحليل المخاطر
مصطلحات طبية
وقاية

وقاية (طب)


Anna Magnani (Italiensk udtale: [ˈanna maɲˈɲaːni]; født 7. marts 1908, død 26. september 1973) var en italiensk teater- og filmskuespiller. Hun modtog en Oscar som den første italienske skuespiller for sin hovedrolle i filmen Den tatoverede rose og fik ydermere en nominering for Manden i slangeskind. Hun er især husket for sit lidenskabelige og intense skuespil og regnes for en af Italiens største skuespillere nogensinde.

Opvækst
Anna Magnani blev født af en syerske fra Fano ved navn Maria Magnani og voksede op hos sin bedstemor i Via di San Teodoro i Rom. Hun blev opdraget af sin bedstemor, fem tanter og en onkel. Hendes fars identitet er ukendt. Magnani's egen søgen viste at han muligvis var fra Calabrien. Maria Magnani flyttede efter sin datters fødsel til Alexandria i Egypten. Magnani's flytning har givet anledning til påstande om at Anna Magnani's far muligvis var egyptisk. Muligvis også det faktum at Anna Magnani giftede sig med en mand, der blev født i Kairo.

Magnani droppede ud af gymnasiet efter to år og begyndte at studere klaver ved Accademia Nazionale di Santa Cecilia. Hun sang i natklubber for at kunne finansiere sin uddannelse. Hun gik videre til shows og i 1926 medvirkede hun på teateret. Efter et år blev hun optaget på Reale Scuola di recitazione Eleonora Duse, hvor hun fik Ida Carloni Talli og Silvio D'Amico som lærer.

Magnani fik ikke en vellykket filmdebut i 1926 i stumfilmen Scampolo, der er baseret på skuespillet af samme navn skrevet af Dario Nicodemi. Stumfilm krævede en velegnet brug af moderne teaterskuespil indlæring i en tradition, hvor stemmeføring og ansigtsudtryk ikke var vigtige redskaber i stumfilm som kropssprog og gestik. Magnani spillede i 1940'erne samme manér skuespil på scenen, men kunne simpelthen ikke lide den tradition og kom først tilbage til filmen, da tonefilmens gennembrud havde fundet sted. På teateret nåede hun derimod relativt hurtig succes. Det var især hendes rolle som ballerina i Giuseppe Bevilacquas skuespil Un uomo, una donna e un Milione, som havde premiere i Milano i december 1930, der tiltrak opmærksomhed fra kritikere, herunder anmeldelser i avisen Corriere della Sera og teatermagasinet Confidenza, som udråbte hende som en ung stjerne i sit fag.

Succeser på scenen
Magnani kom et skridt videre i 1932 med sin rolle i Tifo af Celso Maria Poncini og Roberto Biscaretti som gjorde at hun for første gang fik sit ansigt på forsiden af teatermagasinet Il dramma. Mange succeser fulgte i 1930'erne, hvor højdepunkterne var medvirkener i Michele Galdieris revy i milioni på Teatro Eliseo i Rom, Den forstenede skov af Robert E. Sherwood og Anna Christie af Eugene O'Neill, hvoraf de to sidstnævnte var instrueret af Anton Giulio Bragaglia. Måske den vigtigste begivenhed for Magnanis karriere i 1930'erne, var da Galdieri introducerede hende i Totò.

Retur til film

Siden Magnanis første filmrolle i 1926 havde tonefilm helt udkonkurreret stumfilm og mange af 1920'ernes store stjerner mistede deres arbejde, fordi deres stemmer levede ikke op til standarden og nogle syntes ude af stand til eller uvillige til at ændre deres hang til overdrevne ansigtsudtryk til fordel for et mere nuanceret skuespil. I tomrummet hentede man folk fra scenen, blandt dem Anna Magnani. Hendes anden filmrolle kom i Nunzio Malasommas La cieca di Sorrento, som blev efterfulgt af et par andre ikke endnu store og højt profilerede roller, såsom Mario Bonnards Trenta secondi d'amore, Goffredo Alessandrinis Cavalleria, Mario Soldatis La Principessa Tarakanova og Vittorio de Sicas Teresa venerdì.

Sidstnævnte rolle blev bemærket af Luchino Visconti i 1942. Magnani fik tilbudt en hovedrolle i hans film Kødelige begær. Magnani, der ønskede at samarbejde med Visconti blev dog nødsaget til at takke nej på grund af sin graviditet og tilbuddet gik i stedet til Clara Calamai. Magnani udtrykte dette længe efter som en stor mulighed hun missede. I stedet for Viscontis stærke drama blev hendes næste film en komedie La vita è bella instrueret af Carlo Ludovico Bragaglia. Det blev en succes ligesom den følgende Mario Bonnards Campo de 'Fiori, som havde premiere senere på året. Hendes medspiller var Aldo Fabrizi og filmen var således en film om Rom og dens typiske indbyggere. For både Magnani og Fabrizi banede Bonnards film vej til roller i en af de mest succesfulde og omtalte italienske film, hvis handling også ville udfolde sig i Rom.

Gennembrud og stjernestatus

Anna Magnanis internationale gennembrud kom i Roberto Rossellinis Rom, åben by, som er den første film i hans berømte krigs-trilogi. Filmen blev en kæmpe international succes og Magnani blev tildelt National Board of Critics Award for bedste kvindelige hovedrolle i 1946 for sin præstation. Det er blevet sagt, at hendes præstation i Rossellinis film var en af de absolutte højdepunkter i hendes karriere; takket være hendes evne til at spille sin karakter rodet, generøst, lidenskabeligt og stærkt; ingen kvinde kunne gøre det bedre end hun. Det var den rolle, som gjorde hende attraktiv hos mange filminstruktører.

På scenen var det noget helt andet. Der havde hun været før Rom, åben by og fortsatte med at bevise, at hun rent faktisk som skuespiller havde en meget bred vifte, der gik fra lette komedier til tunge og dystre dramaer. Hendes præstationer og en mulighed for at skifte mellem genrer er ubestridt og det er ingen overdrivelse, hvis man hævder at det forblev stærkt underudnyttet i filmen.

Efter Rom, åben by fulgte en periode af forholdsvis middelmådige film, hvoraf en af dem omfatter Luigi Zampas Angelina fra 1947. Men i 1948 vendte udviklingen med Mario Mattolis genindspilning af Salvatore Di Giacomos klassiker Assunta Spina. Den blev indspillet for første gang i 1915 med Francesca Bertini og Gustavo Serena i hovedrollerne. Mattoli valgte at parre Magnani med Eduardo De Filippo. Resultatet blev et intenst drama, hvor Magnani eftertrykkeligt viste at hun også kunne spille en passioneret og impulsiv napolitaner.

Mod slutningen af 1940'erne nåede Magnani sit maksimale niveau som skuespiller. Hendes hektiske og intense bestræbelser på at redde et forhold til en mand, der har besluttet at forlade hende til fordel for en anden kvinde i Rossellinis todelte antologi-film Amore. Filmen indbragte hende den vigtigste filmpris i Italien Nastro d'Argento for tredje gang i sin karriere. Hun var den første, der vandt prisen for en filmrolle uden nogen andre nominerede. Hun fortsatte med at opretholde et meget højt niveau i film som Viscontis Den Smukkeste og eksmand Allesandrinis Camicie rosse, hvor hun spillede Giuseppe Garibaldis kone Anna.

Besøgene i USA

Magnani rejste over Atlanten i 1953. Det var lige inden den amerikanske premiere på Den smukkeste. Hun vendte tilbage for at medvirke i Galdieris seneste revy Chi è di Scena, som havde premiere 21. december 1953. Hun vendte derefter tilbage til USA for at spille en rolle, som flere år tidligere var skrevet til hende af Tennessee Williams. Der er enighed om at det eneste, der reddede filmen Den tatoverede rose fra hurtigt at falde i total glemsel er Magnanis og Burt Lancaster suveræne skuespilspræstationer, hvoraf Magnani modtog en Oscar, som den første skuespiller fra Italien nogensinde. Magnani indspillede ydligere to film i løbet af sin tid i USA. Den ene var Vild er vinden, der var instrueret af George Cukor og den anden var Manden i slangeskind, der var instrueret af Sidney Lumet. Vild er vinden resulterede i hendes anden Oscar-nominering.

Senkarriere

I begyndelsen af 1960'erne var Magnani uden tvivl den italienske films førstedame, der kunne vælge og vrage blandt roller. Hun havde dog ofte svært at finde roller som hun fandt interessant nok og derfor fortog hun en del af mislykkede valg. Et meget vellykket valg var dog, da hun accepterede et tilbud fra Pier Paolo Pasolini til filmen Mamma Roma. Hun spillede en mesterlig fortolkning af rollen i en film, der var et kunstnerisk mesterværk, men en kommerciel fiasko. I 1960'erne vendte Magnani endnu engang tilbage på scenen og spillede nogle mindeværdige roller. En af dem var i Franco Zeffirellis skuespil La Lupa, som er baseret på en historie af samme navn af Giovanni Verga. I begyndelsen af 1970'erne medvirkede Magnani i fire tv-film. Hendes sidste optræden på det store lærred var i en cameo i Federico Fellinis Roma.

Død
Anna Magnani døde 26. september 1973 af kræft i bugspytkirtlen. Store skarer af mennesker mødte op ved hendes begravelse. Hun blev først begravet i sin ven Roberto Rossellinis familemausoleum, men hendes jordiske rester blev senere flyttet af pårørende til den kommunale Kirkegård i San Felice Circeo.

Privatliv
Magnani blev gift i 1935 med instruktøren Goffredo Alessandrini. De blev dog separerede efter et par år og blev skilt i 1950. Magnani fødte i 1942 en søn, Luca, som hun fik sammen med skuespilleren Massimo Serato. Luca blev ramt af polio, men kom sig temmelig godt. Datteren Olivia Magnani er ligesom hendes bedstemor blevet skuespiller.

Filmografi (udvalgt)
 1926 - Scampolo
 1936 - Cavalleria
 1945 - Rom, åben by
 1946 - Il Bandito
 1948 - Assunta Spina
 1950 - I vulkanens skygge
 1951 - Den smukkeste
 1952 - Den gyldne krop
 1955 - Den tatoverede rose
 1959 - Manden i slangeskind
 1962 - Mamma Roma
 1969 - Santa Vittorias hemmelighed

Henvisninger

Eksterne henvisninger

Italienere
Italienere i 1900-tallet
Personer fra Rom
Skuespillere fra Italien
Teaterskuespillere fra Italien
Filmskuespillere fra Italien
Oscar for bedste kvindelige hovedrolle
Hollywood Walk of Fame

Anna Magnani


Dodecahedron je debitantski studijski album nizozemskog avangardnog black metal-sastava Dodecahedron. Album je 20. siječnja 2012. godine objavila diskografska kuća Season of Mist Underground Activists.

Popis pjesama

Osoblje
Dodecahedron
Y. Terwisscha van Scheltinga – bas-gitara
J. Barendregt – bubnjevi
M. Nienhuis – gitara
J. Bonis – gitara, elektronika
M. Eikenaar – vokali, ilustracija

Izvori

Albumi iz 2012.
Nizozemski glazbeni albumi

Dodecahedron (album)


Convertirea Iranului la islamul șiit a fost realizată în perioada dinastiei Safevide și a constituit un punct de cotitură în istoria Iranului. Procesul de convertire a început după ce această dinastie a preluat puterea în 1501. Rezultatul acelei acțiuni este vizibil în prezent, atât Iranul cât și Azerbaijanul fiind statele cu cel mai mare procent de șiiți dintre statele care au islamul ca religie de stat.

Ajungerea la putere a Safevizilor
Ismail I a ajuns liderul dinastiei Safevide în 1494, iar ascensiunea sa către un imperiu a început în 1501, când a cucerit o mare parte din Azerbaidjan și Tabrizul, acolo unde și-a instalat capitala. De acolo, la scurt timp a cucerit restul Azerbaidjanului și Armenia. Se proclamă șah în 1502 și declară islamul șiit drept religie de stat. Cucerește centrul Iranului în 1504, iar până în 1508 pacifică frontiera de Vest și aduce sub stăpânirea sa Bagdadul și Sud-Vestul Iranului. În 1510 cucerește Heratul și Khorasanul. În teritoriile cucerite, impune islamul șiit cu forța și îi expulzează pe clericii sunniți.

Motivele invocate de Safevizi
Motivele invocate inițial de Ismail I și apoi de urmașii săi se refereau mai mult la aspecte geo-politice și culturale, decât pur religioase:
 stabilirea pentru Iran a unei identități culturale distincte față de inamicii de atunci (Imperiul Otoman și hanatele uzbece din Asia Centrală)
 fidelizarea populației și a instituțiilor, pe motivul diferențelor culturale față de vecinii sunniți

Procesul de convertire
Ismail I a declarat public că urăște sunniții și persecuțiile impuse de regimul său au fost crude. Singura alternativă viabilă pentru oamenii care se aflau sub dominația lui era convertirea, altfel ar fi fost omorâți. Procesul a fost unul destul de rapid, deoarece la mijlocul secolului al XVI-lea, Iranul era deja o țară șiită și devenise oarecum izolată între vecinii sunniți. Deși procesul de convertire a durat în total aproximativ un secol, șiismul nu a devenit confesiunea predominantă pe tot teritoriul Iranului de azi și nici pe teritoriul controlat de dinastia Safevidă. Șiismul a prins mai ales la persanofoni, dar au fost dificultăți în convertirea celorlalte naționalități (kurzi, arabi, turcofoni, baluchi).

Convertirea a avut accente de agresivitate, în anumite perioade refuzul la convertirea putea fi pedepsit pe loc cu moartea. Pentru a verifica dacă populația a trecut la șiism, șahul avea multiple metode de verificare. Una consemnată de istorici se referă la faptul că unii agenți ai șahului se plimbau prin locuri publice și îi blestemau pe primii trei califi, pe inamicii lui Ali sau pe sunniți în general. Cei care nu răspundeau ca rndul lor cu un blestem sau nu se arătau favorabili afimațiilor, erau omorâți pe loc.

În afară de convertiri, rata de creștere a elementului șiit în Iran a fost dat și de imigrarea în Iran a șiiților din alte teritorii musulmane. Ei au fost invitați în Iran pentru a li se oferi protecție față de majoritatea sunnită existentă în teritoriile din care proveneau.

Procesul de convertire a avut fluctuații de-a lungul perioadei Safevide, în funcție de gradul de toleranță al șahilor față de minoritățile religioase. De exemplu, șahul Abbas I (1588-1629) a fost șahul cu cel mai mare grad de toleranță, astfel că în timpul domniei sale procesul de convertire a fost unul lent, preponderent benevol din partea non-șiiților. Următorii doi șahi care i-au succedat (Safi I între 1629-1642 și Abbas II între 1642-1666) au rămas cunoscuți drept cei mai intoleranți Safevizi, ei inițiind extinderea procesului de convertire la șiism și a non-musulmanilor. Cea mai afectată minoritate din Iran a fost cea a evreilor. Pentru opoziția la convertire, pedeapsa aplicată era fie moartea, fie scoaterea ochilor, după caz.

Transformarea clerului
La data ocupării Tabrizului de către Ismail I, în toată regiunea se găsea un singur text religios șiit. Pentru a putea re-educa populația, dar și pentru a crea de la zero un cler șiit, Ismail I a fost nevoit să aducă ulemale șiite din zone vorbitoare de limbă arabă (în mod special din Liban și Bahrain). Drept urmare, regimul său s-a orientat rapid către respectarea legii și a ordinii, decât către radicalismul religios care a definit primii ani ai instalării Safevizilor în Iran.

Urmările convertirii
Pentru turcii din zona Azerbaidjanului, convertirea la islamul șiit a reprezentat o rupere a legăturilor culturale cu Imperiul Otoman și o apropiere de cultura persană. Din acest moment se poate vorbi despre o secesiune religioasă în rândul turcofonilor.

Ca urmare a persecuțiilor, erudiții sunniți au fugit din Iran în țările musulmane din jur. India mogulilor a oferit găzduire sunniților emigrați din Iran într-o mare măsură, astfel încât aceștia au putut continua să scrie și să publice, creându-se astfel o școală literară aparte - sabq-i Hindi - care a avut mare influență asupra evoluției ulterioare a culturii din India islamică.

Obiectivele religioase cu importanță pentru șiiți au devenit centre de pelerinaj recunoscute pe plan internațional și protejate ca atare. Astfel, Najaf și Karbala au fost țințe principale pe lista cuceririlor făcute de safevizi. În schimb, obiectivele cu relevanță pentru sunniți nu au avut parte de același tratament. Mormintele lui Abu Hanifa și Abdul-Qadir Gilani au fost distruse.

O parte dintre șiiții care au imigrat în Iran, pentru a beneficia de protecția șahilor, s-au stabilit în sudul Irakului de astăzi, care la acea vreme se afla sub stăpânirea Iranului. Ei au format repede majoritatea în rândul populației de acolo. Autoritățile safevide au numit reprezentanți speciali ai șiiților care să se ocupe de nevoile pelerinilor veniți la locurile sfinte șiite Najaf și Karbala. Aceste formule au fost păstrate și după ce zona de la sud de Bagdad a fost ocupată de Imperiul Otoman. Autoritățile otomane au redus însă timpul maxim de ședere al pelerinilor șiiți la 10 zile, pentru a preveni stabilirea în zonă a acestora, care ar fi dus redus considerabil procentul de sunniți din zonă, aflat și așa la cote reduse. În opinia istoricilor, stabilirea inițială a șiiților în zonă a creat probleme mult mai târziu, în secolul XX, când irakienii au avut dificultăți în consolidarea unei națiuni, ca urmare a diferențelor de ordin religios dintre arabii sunniți din centrul Irakului și arabii șiiți din sud.

Afganistanul modern a apărut ca urmare a conflictului de care afganii l-au avut cu autoritatea șiită din Iran. Când autoritățile safevide au încercat să impună cu forța șiismul în teritoriile locuite de afgani, aceștia s-au revoltat, iar conflictul cu Iranul a căpătat o conotație de conflict religios, mai mult decât de conflict între vasali și puterea suzerană. Mișcările de protest au început în timpul domniei șahului Sultan Husayn, în 1709, în regiunea Kandahar din Afganistanul de azi și au fost conduse de Mir Wais Hotak. Atunci, Iranul a pierdut controlul Afganistanului, care a devenit independent. Luptele cu șahii safevizi au continuat, culminând în 1715 cu cucerirea Heratului de către afgani și în 1722 când a avut loc bătălia de la Gulnabad, după care afganii au cucerit Isfahan, capitala Iranului Safevid. Acest moment a marca sfârșitul dinastiei safevide în Iran, dar și consfințirea existenței Afganistanului ca stat în perioada modernă.

Tentative de revenire la sunnism
Încercarea de a reveni la sunnism a fost făcută chiar de primul șah care a succedat dinastia Safevizilor. Este vorba despre Nader, care a demarat o serie de politici în acest sens. A încercat o integrare a șiismului în sunnism și declararea sunnismului ca religie de stat. Deja, populația majoritară era șiită, iar aceste măsuri s-au lovit de opoziția locuitorilor Iranului.

După ce a declarat sunnismul ca religie de stat, Nader a confiscat mare parte dintre averile clericale șiite pentru a putea acoperi cheltuielile militare. Motivul invocat a fost că rugăciunile nu au adus prosperitatea și siguranța în Iran, ci victoriile armatei. Mutarea poate fi considerată una similară cu cea făcută în Europa în perioada reformelor de tip protestant.

Opiniile istoricilor
Deși convertirea a fost una violentă și forțată, istoricii iranieni consideră că trecerea la islamul șiit a salvat Iranul de o eventuală încorporare în Imperiul Otoman.

În Azerbaidjan a apărut ideea de identitate națională, ca urmare a separării religioase față de turcii din Anatolia, lucru care a dus în timp la apariția Azerbaidjanului modern.

Referințe

Islamul în Iran
Islamul în Azerbaidjan

Convertirea Iranului la islamul șiit


Kunduzgiller (),  takımına bağlı bir familya. Kuyrukları geniş ve üstten basıktır. Gözler ve kulaklar küçük, bacaklar kısadır. Uzun süre su altında kalabilirler. Familyanın mevcut tek cinsi, yalnızca iki türü içeren Castor'dur.

Açıklama

İlk olarak Eosen'de ortaya çıktılar. Bazı üyeleri Pleyistosen'de (Castoroides ve Trogontherium) oldukça büyük boyutlara ulaşmıştı.

Morfoloji
Kunduzlar, Kuzey Yarımküre'deki en büyük kemiricileridir. Erkekler ve dişiler boyut olarak benzerdir ve dişilerin dört belirgin göğüs memesine sahip olduğu doğuma yakın dönem ve emzirme dönemi dışında dış görünümleri ile ayırt edilemezler. Kunduzların sarımsı kahverengi ila siyah kürkleri vardır ve uzun koruyucu kılları ve su dökülmesine ve yalıtımına yardımcı olan kısa alt kürkleri vardır. Düz kuyrukları yağ depolama alanı görevi görür. Ayakları beş parmaklıdır. Arka ayaklar, tımar için kullanılan her arka ayağın ikinci parmağında çift pençe ile perdelidir.

Familyanın diş formülü 1.0.1-2.3 (üst)/220.127.116.11 (alt).

Evrim

DNA kanıtları kunduzların yaşayan en yakın akrabalarının cep sincapları (Geomyidae) olduğunu gösterir. Birlikte Castoriomorpha alt takımını oluştururlar. Castor cinsinin üyelerinin geç Miyosen – Pliyosen sınırında dev kunduzlardan ayrıldığı (Castoroides ve  Trogontherium) düşünülüyor. Eski Dünya kunduzu 48 kromozoma sahipken Yeni Dünya kunduzu 40 kromozoma sahiptir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Kunduzgiller


8271 Imai este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8271 Imai este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Eleanor Francis Helin. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,41 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 10,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

8271 Imai


Skule Tostesson (apodado Kongsfostre, c. 1042 - 1090) fue un caudillo vikingo de Inglaterra, hijo de Tostig Godwinson jarl del reino de Northumbria, de Falsgrave y del señorío de Hougun, y de Judith de Flandes. Responsable de negociar y recuperar el cuerpo de su padre y del rey Harald Hardrada que murieron en la batalla de Stamford Bridge (1066) y llevarlos consigo a Noruega.

Posteriormente estuvo al servicio de Olaf III de Noruega a quien le unió una gran amistad. Murió en 1090 enfrentado a una horda de campesinos que se levantaron en armas por un asunto fronterizo en el distrito de Haverö.

Herencia
Skule estaba casado con Gudrun Nefsteinsdatter (n. 1046), hija del stallari (mariscal) del reino Nefstein (n. 1008), y fruto de esa relación nacieron dos hijos:
 Asulf Skulesson (n. 1068), que se casó con Thora Skoftesdatter (n. 1070), hija de Skofte Ogmundsson. Fruto de ese matrimonio nació Guttorm Åsulvsson y Sigrid Asulfsdatter (n. 1098).
 Ragnhild Skulesdatter (1072-1110), que sería esposa de Krypinge-Orm Svensson.

Referencias

Bibliografía
 Finnur Jónsson (ed.). Morkinskinna. Copenhague: Samfund til udgivelse af gammel nordisk litteratur, 1932.
 Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway, trad. Lee M. Hollander. Reprinted. University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6

Historia medieval de Inglaterra
Vikingos de Inglaterra

Skule Tostesson


Sergej Prudovski, ruski povjesničar, istraživač sovjetskih radnih logora gulaga.

Otkrio je zataškavanje zločina počinjenih za vrijeme sovjetskog režima, napose pod Staljinovim vodstvom, koje je provodila sama država Rusija putem policijskih i obavještajnih službi na primjeru uništavanja registracijskih kartica s osobnim podacima zatočenika gulaga u području Magadan. Nakon što je Prudovski o tome obavijestio moskvoski Muzej povijesti gulaga, muzej se obratio Vijeću za ljudska prava pri Kremlju, čiji je predsjednik Mihail Fedotov kazao da se radi o "barbarskom" činu.

Istražujući sudbinu svoga djeda Stjepana Kuznjecova, uhićenog i osuđenog kao japanskog špijuna, otkrio je imena još 1.700 ljudi uhićenih i osuđenih zbog sličnih razloga s njegovim djedom zbog tzv. Slučaja "Harbin", koji se odnosi na progone Kineza, povratnika na rusko tlo, od sovjetskih vlasti. Pronašao je i popis od 475 progonjenih osoba, čija se imena nisu nalazila u službenim povijesnim dokumentacijama.

Istraživao je i izvršitelje naloga pogubljenja zatvorenika, časnike iz redova FSB-a Illariona Wolfsona, Ivana Sorokina i Arkadija Postela, koji su odobravali smrtne kazne zatvorenicima i potvrđivali ih vlastoručnim potpisima. Nakon što je na sudu u Moskvi odbijena njegova žalba zbog uskraćivanja informacija iz FSB-ove pismohrane o zapisima pogubljenja NKVD-a, Prudovski je tužio FSB na Vrhovnom sudu Rusije zbog zataškavanja informacija i odbijanja pristupa pismohrani unatoč činjenici da je sa sadržaja skinuta oznaka tajnosti.

Surađuje s moskovskim Muzejom povijesti gulaga.

Izvori

Ruski povjesničari

Sergej Prudovski


El barranco de la Molina es un barranco afluente del río Noguera Pallaresa. Discurre íntegramente por el término de Conca de Dalt, en el Pallars Jussá, pero nace en el antiguo término de Hortoneda de la Conca, y después se dirige hacia el antiguo municipio de Claverol. De hecho, por el segundo de los dos términos solo discurre unos cuantos metros. En el último tramo del límite occidental de la antigua cuadra de Llania.

Se forma en el fondo del valle al norte del pueblo de Hortoneda, cerca de la masía de la Molina, a la cual debe el nombre. La forman el barranco de la Masia, que baja del sudeste, el barranco dels Pastors, que proviene del sur, y el barranco del Rebollar, del sudoeste. Nace del amplio circo que conforma el Roc de Santa (oeste) en el pueblo de Hortoneda (este), y tiene la antigua cuadra de Llania en el lado este. El paso del bosque de Llania está a mitad de su recorrido, donde llega por la derecha el barranco de l'Obaga de Teresa.

Desemboca en el río Noguera Pallaresa en la presa de Sossís, cerca del viejo poblado de Llania, dentro del antiguo término de Claverol.

Enlaces externos
 Instituto Cartográfico de Cataluña

Molina

Barranco de la Molina (Conca de Dalt)


1. FC Lokomotive Leipzig je njemački nogometni klub iz Leipziga, Saska. Natječe se u Regionalliga Nordost, četvrtom rangu njemačkog nogometa.

Povijest
Klub je osnovan 1896. godine kao VfB Leipzig. Nakon završetka Drugog svjetskog rata klub su, kao i većinu drugih organizacija u Njemačkoj, rasformirale savezničke vlasti. Godine 1946. mijenja ime u SG Probstheida. Nakon toga je kratko igrao pod imenima BSG Erich Zeigner Probstheida i BSG Einheit Leipzig Ost, prije nego što se 1954. godine spojio sa SC Rotation Leipzig. 1963. godine SC Rotation Lepzig i SC Lokomotive Leipzig su spojeni i osnovan je novi klub SC Leipzig.

Ime kluba kroz povijest

Uspjesi

Domaći uspjesi
Prvenstvo Njemačke:
 Prvak (3): 1903., 1906., 1913.

Verband Mitteldeutscher Ballspiel-Vereine:
 Prvak (11): 1903., 1904., 1906., 1907., 1910., 1911., 1913., 1918., 1920., 1925., 1927.

DDR-Oberliga:
 Finalist (3): 1967., 1986., 1987./88.

Gauliga Sachsen:
 Finalist (1): 1939.

Europski uspjesi
Kup pobjednika kupova:
 Finalist (1): 1986./87.

Intertoto kup:
 Prvak (1): 1965./66.
 Finalist (1): 1964./65.

Izvori

Vanjske poveznice

Službena web stranica

Njemački nogometni klubovi

1. FC Lokomotive Leipzig


Le gouvernement provisoire de Priamour (en russe : Приамурский земский край) a existé dans la région russe d'Extrême-Orient de Priamour, en Russie, entre le 26 mai 1921 et le 25 octobre 1922, quand Vladivostok a été prise par l'Armée rouge. Une poche résista jusqu'au 16 juin 1923, mais hors du territoire du gouvernement. Il s'agissait de la dernière enclave de l'État russe pendant la Guerre civile russe. En Russie, cet État est connu sous le nom de « Чёрный буфер », soit littéralement « tampon noir »

Histoire
Le gouvernement trouve son origine dans un coup d'État de l'Armée blanche à Vladivostok et dans ses environs, dont le but était de se détacher de la République d'Extrême-Orient, survivant derrière un cordon sanitaire de troupes japonaises impliquées dans l'Intervention en Sibérie. Le coup d'État a été déclenché le 26 mai 1921 par les Kappelevtsy, les restes de l'armée populaire du Komoutch de Vladimir Kappel.

Le gouvernement était dirigé par les frères Merkulov : Spiridon Dionisovich Merkulov, ancien fonctionnaire du ministère de l'Agriculture et chef du gouvernement de Priamurye, et Nikolai Merkulov, un marchand. Tous deux avaient été députés de la Douma d'État de l'Empire russe et partisans du gouvernement provisoire russe. Un peu plus tard, l'ataman cosaque Grigori Semenov a tenté de prendre le pouvoir, mais il n'a pas reçu le soutien des Japonais et a fini par se retirer.

Progressivement, l'enclave s'étendit à Khabarovsk puis à Spassk, à 125 miles au nord de Vladivostok. Les Merkulov furent déposés en juin 1922 et remplacés par un des généraux de l'amiral Alexandre Kolchak, Mikhail Dieterichs.

En juillet 1922, un Zemski sobor (Приамурский Земский Собор) est convoqué sur le territoire. Ce  appelait tout le peuple russe à se repentir du renversement du tsar et proclamait un nouveau tsar, le grand-duc Nikolaï Nikolaïevitch. Le patriarche Tikhon a été nommé président honoraire du sobor. Ni le grand duc ni le patriarche n'étaient présents. Le territoire est rebaptisé Priamursky Zemsky Krai et Diterikhs se fait appeler Voïvode. L'armée est rebaptisée Zemskaya Rat (rat' est un terme slave archaïque signifiant "force militaire").

Lorsque les Japonais se retirent, l'armée soviétique de la République d'Extrême-Orient reprend la majeure partie du territoire du gouvernement de Priamurye. Le district d'Ayano-Maysky était alors controlé par Anatoli Pepeliaïev, dont la reddition en juin 1923 a marqué la fin de la Guerre civile russe.

Notes et références

Sources
 Yuri Korolkov, Sovershenno Sekretno, Pri Opasnosti Szhech, Minsk: Belarus Publishers, 1986 (memoirs of the doctor Aleksandr Mikulin).

Guerre civile russe
Histoire militaire de la Russie
Histoire du kraï du Primorié
Bataille ou opération de la guerre civile russe
Entité politique durant la guerre civile russe

Gouvernement provisoire de Priamour


Ioan Pop a Tomii (n. 1879, Săpânța Maramureș – d. 1949, Săpânța Maramureș) a fost delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918.

Date biografice
Membru al Sfatului National Săpânța și al Gărzii Naționale.
A avut patru clase.

Note

Bibliografie
Ioan I. Șerban (coord.), Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1879
Decese în 1949
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Agricultori români
Maramureșeni

Ioan Pop a Tomii


For stor er en dansk animationsfilm fra 2008, der er instrueret af Cav Bøgelund efter manuskript af ham selv og Tobias Lindholm.

Handling
Filmen handler om vanskabningen Big Man. Stor som et træ, stærk som en okse men med et sind som et barn. Han er opvokset og har boet hele sit liv alene med sin lillebitte mor. Da moderen dør må Big Man for første gang i sit liv drage til byen for at give moderen en værdig begravelse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2008

Animationsfilm fra Danmark

For stor


An Agrostis munroana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni James Edward Tierney Aitchison ngan William Botting Hemsley. An Agrostis munroana in nahilalakip ha genus nga Agrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Agrostis

Agrostis munroana


Pontsko more (ruski: Понтическое море) je drevno slatkovodno more-jezero koje je postojalo na mjestu današnjega Crnog mora i Kaspijskoga jezera. Pontsko more postojalo je u pliocenu prije 8 – 1 milijuna godina. Ostatak je Paratetisa. Nastalo je kao posljedica zatvaranja Sarmatskoga mora. Pontsko more se na kraju svojega postojanja podijelilo na Crno more (Čaudinsko jezero) i Kaspijsko jezero. Pontsko more sadržavalo je slatkovodnu faunu i mekušce rodova Lymnaeidae, Paludlna i Melanopsidae.

Izvori

Vidi još
 Pontski sloj

Crno more
Kaspijsko jezero
Drevni oceani

Pontsko more


Peter Larsen (født 1943 i Helsingør) er en dansk medieforsker. Siden 1988 har han været professor i medievidenskab ved Universitetet i Bergen, Norge.

Larsens forskning er humanvidenskabeligt og socialhistorisk orienteret. Han har specielt arbejdet med tekstanalytiske og historiske problemstillinger knyttet til ældre og nyere billedmedier. I sit teoretiske og analytiske arbejde har han været inspireret af semiotiske, psykoanalytiske og nyere retoriske teoridannelser.

I perioden 2003-07 var Larsen leder af Fotografiet i kulturen, et nationalt forskningsprojekt finansieret af Norges Forskningsråd, og han har siden 2000 publiceret en række bøger om fototeoretiske og fotohistoriske emner.

Karriere
Peter Larsen blev student fra Helsingør Gymnasium i 1962 og studerede derefter nordisk og senere filmvidenskab ved Københavns Universitet.

Efter cand.mag.-eksamen i 1972 blev han ansat som adjunkt i tekstvidenskab og senere som lektor på Roskilde Universitetscenter. Fra 1978 var han lektor med særlig henblik på medievidenskab ved Institut for Litteraturvidenskab ved Københavns Universitet. I 1988 blev han udnævnt til professor i humanistisk medievidenskab ved Institutt for medievitenskap (nuværende Institutt for informasjons- og medievitenskap) på Universitetet i Bergen. Fra 2013 er han professor emeritus sammesteds.

Udover sin medievidenskabelige produktion har Larsen haft en omfattende populærvidenskabelig virksomhed. Han var mediekommentator ved Socialistisk Dagblad og Information i 1980'erne og har siden 1993 været fast musikanmelder og kommentator ved den norske avis Bergens Tidende.

Han er gift med Karin Grüner Larsen, tidligere hovedbibliotekar ved Kunst- og designhøgskolen i Bergen.

Bibliografi

Bøger
 1974: Filmanalyser: Historien i filmen (med Michael Bruun Andersen o.fl.), København: Røde Hane.
 1980: Visuel Kommunikation I-II (med Bent Fausing), København: Medusa.
 1982: Billeder: Analyse og historie (med Bent Fausing), København: Dansklærerforeningen.
 1985: Dansk Litteraturhistorie, Bind 8. Velfærdsstat og kulturkritik (med Michael Bruun Andersen o.fl.), København: Gyldendal.
 1989: Film og Samfund (med Michael Bruun Andersen), Skriftrække for Institut for Film, TV og Kommunikation, København: Københavns Universitet.
 1989: Tidens Tegn, København: Akademisk Forlag.
 1990: Imports/Exports: International Flow of Television Fiction (redaktør), Paris: Unesco.
 1991: Det Private Øje. Et essay om Billeder og Blikke, København: Akademisk Forlag.
 1999: Medievitenskap 1-4 (redaktør med Liv Hausken). Bergen: Fagbokforlaget.
 2004: Album. Fotografiske motiver, Oslo: Spartacus; København: Tiderne Skifter.
 2005: Filmmusikk. Historie, analyse, teori, Oslo: Universitetsforlaget.
 2007: Norsk fotohistorie. Frå daguerreotypi til digitalisering (med Sigrid Lien), Oslo: Det norske Samlaget.
 2007: Film Music, London: Reaktion Books (engelsk oversættelse av Filmmusikk, 2005).
 2008: Medievitenskap 1-4, 2. udgave (redaktør sammen med Liv Hausken), Bergen: Fagbokforlaget.
 2008: Kunsten å lese bilder (med Sigrid Lien), Oslo: Spartacus.
 2009: 电影音乐 (kinesisk oversættelse av Filmmusikk, 2005), Shandong, Kina: Shandong Pictorial Publishing House.
 2013: Ibsen og fotografene. 1800-tallets visuelle kultur, Oslo: Universitetsforlaget.
 2013: Filmmusikk. Historie, analyse, teori, 2. udgave, Oslo: Universitetsforlaget.

Udvalgte artikler efter 2000
 2001: «Rhetoric, Rhetorical Analysis», in Paul B. Baltes og Neil J. Smelser (red.): International Encyclopedia of Social and Behavioral Sciences, Amsterdam: Elsevier
 2001: «The Sound of Images. Classical Hollywood and Music», in Ib Bondebjerg (red.): Moving Image Culture and The Mind, Luton: University of Luton Press.
 2002: «Bourdieu og kålhovedet. Essay om fotografiets teoretiske anvendelser», in Norsk medietidsskrift, 1.
 2003: «Urban Legends: Notes on a Theme in Early Film Theory», in Lennard Højbjerg, Peter Schepelern (red.): Film style and story. A tribute to Torben Grodal, København: Museum Tusculanum Press
 2005: «From Bayreuth to Los Angeles: Classical Hollywood Music and the Leitmotif Technique», in Dominique Nasta, Didier Huvelle (red.): Le son en perspective: nouvelles recherches, Repenser le cinéma, Bruxelles: P.I.E.- Peter Lang.
 2007: «At tale på en anden måde. Note om Roland Barthes og fotografiet», in Carsten Meiner (red.): Roland Barthes. En antologi, København: Museum Tusculanums Forlag.
 2008: «Musikalsk offentlighet. Bruddstykker av musikkritikkens historie», in Karl Knapskog og Leif Ove Larsen (red.): Kulturjournalistikk. Pressen og den kulturelle offentligheten, Oslo: Scandinavian Academic Press.
 2010: «The Grey Area. A Rough Guide: Television Fans, Internet Forums, and the Cultural Public Sphere», in Jostein Gripsrud (red.): Relocating Television. Television in the Digital Context, London & New York: Routledge.
 2010: «Et liv i bilder. Den fotografiske Ibsen-biografi», Astrid Sæther m.fl. (red.): Den biografiske Ibsen, Acta Ibseniana, Oslo: Senter for Ibsen-studier.
 2010: «Den visuelle ekspansjonen», in Guri Hjeltnes (red.): Imperiet vakler 1945 - 2010, Norsk presses historie 1660-2010, bd. III, Oslo: Universitetsforlaget.
 2010: «The Sounds of Change: Representations of Music in European Newspapers 1960-2000» (med Klaus Bruhn Jensen), in Jostein Gripsrud and Lennart Weibull (eds.): Media, Markets & Public Spheres. European Media at the Crossroads, London; Intellect.
 2011: «Mediated Fictions», in Klaus Bruhn Jensen (red.): A Handbook of Media and Communication Research. Qualitative and Quantitative Methodologies, London & New York: Routledge.
 2014: «1939-1969 Norwegian Photography», in The History of European Photography 1939-1967. Bratislava: Central European House of Photography, 2014.
 2014: «From Figure to Figuration. On Film and Rhetoric», in Jens Elmelund Kjeldsen & Jan Grue (red.): Scandinavian Studies in Rhetoric. Ödåkra: Retorikförlaget.
 2016: «Text», in Klaus Bruhn Jensen, Robert T. Craig (eds.): The International Encyclopedia of Communication Theory and Philosophy, Oxford: Wiley-Blackwell.
 2016: Rhetorical Analysis, in James D. Wright (ed.): International Encyclopedia of the Social & Behavioral Sciences, Second Edition, Oxford: Elsevier.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Peter Larsens publikasjoner siden 1992 (biblioteksbasen Cristin)
 Peter Larsens hjemmeside
 Professor Anders Johansen om Peter Larsens forfatterskap

Medievidenskab
Mediehistorie
Ansatte ved Københavns Universitet
Professorer fra Danmark
Ansatte ved Roskilde Universitet

Peter Larsen (medieforsker)


An Mezobromelia magdalenae in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Lyman Bradford Smith, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jason Randall Grant. An Mezobromelia magdalenae in nahilalakip ha genus nga Mezobromelia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mezobromelia

Mezobromelia magdalenae


5415 Lyanzuridi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5415 Lyanzuridi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Nikolai Cernîh. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,27 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 4,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1978
Centura de asteroizi

5415 Lyanzuridi


Nyon (; historically German:  or  and Italian: , ) is a municipality in Nyon District in the canton of Vaud in Switzerland. It is located some 25 kilometers north east of Geneva's city centre, and since the 1970s it has become part of the Geneva metropolitan area. It lies on the shores of Lake Geneva and is the seat of Nyon District. The town has () a population of  and is famous in the sporting world for being the headquarters of the Union of European Football Associations (UEFA) and the European Club Association (ECA). It is connected to the rest of Switzerland by way of the Route Suisse, the A1 Motorway and the railways of the Arc Lémanique.

Name
Nyon derives from one of the names used by the Romans for the town, Noviodunum or Noiodunum. Other names for the town, particularly of colonies placed there, are Colonia Iulia Equestris or Colonia Julia Equestris, Colonia Equestris Noiodunum, Equestris, Civitas Equestrium, and Civitas Equestrium Noiodunum.

History
Nyon is first mentioned around 367–407 as civitas Equestrium id est Noiodunus (in the "Notitia Galliarum"). In 1236, it was mentioned as Neveduni and in 1292 as Nyons.

Pre-Roman settlements
A few scattered neolithic items were discovered in the 19th century. North of the city, some bronze rings and the ruins of a Bronze Age settlement were discovered.

Noviodunum

It was founded by the Romans between 50 and 44 BC under the name of Colonia Iulia Equestris or Colonia Equestris Noiodunum, the urban center of which was called Noviodunum. It grew to be one of the most important Roman colonies in modern-day Switzerland, with a forum, a basilica and an amphitheater that was discovered only recently, in 1996, when digging for the construction of a new building.

At Roman contact, the country round the town was held by the Helvetii. The town's importance is reflected in its numerous mentions in ancient sources.  The Antonine Itineraries place the town on the road from Geneva to Lacus Lausonius (near Lausanne). It is first mentioned by Pliny (H.N., iv. 7), and then by Ptolemy (ii. 9), who assigns it to the Sequani. Pliny and Ptolemy simply name it Equestris; and so it is named in the Itineraries. On some inscriptions it is called Civ. Equestrium (short for Civitas Equestrium), and Col. Julia Equ. (short for Colonia Julia Equestris) from which some have concluded that it was founded by Julius Caesar. In the Notitia it is called Civ. Equestrium Noiodunum (short for Civitas Equestrium Noiodunum). The district in which Nyon stands is called Pagus Equestricus in a document of the year 1011; and it is said that the people of the country as of the 18th century still called this district Enquestre. (D'Anville, Notice, &c.; Walckenaer, Géographie, &c., des Gaules, vol. ii. p. 316.)

Noviodunum was part of a loose network of settlements that radiated out from Lugdunum (modern Lyon, France) and helped to control the Rhone Valley. It served, along with other Roman colonies in the area, to control the Helvetii who were settled in the area against their will after their defeat at the Battle of Bibracte in 58 BC.

A rectangular grid pattern divided the area of the wall-less city. A monumental center, housing everything needed for the economic, religious and social life of the colony, was established. Only portions of this first forum have been discovered. At its east end was a two-story basilica. Grid-like residential streets radiated out from the center.

Under Tiberius, the forum was expanded and redesigned into a familiar pattern for the provinces. The sacred area was surrounded on three sides by colonnades, which were built on half-sunken Cryptoporticus. Two outbuildings, including most likely the seat of the Curia, flanked the building.  A market building (macellum) with a central courtyard around which were the sales rooms, and the baths (tepidarium with geometric shapes and mosaics) were renovated. The forum witnessed further transformations, particularly the establishment of another large building.  During the same building phase a large mosaic on the central part of the north portico was built.

The amphitheater, which was discovered in 1996, was probably built in the early 2nd century AD. Its arena, which was flanked by two prisons and provided with sewers, is about . The ruins of the theater, that should have been in the Colonia, have not been discovered.

The residential quarters consisted of modest homes, in addition to some domi with gardens and pools. The buildings were originally made of wood and clay, but after the mid-1st century AD were built from masonry. Some villa suburbana stood in the west of the village, while the artisan and merchant quarter, presumably, developed in the southwest. A  long aqueduct which ran from the Divonne area to the colony, provided the water supply. Sewage canals, that followed the road networks, dumped sewage into the lake.

Decline of the Roman colonia
After a long period of peace and prosperity, signs of crisis and general insecurity were increasing in the early 3rd century. As a result of Alamanni invasions of 259 or 260 AD, the forum and the public buildings in the city were razed. The stone blocks were scattered all over the Lake Geneva region. The stones were re-used as building material, especially in Geneva, where about 300 were used in the construction of the wall. But the settlement was not abandoned. Nyon-Noviodunum, which had already lost much of its prestige and reputation was as a regional capital, now separated from Geneva. Geneva became the center and seat of the diocese which initially fought to administer the territory that had been part of the Colonia.

Medieval Nyon

During the Carolingian era, Nyon belonged to the county of Geneva. In a 926 charter, Rudolph II of Burgundy mentioned that this area was under a comes de pago Equestrico. During the Second Kingdom of Burgundy, Nyon became independent from Geneva. In 1032, Rudolf III granted Nyon to the Archbishop of Besançon. The bishop granted Nyon to the Lord of Prangins as a fief. After 1130, Humbert de Cossonay, the Lord of Prangins, held his court in Nyon. A market was built in 1211. In 1272, the Archbishop of Besançon confirmed Philip of Savoy's right to administer high justice in Nyon. In 1279, Aymon of Prangins unsuccessfully rebelled against the counts of Savoy, but was forced to acknowledge Savoy authority over him and Nyon.

The Castle is first mentioned in 1272, but probably dates back to the Lords of Prangins. It was rebuilt by Louis I of Savoy in 1463. The rectangular edifice was built in a variety of styles. Around the same time, the square César Tower or Tour de Rive (now a residence), was built to defend the city.

In 1293, Amadeus V, Count of Savoy, and his brother Louis I, Baron of Vaud, conquered the city by besieging it from both the land and the lake. They confirmed the town rights which had been granted to Nyon by Aymon of Prangins, and extended further rights and freedoms. It became one of the four bonnes villes of Canton Vaud. In 1294, Louis I began to expand Nyon as a center of his power after Amadeus granted his share of the conquest to Louis. He created a court and a mint, which minted coins for the lords of Vaud between 1286 and 1350. In 1323 Louis II, granted the so-called mountains of Nyon, i.e. pastures and forests in the area of Arzier and Saint-Cergue, to Nyon. In 1359 Nyon lost importance after Amadeus VI acquired rights over the entire Vaud. In 1364 the town charter of Morges replaced the charter in Nyon. This change was reconfirmed in 1439. Under the new charter, the town gained greater self-sufficiency. The mint in Nyon reopened in 1430. In 1530 the Swiss Confederation invaded Vaud and acquired Nyon. Then in 1536, Nyon surrendered again to Bern without a fight as Bernese troops marched through to support Geneva.

Starting in 1323, the municipal government was composed of eight procurators and a mayor. A little later the government was replaced by a community meeting which was headed by two mayors (Syndics). The Town Hall is first mentioned in 1508.

A Benedictine priory was founded in the first half of the 12th century in Nyon. In 1244 it was given to the Augustinian order. The last prior, before the Reformation in 1535 was Aymon de Gingins, who was also the abbot of Bonmont and the selected Bishop of Geneva.

In 1295–96, Louis I, Duke of Savoy, built a Franciscan monastery under the patronage of St. Francis, in which several members of the House of Savoy were buried. In 1530, Bern and Fribourg plundered the monastery for the first time, and Bern destroyed all the pictures of saints. In 1536, it was burned by the withdrawing Savoy garrison.

In 1110 Geneva granted authority over the church of Notre-Dame to the Benedictine abbey of Saint-Oyend (Saint-Claude). The church was built with material from the Roman period and replaced an earlier Christian church. The choir dates from the 12th century, and the nave was built in 1448. The vault and the side chapels were built in 1470–81.

Situated outside the city walls was the church of Saint-Jean-Baptiste, also known as Corps-Saints. The church is first mentioned in 1346. By 1412, it was administered by the Augustinian Priory. Until the Reformation it was a pilgrimage site where the relics of the martyrs of the Theban Legion were revered. Bern ordered the church destroyed in 1537.

Early Modern Nyon

Nyon was raised to the status of administrative center of a Vogtei of Bern in 1536. It remained the seat of the vogt until the Vaud revolution of 1798. In 1568, a yearly market took place for the first time. In 1574–80 the castle was converted into the seat of the bailiff. It was renovated several times in the following centuries. The municipal government added a Council of Fifty in 1558 and in 1578, an inner council of Twenty-four. The inner council was made up of nobles, burghers and inhabitants. Later the councils became a Council of Twelve and a council of Twenty-Four, which was headed by a knight banneret.

In 1570, Theodore Beza headed the regional assembly of Protestant refugee clergymen in Nyon.  After the revocation of the Edict of Nantes in 1685, many Huguenots fled to Nyon. In 1688, they founded the Bourse française to help other refugees.

Nyon remained an important transhipment point for trade along Lake Geneva and from France and Italy. Grain and wood came from Burgundy and Franche-Comté through the Col de la Givrine and Saint-Cergue on to Geneva. In 1537–76, the customs post of Nyon was the most profitable in the bailiwick. Over the following centuries, trade through Nyon remained very profitable and by 1772–73, it was again the highest in the region. In the 18th century, trade and commerce grew strongly. The flow of goods allowed four (after 1738, five) yearly markets. A granary was built in the 18th century. The Bernese rebuilt the Asse canal system to drive tanneries, sawmills and mills. The Faïencerie Baylon earthenware factory was founded in 1769. It was followed by the Jacob Dortu and Ferdinand Müller porcelain factory in 1781, both of which contributed Nyon's reputation for fine ceramics.

With the profits of the Early Modern era, many of the public buildings of Nyon were rebuilt or expanded. Following the suppression of the monasteries, in 1539, the town hospital moved into the offices of the Augustinian convent and received money from the closed monasteries. Hans-Ulrich Heldt rebuilt the College, the original building was from 1559, in 1786 in a neoclassical style. The church of Notre-Dame was rebuilt several times between 1661 and 1718. The medieval city walls and gates were demolished in 1718. The town hall was rebuilt in 1773. In 1720, Louis de Saint-Georges, a minister of the English king, built Changins Castle.

The city was one of the most active centers of the revolutionary movement in the Vaud region. The councils of Nyon formed an oversight committee and refused to pay homage to Bern on 10 January 1798. A few days later, they secured the support of the French General   in support of the independence of Canton Vaud. When this proclamation of support was brought from Nyon to Lausanne, on 24 January 1798, it finally led to the Vaudois revolution.

From 1798 to 1803, it was in the canton of Léman of the Helvetic Republic as district capital.

Modern Nyon
In the first half of the 19th century, the city continued with the demolition of the fortifications, but left wall remains at the Promenade des Marronniers and by the tower of Notre Dame. During the 19th century the Reformed parish church was rebuilt several times. The Catholic Church was consecrated in 1839, and a chapel for the Église libre (Free Church) was finished in 1872.

In 1858, a station of the railway line Lausanne–Geneva was built in north of Nyon. New housing developments sprung up around this station, and the city began to spread. The railroads Nyon–Crassier–Divonne (1905) and Nyon–Saint-Cergue–Morez (1916) connected Nyon with its hinterland. To meet the needs of the economy, the shipping industry and the emerging tourism industry, a port was built in 1838 and a quay was added in 1873. By the middle of the 19th century, a major source of income was the sale of timber from the commons forest. Other industries included tanneries (closed in 1925), carpentry, saw mills (until 1935), mills (including Andre & Cie.), cooperages and a soap factory. The Faïencerie Baylon closed in 1828. The porcelain factory, Müller et Dortu temporarily closed in 1813, then resumed production of ceramics in the Art Nouveau style in 1878. From then on until 1980 they produced Stoneware. Other industries in Nyon include the pasta factory Sangal SA (1860–1996), Zyma (1906, since 1996, Swiss Novartis Consumer Health), Stellram (hard metal treatment, 1940–99), Cherix et Filanosa SA (printing and graphic arts, 1932) and several tool factories. Starting in 1966, the companies stopped using the local locks and dams for hydropower and by 1974 they had disappeared from the Asse river.

In 1937, it hosted the Nyon Conference.

Current situation

Nyon has a high school (Gymnase de Nyon, known as CESSOuest until 1997 or 1998), a modern hospital, a movie theater, numerous hotels, restaurants, and cafes. The town is well known on the international stage as the home of the headquarters for UEFA, the governing body for football in Europe. It is also the seat of the international headquarters of the global union federation UNI Global Union. Nyon is also a major centre for the International Money-Broking Industry.

In July each year, Nyon hosts the Paléo Festival, the second largest outdoor festival in Europe (although technically the festival is in the village of L'Asse).

Nyon Rugby Club is one of the top rugby teams in Switzerland and is twinned with Ealing Rugby Club in West London.

Nyon also hosts Visions du Réel international film festival every April.

Nyon has been the regular host of the draws of the UEFA Champions League and UEFA Europa League as well as other UEFA Football competitions.

Geography

Nyon has an area, , of . Of this area,  or 39.2% is used for agricultural purposes, while  or 7.8% is forested. Of the rest of the land,  or 54.1% is settled (buildings or roads). Of the built up area, industrial buildings made up 5.9% of the total area while housing and buildings made up 27.4% and transportation infrastructure made up 14.1%. Power and water infrastructure as well as other special developed areas made up 2.1% of the area while parks, green belts and sports fields made up 4.6%. Out of the forested land, 5.6% of the total land area is heavily forested and 2.2% is covered with orchards or small clusters of trees. Of the agricultural land, 25.9% is used for growing crops and 4.7% is pastures, while 8.5% is used for orchards or vine crops.

The municipality was the capital of the old Nyon District until it was dissolved on 31 August 2006, and Nyon became the capital of the new district of Nyon.

The municipality is located between the Jura Mountains and Lake Geneva. The old core of Nyon, on the right bank of the Asse, is divided into the upper city (which was built on the Roman ruins on a hill) and the lower city along the water. Along the main thoroughfare a residential section developed to the east of the old city, and an industrial sector to the west.

Climate

Coat of arms
The blazon of the municipal coat of arms is Per pale Gules and Azure, overall a Fish nainaint Argent.

Demographics

Nyon has a population () of . , 38.0% of the population are resident foreign nationals. Over the last 10 years (1999–2009) the population has changed at a rate of 16.8%. It has changed at a rate of 9.7% due to migration and at a rate of 7.7% due to births and deaths.

Most of the population () speak French (12,274 or 75.8%), with German being second most common (918 or 5.7%) and English being third (647 or 4.0%). There are 565 people who speak Italian and 9 people who speak Romansh.

The age distribution, , in Nyon is; 2,015 children or 11.2% of the population are between 0 and 9 years old and 1,828 teenagers or 10.1% are between 10 and 19. Of the adult population, 2,304 people or 12.8% of the population are between 20 and 29 years old. 3,150 people or 17.4% are between 30 and 39, 3,051 people or 16.9% are between 40 and 49, and 2,187 people or 12.1% are between 50 and 59. The senior population distribution is 1,757 people or 9.7% of the population are between 60 and 69 years old, 1,045 people or 5.8% are between 70 and 79, there are 595 people or 3.3% who are between 80 and 89, and there are 130 people or 0.7% who are 90 and older.

, there were 6,796 people who were single and never married in the municipality. There were 7,538 married individuals, 768 widows or widowers and 1,080 individuals who are divorced.

, there were 7,307 private households in the municipality, and an average of 2.2 persons per household. There were 2,818 households that consist of only one person and 342 households with five or more people. Out of a total of 7,450 households that answered this question, 37.8% were households made up of just one person and there were 27 adults who lived with their parents. Of the rest of the households, there are 1,785 married couples without children, 2,053 married couples with children. There were 493 single parents with a child or children. There were 131 households that were made up of unrelated people and 143 households that were made up of some sort of institution or another collective housing.

 there were 650 single family homes (or 40.1% of the total) out of a total of 1,621 inhabited buildings.  There were 621 multifamily buildings (38.3%), along with 235 multi-purpose buildings that were mostly used for housing (14.5%) and 115 other use buildings (commercial or industrial) that also had some housing (7.1%).

, a total of 7,072 apartments (86.2% of the total) were permanently occupied, while 1,028 apartments (12.5%) were seasonally occupied and 105 apartments (1.3%) were empty. , the construction rate of new housing units was 5 new units per 1000 residents. The vacancy rate for the municipality, , was 0.13%.

The historical population is given in the following chart:

Heritage sites of national significance
Nyon Castle and the Museum of the History of Porcelain, the Roman Colonia Iulia Equestris, the Swiss Reformed Church of Notre-Dame, the Manoir at Rue Maupertuis 2 & 4, the Roman Museum and the Union of European Football Associations (UEFA) are listed as Swiss heritage site of national significance. The entire old city of Nyon is part of the Inventory of Swiss Heritage Sites.

Politics
In the 2011 Swiss federal election the most popular party was the SP which received 26.0% of the vote.  The next three most popular parties were the SVP (20.9%), the FDP (13.4%) and the Green Party (12.2%).

In the 2007 Swiss federal election the most popular party was the SP which received 21.54% of the vote. The next three most popular parties were the SVP (18.78%), the Green Party (16.29%) and the FDP (12.05%). In the federal election, a total of 3,846 votes were cast, and the voter turnout was 42.6%.

Economy
Glénat's Swiss subsidiary has its headquarters in Nyon. Cantor Fitzgerald has an office in Nyon. Edwards Lifesciences opened the regional headquarters and training center in Nyon in 2009.

, Nyon had an unemployment rate of 6%. , there were 49 people employed in the primary economic sector and about 13 businesses involved in this sector. 1,331 people were employed in the secondary sector and there were 153 businesses in this sector. 10,644 people were employed in the tertiary sector, with 1,131 businesses in this sector. There were 8,631 residents of the municipality who were employed in some capacity, of which females made up 46.0% of the workforce.

 the total number of full-time equivalent jobs was 10,337. The number of jobs in the primary sector was 39, of which 35 were in agriculture, 2 were in forestry or lumber production and 2 were in fishing or fisheries. The number of jobs in the secondary sector was 1,264 of which 600 or (47.5%) were in manufacturing and 588 (46.5%) were in construction. The number of jobs in the tertiary sector was 9,034. In the tertiary sector; 1,592 or 17.6% were in wholesale or retail sales or the repair of motor vehicles, 281 or 3.1% were in the movement and storage of goods, 493 or 5.5% were in a hotel or restaurant, 400 or 4.4% were in the information industry, 1,414 or 15.7% were the insurance or financial industry, 1,499 or 16.6% were technical professionals or scientists, 595 or 6.6% were in education and 1,150 or 12.7% were in health care.

, there were 7,415 workers who commuted into the municipality and 5,234 workers who commuted away. The municipality is a net importer of workers, with about 1.4 workers entering the municipality for every one leaving. About 12.1% of the workforce coming into Nyon are coming from outside Switzerland, while 0.1% of the locals commute out of Switzerland for work. Of the working population, 26.7% used public transportation to get to work, and 50.6% used a private car.

Religion
From the , 6,121 or 37.8% were Roman Catholic, while 4,522 or 27.9% belonged to the Swiss Reformed Church. Of the rest of the population, there were 174 members of an Orthodox church (or about 1.08% of the population), there were 17 individuals (or about 0.11% of the population) who belonged to the Christian Catholic Church, and there were 936 individuals (or about 5.78% of the population) who belonged to another Christian church. There were 32 individuals (or about 0.20% of the population) who were Jewish, and 750 (or about 4.63% of the population) who were Muslim. There were 63 individuals who were Buddhist, 98 individuals who were Hindu and 29 individuals who belonged to another church. 2,893 (or about 17.88% of the population) belonged to no church, were agnostic or atheist, and 996 individuals (or about 6.15% of the population) did not answer the question.

Education
In Nyon about 5,216 or (32.2%) of the population have completed non-mandatory upper secondary education, and 3,009 or (18.6%) have completed additional higher education (either university or a ). Of the 3,009 who completed tertiary schooling, 36.4% were Swiss men, 27.4% were Swiss women, 20.4% were non-Swiss men and 15.7% were non-Swiss women.

In the 2009/2010 school year there were a total of 1,867 students in the Nyon school district. In the Vaud cantonal school system, two years of non-obligatory pre-school are provided by the political districts. During the school year, the political district provided pre-school care for a total of 1,249 children of which 563 children (45.1%) received subsidized pre-school care. The canton's primary school program requires students to attend for four years. There were 995 students in the municipal primary school program. The obligatory lower secondary school program lasts for six years and there were 806 students in those schools. There were also 66 students who were home schooled or attended another non-traditional school.

Nyon is home to three museums; the Musée historique, the Musée du Léman and the Musée romain. In 2009 the Musée historique was visited by 14,164 visitors (the average in previous years was 26,194). In 2009 the Musée du Léman was visited by 20,596 visitors (the average in previous years was 23,020). In 2009 the Musée romain, was closed for renovations but in previous years it had an average of 9,225 visitors.

, there were 1,582 students in Nyon who came from another municipality, while 415 residents attended schools outside the municipality.

Nyon is home to 2 libraries; the Bibliothèque municipale de Nyon and the École d'ingénieurs de Changins. There was a combined total () of 53,262 books or other media in the libraries, and in the same year a total of 117,481 items were loaned out.

Collège Champittet, an international school, has its Nyon campus in the commune.

Sports

Nyon is home to FC Stade Nyonnais, who play in the Swiss Promotion League, and their ground Colovray Sports Centre.

Nyon Rugby Club is one of the most successful rugby teams in Switzerland, regularly ending top of their leagues in both the first and second teams leagues, they also have a third team, youth, ladies and veterans side and also are based at the Colovray Centre.

UEFA

Nyon is famous for being the headquarters of the Union of European Football Associations (UEFA) and the European Club Association (ECA). The UEFA organises their sanctioned national team and club competitions and regulates the national football associations across Europe, South Caucasus, Turkey, Cyprus, Israel and Kazakhstan and its competitions, and the ECA regulates UEFA-affiliated member clubs from every associations.

Notable people

 John William Fletcher (1729–1785), an English divine
 André Haefliger (born in 1929), a Swiss mathematician
 Louis Niedermeyer (1802–1861), a composer of church music, a few operas and a teacher
 Louis Ruffet (1836–1923), a Swiss Protestant theologian and church historian
 Édouard Rod (1857–1910), a French–Swiss novelist
 Alfred Cortot (1877–1962), a Franco-Swiss pianist, conductor and teacher
 Louis Mercanton (1879–1932), a Swiss film director, screenwriter and actor
 Nina Simone (1933–2003), an American singer, songwriter, pianist, lived in Nyon around 1988
 Daniel Rosselat (born in 1953), founder of Paléo and mayor of Nyon since 2008.
 Béatrice Graf (born in 1964), percussionist, organist and keyboard player of jazz fusion and modern jazz
 Jonas Kocher (born in 1977), an accordionist, musician and composer
 Gaël Monfils (born in 1986), a French professional tennis player
 Kevin Fickentscher (born in 1988), a Swiss professional football goalkeeper, over 100 club caps
 Léa Sprunger (born in 1990), track and field athlete, competed at the 2012 and the 2016 Summer Olympics

Transport

Nyon is the starting station for the Nyon–St-Cergue–Morez Railway, as well as being on the main Geneva to Lausanne Swiss Federal Railways line.

The A1 motorway runs nearby and Nyon is served by Junction 11.

References

External links

Official site of the town (available in French, English and German)
Web site of the Roman Museum of Nyon (also French, English and German)
Paléo Festival
Rugby Club Nyon
Ultimate Frisbee Club, Les Mange-Disques de Nyon
Nyon Region Tourism

Cities in Switzerland
Helvetii
Populated places on Lake Geneva
Cultural property of national significance in the canton of Vaud

Nyon


Yusuke Adachi (født 5. december 1961) er en tidligere japansk fodboldspiller og træner.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yomiuri.

Han har tidligere trænet Yokohama FC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan
Fodboldtrænere fra Japan

Yusuke Adachi


Cactus and Succulent Society of America (CSSA) fue fundada en 1929 en Pasadena, California
y ha crecido hasta abarcar más de 80 clubes afiliados y miles de miembros en todo el mundo. El propósito principal de la sociedad es conocer las plantas suculentas y plantas hortícolas a través del descubrimiento, los viajes y la investigación científica, con una especial preocupación por la preservación del hábitat y los problemas de conservación en los desiertos de todo el mundo.

Enlaces externos

 Cactus and Succulent Society of America official website

Organizaciones de botánica

Cactus and Succulent Society of America


Die Pulvermühle Aubonne ist eine Pulvermühle im schweizerischen Dorf Aubonne.

Sie besteht seit 1853 und diente der Herstellung von Schwarzpulver für die Schweizer Armee. In den 1990er Jahren wurde sie privatisiert, da der Bedarf gesunken war und das Pulverregal aufgehoben wurde.

Der Gebäudekomplex ist ein Kulturgut von nationaler Bedeutung.

Weblinks

 Website der Poudrerie d'Aubonne SA

Aubonne
Kulturgut von nationaler Bedeutung im Kanton Waadt
Aubonne VD
Pulvermühle
Aubonne

Pulvermühle Aubonne


Bob Bulgaru (nume la naștere Gheorghe Bulgaru) (n. 2 mai 1907, Mălăiești, județul Vaslui - d. 31 martie 1939, București)  a fost un pictor și grafician român.

După alte surse s-ar fi născut la 17 mai 1907 în Huși, județul Vaslui.

În 1919, Bob Bulgaru s-a înscris la liceul Sf. Sava, din București, după care, între 1929 și 1933, a studiat la Facultatea de Litere și Filozofie. La Facultatea de Litere și Filosofie din București a aprofundat materiile favorite – filologia latină și germană, și a fost coleg cu Eugen Ionescu, Edgar Papu, Gheorghe-Gicuță Teodorescu, Ștefan Todirașcu, Luca Dumitrescu, Alexandru Sahia ș.a.

În 1929 fost editorul revistei "Lumea nouă".

În 1933 a renunțat la cariera filologică și, deși doar autodidact, s-a dedicat picturii. A expus, din 1935, la Salonul Oficial din București (statul român cumpărându-i lucrarea Adolescență).

A participat, alături de Victor Eftimiu, Alexandru Philippide, Alexandru Sahia, Victor Brauner, Alexandru Ciucurencu, la înființarea Asociației Independente a Scriitorilor și Artiștilor care a funcționat în anii 1935-1936 la București, fiind organizată în general scriitori de stânga, cu scopul de a crea o alternativă la Societatea Scriitorilor Români, care îi respingea din pricina orientării lor ideologice.

A lucrat în Târgoviște unde, împreună cu Aurel Vasilescu, a organizat în noiembrie 1937 o expoziție de pictură care a constituit "un eveniment artistic de mare audiență prin raritatea lui [...] și prin înalta valoare artistică", în care "capetele de copii [...] i-au fixat o poziție singulară în pictura noastră".

Bob Bulgaru a murit de leucemie la vârsta de 31 de ani.  Mormântul său se află în vechiul cimitir al satului Mălăiești.

Expoziții retrospective
În 1943 i-a fost organizată o expoziție retrospectivă, la sala Prometeu din București și apoi alta la Ploiești, în 1972.

Oarecum căzut în uitare, numele lui Bob Bulgaru a revenit în atenția publică în 2006, când patrimoniul de lucrări aparținând pictorului, donat în 1986 Muzeului "Vasile Pârvan" din Bârlad, a fost redat publicului printr-o expoziție cu caracter permanent.

Literatură dedicată lui Bob Bulgaru
Edgar Papu și Marin Mihalache, Bob Bulgaru (album, 39 pagini text+42 reproduceri -format mic 18,5 cm /16,5 cm) Editura Meridiane, 1984
Petru Popovici, Bob Bulgaru : 1907-1938; expoziție retrospectivă, Muzeul de artă Ploiești, 1972

Ctaegorie:Pictori români

Note

Bob Bulgaru


A Alvarez & Marsal (A&M) é uma empresa global de serviços profissionais notável por seu trabalho no gerenciamento de recuperação e melhoria de desempenho de várias empresas grandes e de alto perfil nos EUA e no exterior, como Lehman Brothers, HealthSouth, Tribune Company, Warnaco, Padarias interestaduais, Target, Darden Restaurants e Arthur Andersen.

História
A Alvarez & Marsal foi fundada em 1983 por Tony Alvarez II, ex-especialista em exercícios da Coopers & Lybrand e Bryan Marsal, ex-banqueiro de exercícios do Citibank, depois que os dois se conheceram e trabalharam juntos na Norton Simon Inc. Eles criaram uma empresa de serviços profissionais focada em gerenciamento de turnaround, reestruturação corporativa e melhoria de desempenho operacional em uma área onde anteriormente executivos individuais atuavam. O primeiro cliente de recuperação da empresa foi a Timex Corporation. A A&M cresceu lentamente durante as décadas de 1980 e 1990 com uma pequena equipe focada na reestruturação baseada em Nova York e, em 1994, um escritório satélite em Los Angeles.

Durante a década de 2000, continuando a se especializar em trabalhos de recuperação e continuando a assumir funções executivas e de Diretor de Reestruturação, a empresa expandiu sua prática e aumentou suas receitas com grande parte do aumento proveniente de empresas de private equity que contrataram a A&M para serviços em todo o investimento ciclo de vida, desde a devida diligência e melhoria de desempenho até a venda de ativos.

Em 2013, Alvarez & Marsal havia crescido para mais de 3.000 funcionários trabalhando em 55 escritórios em todo o mundo.

Projetos notáveis

Irmãos Lehman

Bryan Marsal teria sido uma das primeiras pessoas contatadas por Harvey R. Miller ao saber que o Lehman Brothers provavelmente precisaria solicitar a proteção do Capítulo 11, recebendo uma ligação às 10h30 da noite de 14 de setembro enquanto assistia a um jogo de futebol. Marsal foi nomeado diretor de reestruturação do Lehman em setembro de 2008 e em novembro foi nomeado CEO Lehman, substituindo Richard S. Fuld Jr. nenhum lugar melhor para ir", embora Fuld não tenha sido pago por sua assistência em desfazer os ativos do banco.

O Lehman Brothers ficou com cerca de 20 funcionários após sua falência e venda de unidades para Barclays e Nomura Holdings e, posteriormente, nomeou vários sócios e funcionários da Alvarez & Marsal para atuar como executivos interinos do banco falido. Em setembro de 2012, havia cinquenta executivos em tempo integral da Alvarez & Marsal trabalhando na liquidação dos ativos, juntamente com mais de 250 funcionários empregados pelo banco.

HealthSouth
Quando a HealthSouth se viu sujeita a investigações de fraude de longo alcance em 2003, que resultaram em sua alta administração admitindo fraude, a empresa se viu com uma receita exagerada de US$ 1,3 bilhão entre 1996 e 2002, enquanto havia sofrido uma perda real de US$ 1,8 bilhão. O fundador, presidente e diretor executivo da empresa, Richard M. Scrushy, negou a fraude. A empresa logo contratou Alvarez e Marsal para liderar a 'virada' e fazer o trabalho árduo necessário para estabilizar a empresa para que os problemas pudessem ser corrigidos e a recuperação iniciada. Na HealthSouth, Marsal, que atuou como CRO, cortou 250 empregos no campus corporativo da HealthSouth em Birmingham e vendeu ativos como hospitais de baixo desempenho e todos, exceto dois, da frota de 12 jatos particulares da HealthSouth que incluía um Gulfstream V, vários Cessna Citation e um avião de US$ 12. milhões de Sikorsky S-76 C, que o negócio havia acumulado. Como resultado, a empresa evitou a falência e voltou a ser cotada na NYSE em 2006.

Relatórios do setor
A Alvarez & Marsal produz diversos relatórios estratégicos. Esses relatórios incluem o A&M Activist Alert (AAA), uma análise estatística e preditora do ativismo dos acionistas na Europa; o Banking Pulse Report, que compara as métricas de rentabilidade e resiliência de desempenho dos principais bancos em regiões específicas e; A série de relatórios Shape of Retail, uma compilação de dados e comentários sobre o desempenho e as tendências do setor.

Concorrentes
A Alvarez & Marsal frequentemente compete por seu tradicional trabalho de turnaround e gestão interina com outras empresas especializadas, como Berkeley Research Group, FTI Consulting e AlixPartners, e desde 2001 tem competido com empresas de consultoria mais tradicionais, como McKinsey & Company e Boston Consulting Group, pelo trabalho de apoio a fundos de Private Equity e corporações.

Crítica
Concorrentes sugeriram que a Alvarez & Marsal considerou seus próprios objetivos de negócios enquanto reestruturava empresas falidas, apontando como exemplo um acordo com a empresa de contabilidade da Enron Corp., Arthur Andersen. Ao desmantelar a Andersen, eles notam que a Alvarez & Marsal contratou seis especialistas em recuperação da empresa. No Lehman Brothers, a A&M recebeu quase US$ 500 milhões em taxas nos três anos após o colapso do banco tornando a falência do Lehman a mais cara (e possivelmente a mais complexa) da história em 2013.

Ver também

 Sérgio Moro

Referências

Consultoria

Alvarez & Marsal


The Cleveland Botanical Garden, located in the University Circle neighborhood of Cleveland, Ohio, in the United States.

History
The garden was founded in 1930 as the Garden Center of Greater Cleveland. It was the first such organization in an American city. Originally housed in a converted boathouse on Wade Park Lagoon, the center served as a horticultural library, offering classes and workshops for gardeners and spearheading beautification projects in the community. In 1966, having outgrown its original home, the Garden Center moved to its present location in University Circle, the site of the old Cleveland Zoo. Remnants of the old bear pit still remain in the Ohio Woodland Garden. In 1994, the organization's Board of Trustees changed the name to Cleveland Botanical Garden to reflect a dramatically expanded mission and launched an ambitious capital campaign to develop a facility that would support the enhanced program agenda. The expanded and renovated building, designed by Graham Gund Architects of Cambridge, Massachusetts, opened to the public in July 2003.

Facilities

The centerpiece of the $50 million 2003 expansion is The Eleanor Armstrong Smith Glasshouse, a 17,000 square foot (1,700 m²) conservatory home to plant and animal life from two separate biomes, the spiny desert of Madagascar and the cloud forest of Costa Rica. They feature over  350 species of plants and 50 species of animals, including hundreds of butterflies.

There are also  of gardens, including the award-winning Hershey Children's Garden (the first children's garden in Ohio), the Elizabeth and Nona Evans Restorative Garden, the David and Paula Swetland Topiary Garden, the Western Reserve Herb Society Garden, the Japanese Garden, the Sears-Swetland Rose Garden, the Ohio Woodland, the C.K. "Pat" Patrick Perennial Border, and the public Campsey-Stauffer Gateway Garden.

Awards
The Vail Medal is awarded for "significant national contributions to the field of horticulture" Past winners include Lynden B. Miller

In popular culture
The gardens were featured in a fifth-season episode of Supernatural, titled "Dark Side of the Moon".

See also
 List of botanical gardens in the United States

References

External links

 Cleveland Botanical Garden
 Cleveland Botanical Gardens 3D Model

Culture of Cleveland
Botanical gardens in Ohio
University Circle
Tourist attractions in Cleveland
Buildings and structures in Ohio
Greenhouses in the United States
Parks in Cleveland
1930 establishments in Ohio

Cleveland Botanical Garden


Articles with hCards

රූපිකා දමයන්ති ද සිල්වා ශ්‍රී ලාංකික සාමය සහ කාන්තා අයිතිවාසිකම් පිළිබඳ ක්‍රියාකාරිනියකි. ඇය සාමය ගොඩනැගීමට සහ කාන්තා සහ ළමා අයිතිවාසිකම් සඳහා සහාය දක්වන සවිය සංවර්ධන පදනම රාජ්‍ය නොවන සංවිධානයේ නිර්මාතෘවරියයි. උතුරු ප්‍රදේශයේ සිංහල කාන්තාවන් දකුණේ දෙමළ කාන්තාවන් සමග ඒකාබද්ධ කිරීමට ඇය කටයුතු කර ඇත. 2004 දී ද සිල්වා ඉන්දියන් සාගරයේ භූමිකම්පාවෙන් හා සුනාමියෙන් විපතට පත් කාන්තාවන්ට උපකාර කිරීමට කටයුතු කළේය.

ද සිල්වා සාමය සඳහා ආදර්ශයක් ලෙස 2012 දී N-සාම සම්මානයෙන් පිදුම් ලැබීය.   ඇය සංවර්ධනය වෙමින් පවතින ලෝකය සඳහා විද්‍යාව පිළිබඳ කාන්තාවන් සඳහා වූ සංවිධානයේ (OWSD) සාමාජිකාවකි.

යොමු කිරීම්

Year of birth missing (living people)
ජීවමාන ජනයා

රූපිකා ද සිල්වා