La ciencia y tecnología en la Unión Soviética tuvieron un importante papel dentro de la política nacional y la identidad de la Unión Soviética. Desde los tiempos de Lenin y hasta la disolución de la Unión Soviética en 1991, tanto la ciencia como la tecnología estuvieron íntimamente enlazadas a la ideología y a la funcionalidad práctica para el Estado soviético, y fueron perseguidos de manera similar y bajo modelos diferentes en otros países. Muchos grandes científicos que trabajaron en la Rusia Imperial —como Konstantín Tsiolkovski—, continuaron trabajando para la Unión Soviética, dando a luz a la ciencia soviética.

La URSS destacó por su alto nivel de desarrollo de las ciencias puras, la innovación a nivel teórico y su interpretación y aplicación a corto plazo. La biología, la química, la ciencia de materiales y la física eran campos en los que los ciudadanos soviéticos siempre sobresalieron. La ciencia se enfatizó a todos los niveles de educación y cada año se graduaba un gran número de ingenieros.

El gobierno soviético hizo del desarrollo y el avance científico una prioridad nacional, concediendo altos honores a los científicos más destacados. Si bien las ciencias eran censuradas menos rigurosamente que otros campos como el arte, hay varios ejemplos de supresión de ideas. El caso más notable fue el del agrónomo Trofim Lysenko —y que dio lugar al Lysenkoísmo—, quien rechazó la teoría cromosomática de la herencia generalmente aceptada por los genetistas modernos. Afirmando que dichas teorías se correspondían con el marxismo. A su vez, Lysenko propuso a Stalin en 1948  prohibir la genética de poblaciones y de otros campos relativos a la investigación biológica. Esta decisión se canceló en la década de 1960, tras el deshielo.

Los científicos soviéticos fueron reconocidos en muchos campos. Estaban en lo alto del mundo científico en campos como las matemáticas y en diversas ramas de la ciencia física, notablemente en la física nuclear, la química o la astronomía. El físico y químico Nikolái Semiónov fue el primer ciudadano soviético que ganó el Premio Nobel, recibiéndolo en 1956.

La tecnología soviética se desarrolló mucho en los campos de la física nuclear, donde la carrera armamentística con Occidente hizo converger a los políticos en el hecho de proveer de suficientes recursos a las investigaciones. Debido al programa de choque dirigido por Ígor Kurchátov, la Unión Soviética fue el segundo país en desarrollar una bomba atómica, testada en 1949, sólo cuatro años después de que lo hicieran los Estados Unidos. La Unión Soviética detonó una bomba de hidrógeno en 1953, sólo diez meses después que los norteamericanos. La exploración espacial también tuvo un notabilísimo desarrollo. En octubre de 1957 lanzaron el primer satélite artificial de la historia, el Sputnik 1; en abril de 1961 el cosmonauta soviético Yuri Gagarin se convirtió en el primer ser humano en ser enviado al espacio. Los soviéticos llevaron a cabo un ambicioso programa espacial hasta que los problemas económicos llevaron a recortes presupuestarios durante la década de 1980.

Organización

A diferencia de los países occidentales, la mayoría de la investigación soviética no tenía lugar en las universidades, sino en institutos especiales destinados a investigación y desarrollo. Los más prestigiosos de todos ellos eran los pertenecientes a la Academia Soviética de Ciencias, aunque otros se encontraban dentro del sistema de academias especializadas o de las ramas de investigación de varios ministerios del gobierno.

El corazón de toda la ciencia fundamental fue la Academia Soviética de Ciencias, fundada en 1725 y trasladada de Leningrado a Moscú en 1934. Esta institución estaba formada por 250 institutos de investigación y 60.500 investigadores a tiempo completo en 1987, de los que un gran porcentaje de ellos trabajaban en ciencias naturales como la biología.

Todas las Repúblicas de la Unión, salvo la de Rusia, tenían sus propias academias de ciencias, mientras que las ramas regionales de los Urales, Siberia y el Lejano Oriente coordinaban la ciencia fundamental de la academia de Rusia Oriental.

La investigación médica estaba coordinada por la Academia Soviética de Ciencias Médicas (en ruso: Академия медицинских наук СССР), que después de 1992 fue reorganizada en el Academia Rusa de Ciencias Médicas (Российская академия медицинских наук).

La investigación agrícola estaba organizada bajo la tutela del Academia de Toda la Unión de Ciencias Agrícolas de la Unión Soviética.

Institutos de Investigación Científica
Una gran parte de la investigación se llevaba a cabo en los Institutos de Investigación Científica NII (en ruso: НИИ, нау́чно-иссле́довательский институ́т). Existió un gran número de NII, cada uno de ellos especializado en un campo específico:
Instituto Físico-Técnico Ioffe, fundado en 1918
 Instituto de Antropología y Etnografía, fundado en 1933
 Instituto de Problemas Físicos, fundado en 1934
 Instituto de Física y Tecnología de Moscú, fundado en 1946
 Instituto de Radio Ingeniería y Electrónica, fundado en 1954
 Instituto Central de Investigaciones Nucleares, fundado en 1956

Restricciones ideológicas en ciencia
El 7 de agosto de 1948, la Academia V.I. Lenin de Ciencias de Agricultura anunció que, a partir de ese momento, la herencia lamarckiana, la teoría de que los rasgos de personalidad adquiridos durante la vida se transmite a la descendencia, se enseñaría como "la única teoría correcta". Los científicos soviéticos se vieron obligados a redactar el trabajo previo, e incluso después de que esta ideología, conocida como Lysenkoísmo, se demostrara que era falsa, se necesitaron muchos años de crítica para que se aceptara su falsedad y se aceptaran los postulados modernos.

Premio Nobel de Ciencias

Física

Los siguientes científicos soviéticos fueron galardonados con el Premio Nobel:
 1958 - Pável Cherenkov, Ilya Frank e Igor Tamm, "por el descubrimiento e interpretación de la radiación de Cherenkov".
 1962 - Lev Landáu, "por sus teorías sobre la materia condensada, en particular sobre la superfluidez del helio líquido".
 1964 - Nikolái Básov y Aleksandr Prokhorov, "por su trabajo fundamental en el campo de la electrónica cuántica, que llevó a la construcción de osciladores y amplificadores basándose en el principio máser láser".
 1978 - Piotr Kapitsa, "por sus invenciones y descubrimientos fundamentales a la criofísior el desarrollo de heteroestructuras semiconductoras para la rápida velocidad en la optoelectrónica" (ya trabajaba antes de la disolución de la Unión Soviética).
 2003 -  Alexei Abrikosov y Vitali Grinzburg (Rusia), "por su trabajo innovador en la teoría de los superconductores" (ya trabajaba antes de la disolución de la Unión Soviética).

Química
 1956 - Nikolái Semiónov, por su trabajo destacado en el mecanismo de la transformación química incluyendo un análisis exhaustivo en la aplicación de la teoría de cadenas en las reacciones variadas (1934-54) y, más significativamente, los procesos de combustión. Propuso una teoría de ramas degenerativas, que llevó a una mejor comprensión de los fenómenos asociados con la inducción de periodos de los procesos de oxidación.

Premios nacionales

Originariamente, el premio gubernamental más prestigioso concedido por los logros conseguidos en la ciencia y la tecnología era el Premio Stalin. Tras la muerte del líder soviético y la consiguiente desestalinización, fue renombrado Premio Estatal de la URSS, y el nuevo Premio Lenin se convirtió en el máximo galardón para la ciencia soviética. Además, la Academia Soviética de Ciencias concedía la Medalla de Oro Lomonósov.

Referencias

Ciencia y tecnología de la Unión Soviética

Ciencia y tecnología en la Unión Soviética


Les transports en commun d'Évian-les-Bains, exploités sous la marque ÉVA'D, sont le réseau de transport en commun d'Évian-les-Bains et de la communauté de communes Pays d'Évian Vallée d'Abondance.

Le funiculaire d'Évian-les-Bains est géré directement par la ville d'Évian-les-Bains.

Jusqu'en , Évian-les-Bains était desservi par les Bus urbains thononnais mais chacune des deux intercommunalités a décidé de mettre en place son propre réseau : « Star't » pour Thonon Agglomération et « ÉVA'D » pour la communauté de communes Pays d'Évian Vallée d'Abondance.

Histoire

Les bus urbains thononais
Les transports en commun d'Évian-les-Bains sont historiquement et géographiquement liés à ceux de Thonon-les-Bains.

Les communes d'Évian-les-Bains et de Publier adhèrent au SIBAT respectivement en 2000 et en 2003, le réseau est étendu à ces communes en décembre 2003 ; le réseau dessert aussi Neuvecelle et Maxilly-sur-Léman par association depuis cette date. La création de la communauté de communes du pays d'Évian en 2005 a entraîné un changement dans la représentation des communes, le Pays d'Évian se substituant aux communes d'Évian, Marin et Publier au sein du SIBAT.

De 2002 à 2014, la STAT exploite aussi le funiculaire d'Évian-les-Bains, repris depuis en régie par la ville d'Évian.

La création de Thonon Agglomération au  modifie encore la représentation des communes, puisque cette dernière se substitue aux communes membres du SIBAT à titre individuel, tandis que la Communauté de communes Pays d'Évian Vallée d'Abondance se substitue de facto au Pays d'Évian, faisant que le SIBAT ne compte plus que les deux intercommunalités comme membres. Finalement, le  le SIBAT est dissout, le réseau est désormais sous l'autorité conjointe de la communauté d'agglomération Thonon Agglomération et de la Communauté de communes Pays d'Évian Vallée d'Abondance, avec un passage de 9 à 47 communes du périmètre de transport urbain, ce qui nécessitera la création à terme de nouvelles lignes.

La mise en service du Léman Express le  est l'occasion pour le réseau BUT d'adapter son offre et de mettre fin, via le prolongement de la ligne L à Évian, à sa curiosité qui consistait au fait que le réseau desservait Thonon et Évian sans pour autant qu'il n'existe aucune ligne BUT entre ces deux villes ; de plus, le redéploiement des lignes H et J et la création de la ligne I au mois de janvier suivant permettent de desservir une commune supplémentaire, Lugrin. La ligne I est toutefois supprimée au mois de mai 2020 faute de fréquentation.

Scission du réseau
Le , le réseau BUT disparaît officiellement pour laisser sa place à deux nouveaux réseaux.

Sur le ressort territorial de Thonon Agglomération, le réseau Star't regroupe les lignes A, B, C, D, M, N, 141, 142, 143, 151, 152 et 271 ainsi que le funiculaire de Thonon-les-Bains. Sur le ressort territorial de la communauté de communes Pays d'Évian Vallée d'Abondance, le réseau ÉVA'D regroupe les lignes H, J, L, P, 121, 122, 123, 124 et 131. Comme pour son homologue thononais le nom du réseau a été soumis au vote (au choix : « TREV' » pour Transports d'Evian Vallée Abondance, « ÉVA'D » pour Evian Vallée Abondance Déplacements et « ÉPUR » pour Evian Vallée Abondance Pur(e)) durant l'été 2021.

Le nouveau nom « ÉVA'D » a commencé à faire son apparition dès  sur les horaires des lignes interurbaines, mais le choix du nouveau délégataire et la mise en place des nouvelles lignes urbaines, interurbaines, saisonnières et navettes P+R ne seront effectués qu'en .

Le , le conseil communautaire choisi le nouveau délégataire, une entreprise  mais dont le nom n'a pas encore été rendu publique à la suite d'un recours des perdants qui est jugé le  ; le nouveau contrat comportera aussi des offres de covoiturage et de location de vélos. La victoire du groupement Transdev/SAT composé des deux opérateurs sortant est validée par le tribunal face au groupement RATP Dev/Borini, qui quant à eux on remporté l'appel d'offres du réseau de Thonon Agglo.

La mise en place du nouveau réseau se fait en deux temps :
 Au  : mise en place du service PTI'bus sur l'ensemble du territoire, tandis que l'actuel Pti bus destiné aux personnes à mobilité réduite devient le MOBI'bus et de nouveaux circuits scolaires (les lignes 122, 123 et 124 deviennent des dessertes scolaires) ;
 Au  : c'est au tour du réseau régulier d'être restructuré avec une tarification unifiée tandis qu'une offre de transport à la demande ACTI'bus sera mise en place en heures de pointe pour rejoindre l'embarcadère ou la gare d'Évian quand le trajet ne peut être assuré par une ligne régulière. Enfin, le service EVA'DELO consistera à de la location de vélos à assistance électrique.

Réseau

Présentation
Le réseau est construit en étoile, autour du centre-ville d'Evian-les-Bains avec correspondance possible avec Thonon-les-Bains via notamment les lignes 1, 2, 10 et 12, et grâce au réseau Cars Région Haute-Savoie et aux TER Auvergne-Rhône-Alpes. Il est organisé par la Communauté de communes Pays d'Évian Vallée d'Abondance. Il est exploité jusqu'en septembre 2022 par la Société de transports de l'agglomération thononaise (STAT), filiale du groupe Transdev. En revanche, le funiculaire d'Évian-les-Bains  ne fait pas partie du réseau ÉVA'D, il est géré et exploité par la ville d'Évian.

La gare routière d'Évian, située au bord du Léman sur la place de la Porte d'Allinges, est desservie par l'ensemble des lignes régulières à l'exception de la ligne 12. Elle est éloignée de la gare d'Évian-les-Bains et de l'embarcadère de la CGN.

Avec la mise en service intégrale du Léman Express le 15 décembre 2019, le réseau se retrouve pour sa partie urbaine dans la zone 300 du système tarifaire transfrontalier Léman Pass ; les trajets internes au réseau continuent à s'effectuer avec sa tarification propre.

Le nouveau réseau mis en place le  se compose ainsi :
 Quatre lignes urbaines :
 1 : L'actuelle ligne L (Thonon-Évian) ;
 2 : De Thonon à l'arrêt Publier Village, la ligne reprend le trajet de la P puis bifurque pour reprendre le trajet de la H à partir du collège des Rives du Léman jusqu'à Maxilly ;
 3 : L'actuelle ligne J prolongée jusqu'à Publier via l'avenue des rives du Léman ;
 4 : L'actuelle navette gratuite partant de l'Embarcadère est prolongée du parc relais du stade jusqu'aux hauteurs de Neuvecelle, elle reprend en quelque sorte la desserte qu'effectuait la H sur ce secteur.

 Trois lignes périurbaines :
 10 : L'actuelle 131 (Thonon-Évian-Saint-Gingolph) ;
 11 : Ligne Évian-Bernex, nouvelle ligne régulière reprenant en partie l'ancienne ligne 124 ;
 12 : l'actuelle 121 (Thonon-Marin-Abondance-Châtel), à noter que la 12 est la seule ligne régulière desservant Marin.

 Trois lignes saisonnières :
 Navette B : Intégration de la desserte saisonnière Évian-Bernex ;
 Navette C : Abondance-Châtel, c'est l'actuelle desserte Colom'bus ;
 Navette T : Intégration de la desserte saisonnière Évian-Thollon.

Lignes urbaines

Lignes périurbaines

Lignes saisonnières

Transport à la demande
Le réseau propose trois services de transport à la demande couvant les 22 communes de la communauté de communes.

Deux opérés du lundi au samedi de  à  :
 PTI'Bus, permettant un déplacement entre deux arrêts quand le trajet est impossible avec une ligne régulière ;
 MOBI'Bus, destiné aux personnes à mobilité réduite et permettant un trajet de porte à porte ainsi que depuis et vers des arrêts prédéfinis à Thonon-les-Bains.
Un service opéré du lundi au vendredi en heures de pointe, nommé ACTI'Bus, permettant de se rendre d'un arrêt de transport à la demande à trois arrêts prédéfinis à Évian (gare SNCF, gare routière et, embarcadère CGN).

Matériel roulant

Le parc du réseau urbain dispose d'une flotte, issue en partie de l'ancien réseau BUT, composée de :
 1 autobus standard Iveco Bus Urbanway 12 BHNS  ;
 1 autobus standard Mercedes-Benz Citaro C2  ;
 1 midibus Solaris Alpino 8.9 LE .
 1 midibus Mercedes-Benz Citaro K  ;
 1 midibus Heuliez GX 137 L  ;
 1 midibus Mercedes-Benz Citaro K C2 .

Tarification et fonctionnement

Avec la mise en service intégrale du Léman Express le 15 décembre 2019, le réseau forme une partie de la zone 300 du système tarifaire transfrontalier Léman Pass ; les trajets internes au réseau continuent à s'effectuer avec sa tarification propre. Les communes d'Évian-les-Bains, Marin, Neuvecelle, Publier et Thonon-les-Bains sont couvertes par cette zone.

Initialement, le réseau Eva'd a maintenu les ancien systèmes tarifaires (réseau urbain et lignes interurbaines) avant d'unifier les tarifs au .

Le ticket unité valable une heure coûte  ( pour deux heures et  en carnet de dix) et permet l'accès à l'ensemble des lignes, sans limitation. Des formules d'abonnements sont aussi proposées au mois ou à l'année avec des tarifs réduits pour les moins de 26 ans et plus de 60 ans. Seuls les tickets sont acceptés dans le transport à la demande.

Des tarifs intermodaux combinant le réseau Eva'd (dit « zone C ») et les lignes urbaines du réseau Star't de Thonon (dit « zone A ») sont proposés à partir du , date d'entrée en vigueur de la nouvelle tarification Star't  ; en revanche il n'est pas possible de combiner les zones A et B du réseau Start't avec le réseau Eva'd.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Funiculaire d'Évian-les-Bains
 Transports en commun de Thonon-les-Bains
 Réseau interurbain de Haute-Savoie

Liens externes

Transport en commun en Auvergne-Rhône-Alpes
Transport en Haute-Savoie
Évian-les-Bains

Transports en commun d'Évian-les-Bains


Estação Aérea Naval de Corpus Christi  é uma base aérea naval da Marinha dos Estados Unidos localizada a seis milhas (10 km) a sudeste do distrito comercial central (CBD) de Corpus Christi, no Condado de Nueces, Texas.

História
Uma estação aérea naval para Corpus Christi havia sido proposta desde meados da década de 1930, e o congressista da cidade, Richard M. Kleberg, a apoiou. Mas permaneceu um projeto de construção de baixa prioridade para a Marinha dos EUA até 9 de janeiro de 1940. (A família Kleberg e Roy Miller apoiaram a busca do vice-presidente John Nance Garner pela indicação presidencial de 1940.) Rep. Lyndon B. Johnson tornou-se um importante aliado do Texas na candidatura do presidente Franklin D. Roosevelt para um terceiro mandato, e a Casa Branca disse ao Departamento da Marinha para consultar Johnson e seguir seus conselhos sobre os contratos da Marinha no Texas. Em fevereiro de 1940, o projeto estava na lista de favoritos da Marinha. Brown & Root, uma empresa de Houston, dividiu o contrato de construção com outro apoiador do New Deal, Henry Kaiser ; o presidente assinou pessoalmente o (primeiro) contrato de custo mais taxa fixa em 13 de junho de 1940. A campanha de Roosevelt no Texas não tinha mais falta de dinheiro.

A etapa oficial que levou à construção da Estação Aérea Naval foi iniciada pelo 75º Congresso dos Estados Unidos em 1938. Um conselho concluiu que a falta de instalações de treinamento capazes de atender a uma demanda de emergência para pilotos constituía uma situação grave. Eles recomendaram o estabelecimento de uma segunda estação de treinamento aéreo e, além disso, que ela fosse localizada na Baía de Corpus Christi . O NAS Corpus Christi foi comissionado por seu primeiro Comandante, o CAPT Alva Berhard, em 12 de março de 1941. O primeiro treinamento de voo começou em 5 de maio de 1941.

Em 1941, 800 instrutores forneciam treinamento para mais de 300 alunos pilotos por mês. A taxa de treinamento quase dobrou após o bombardeio de Pearl Harbor . No final da Segunda Guerra Mundial, mais de 35.000 aviadores navais ganharam suas asas lá. Corpus Christi forneceu treinamento de voo intermediário na Segunda Guerra Mundial, treinando pilotos navais para pilotar aviões do tipo SNJ, SNV, SNB, OS2U, PBY e N3N . Em 1944, era o maior centro de treinamento de aviação naval do mundo. A instalação cobria   , e tinha 997 hangares, lojas, quartéis, armazéns e outros edifícios.

O futuro presidente George HW Bush foi o piloto mais jovem a receber suas asas no NAS Corpus Christi em junho de 1943. NAS Corpus Christi também foi a casa dos Blue Angels de 1951 a 1954. Também serviu como uma estação de rastreamento do Projeto Mercury no início dos anos 1960.

filmagem 2020
Em 21 de maio de 2020, um motorista colidiu com um portão do perímetro norte do NAS Corpus Christi, ativando barreiras de veículos que pararam o veículo. O motorista então saiu e abriu fogo antes de ser baleado e morto. Um policial da Marinha foi baleado, mas estava protegido por um colete balístico. Funcionários do FBI anunciaram que o incidente estava relacionado ao terrorismo e uma segunda pessoa de interesse pode estar foragido. O atirador foi posteriormente identificado como Adam Alsalhi, um morador de Corpus Christi de 20 anos nascido na Síria, que expressou apoio ao ISIS e à Al-Qaeda na Península Arábica . O incidente foi o segundo tiroteio fatal e o quarto incidente de segurança que causou o bloqueio do NAS Corpus Christi desde fevereiro de 2019.

Ligações externas

!Artigos com coordenadas no Wikidata
Bases navais
Bases aéreas dos Estados Unidos

Estação Aérea Naval Corpus Christi


حب في منطقة الظل هي رواية للكاتب عزمي بشارة، وهي الجزء الثاني من ثلاثية نشر جزءها الأول باسم «الحاجز»، الرواية تتحدث على لسان البطل «عمر» الذي يصف لحبيبته «دنيا» التي «يدردش» معها على الإنترنت الوضع الفلسطيني في «دولة الحاجز» والتناقضات التي يمر بها الفلسطينيون، كما يتحدث وبسخرية سوداء عن الإجراءات والسياسات التي تتبعها الدولة وتطبقها على السكان العرب. تبتعد الرواية عن الشعارات الدارجة في الأدب الفلسطيني بتبجيل الصمود ليتحدث عن «الحياة العادية» للفلسطينيين في «دولة الحاجز» التي يعيش فيها عمر ويشرح ل«دنيا» الفلسطينية في الخارج الحياة في مجتمعه المحلي وعلاقته بمجتمع وأجهزة الدولة.

روايات فلسطينية

حب في منطقة الظل (رواية)


තම්බපණ්ණි රාජධානිය යනු වත්මන් ලංකාද්‍වීපය තුල අතීතයේ පිහිටි රාජධානියකි විය. ආක්‍රමණික විජය රජු විසින්   ක්‍රීපූ 543 සිට ක්‍රිපූ 505 දක්වා මෙහි රාජ්‍යත්‍වය දැරීය. පාලන ප්‍රදේශය කුඩා වූ මෙම රාජධානියේ මුල්ම අගනගරයද තම්බපණ්ණි නම් විය. මෙහි දෙවන රජතුමා වූ උපතිස්ස රජ විසින් රටේ අගනගරය වෙනත් ස්ථානයකොට ගෙනගොස් එම නගරය තම නම්න් නම්කරගන්නා ලදී.

තම්බපණ්ණි රාජධානිය

තම්බපණ්ණි රාජධානිය


Edward Wadie Said (Jeruzalem, 1. studenoga 1935. – New York, 25. rujna 2003.), palestinsko-američki intelektualac, književni kritičar i aktivist. Jedan od osnivača akademskog područja postkolonijalnih studija, kojem je bitno odredio smjer u svom najistaknutijem djelu Orijentalizam (1978). Zagovornik prava Palestinaca i kritičar cionizma. Podržavao je PLO Yassera Arafata, s kojim se razišao 1991. Predavao je englesku i komparativnu književnost na njujorškom Sveučilištu Columbia.

Životopis
Rođen u Jeruzalemu u imućnoj obitelji arapskih kršćana. Otac Wadie Ibrahim u prvom se svjetskom ratu priključio američkoj vojsci i stekao američko državljanstvo, a nakon rata na Bliskom istoku osnovao i vodio trgovinu uredskom opremom. Majka Hilda rođena je u Libanonu. Djetinjstvo je proveo između Kaira i Jeruzalema. Rano pokazuje zanimanje za književnost i glazbu, dijelom pod utjecajem majke. Pohađa britanske i američke škole na Bliskom istoku, a sa 16 godina odlazi na studij u Ameriku. Diplomirao je na Princetonu, a magistrirao i doktorirao na Harvardu.

Djela
Počeci: intencija i metoda (Beginnings: Intention and Method, 1975)
Orijentalizam (1978.), preveden na hrvatski 1999.
Pitanje Palestine (Question of Palestina, 1979)
Krivotvorenje islama: kako mediji i stručnjaci određuju način na koji vidimo ostatak svijeta (Covering Islam: How the Media and the Experts Determine How We See the Rest of the World, 1981)
Svijet, tekst, kritičar (The World, the Text, and the Critic, 1983)
Glazbeni prikazi (Musical Elaborations, 1991)
Kultura i imperijalizam (Culture and Imperialism, 1993)
Politika razvlaštenosti (The Politics of Dispossession, 1994)
Nepripadanje (Out of place, 1999)
Razmišljanja o egzilu (Reflections on Exile, 2001)

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
  www.edwardsaid.org – Edward Said – Life and Career (životopis)
  Hrvatska enciklopedija: Postkolonijalna kritika
  Edward Said: Anglo-arapski susret ili kako živjeti u dvije pustolovine, Zarez
  Edward Said: Razmišljanja o egzilu, Zarez
  Britannica: Biografija Edwarda Saida

Životopisi, Palestina
Američki filozofi
Američki književni kritičari

Edward Said


În algebra liniară,  și domeniile conexe ale matematicii, o normă este o funcție care atribuie o lungime sau o mărime strict pozitivă fiecărui vector dintr-un spațiu vectorial cu excepția vectorului zero, care are o lungime zero. O seminormă, pe de altă parte, poate de a aloca lungime zero anumitor vectori nenuli (pe lângă vectorul zero).

O normă trebuie să satisfacă și anumite proprietăți legate de scalabilitate și aditivitate care sunt date în definiția formală de mai jos.

Un exemplu simplu este spațiul euclidian echipat cu "norma euclidiană" (vezi mai jos).  Elementele din acest spațiu vectorial (de exemplu, ) sunt de obicei reprezentate prin săgeți cu baza în origine într-un sistem de coordonate carteziene bidimensionale. Norma euclidiană atribuie fiecărui vector lungimea săgeții sale.

Un spațiu vectorial pe care se definește o normă se numește spațiu vectorial normat. În mod similar, un spațiu vectorial cu o seminormă se numește spațiu vectorial seminormat. Este adesea posibilă furnizarea unei norme pentru un anumit spațiu vectorial în mai multe moduri.

Definiție
Dat fiind un spațiu vectorial V peste un subcorp F al numerelor complexe, o normă pe V este o funcție cu valori scalare nenegative  cu următoarele proprietăți:

Oricare ar fi a ∈ F și oricare ar fi u, v ∈ V,

 p ( u + v ) ≤ p ( u ) + p ( v ) ( sau inegalitatea triunghiului).
 p(av) = p(v) ( sau scalabilitate absolută).
 Dacă p(v) = 0 atunci v = 0 este vectorul zero (este pozitiv definită).

O seminormă pe V este o funcție  cu proprietățile 1 și 2 de mai sus.

Orice spațiu vectorial V cu seminorma p induce un spațiu normat V / W, numit , unde W este subspațiul V format din toți vectorii v din V cu .  Norma indusă de V / W este definită de:

 p ( W + v ) = p ( v ).

Două norme (sau seminorme) p și q pe un spațiu vectorial V sunt echivalente dacă există două constante reale c și C, cu , astfel încât

 pentru orice vector v din V, avem:  .

Un  se numește normabil (seminormabil) dacă topologia spațiului poate fi indusă de o normă (seminormă).

Notație
Dacă se dă o normă  pe un spațiu vectorial V atunci norma unui vector  este de obicei indicată prin încadrarea lui între linii verticale duble: . O asemenea notație este  folosită uneori și dacă p este doar seminormă.

Pentru lungimea unui vector în spațiul euclidian (care este un exemplu de normă, după cum se explică mai jos ), este larg răspândită și notația   cu linii verticale unice.

În Unicode, punctul de cod al caracterelor "double vertical line" ‖ este U+2016. Linia verticală dublă nu trebuie confundată cu simbolul "paralel cu", Unicode U+2225 (∥).  Aceasta nu este de obicei o problemă, deoarece primul este folosită în mod asemănător cu parantezele, în timp ce aceasta din urmă este utilizată ca operator infixat.  Linia verticală dublă folosită aici nu ar trebui să fie confundată cu simbolul folosit pentru a indica clicurile laterale în lingvistică, Unicode U+01C1 (ǁ). Linia verticală unică se numește "vertical line" în Unicode, iar punctul său de cod este U+007C.

În limbajul LaTeX și în limbile de marcare asociate, macrocomenzile "\|" și "\parallel" sunt adesea folosite pentru a nota o normă.

Exemple

 Toate normele sunt seminorme.
 Seminorma trivială are  pentru orice x din V.
 Orice  f pe un spațiu vectorial definește o seminormă prin .

Norma valoare absolută
Valoarea absolută

este o normă pe spațiile vectoriale unidimensionale formate de numerele reale sau complexe.

Norma valoare absolută este un caz special al normei L1 .

Norma euclidiană
Pe un spațiu euclidian n-dimensional , noțiunea intuitivă de lungime a vectorului  este surprinsă de formula

Aceasta este norma euclidiană, care dă distanța obișnuită de la origine la punctul X, o consecință a teoremei lui Pitagora. Această operațiune poate fi numită și prin descrierea formulei, ca "radical din suma pătratelor".

Norma euclidiană este de departe cea mai frecvent folosită normă pe , dar există și alte norme pe acest spațiu vectorial, așa cum se va arăta mai jos. Cu toate acestea, toate aceste norme sunt echivalente, în sensul că toate acestea definesc aceeași topologie.

Pe un  n-dimensional  cea mai comună normă este

În ambele cazuri, norma poate fi exprimată ca rădăcină pătrată a produsului scalar al vectorului cu el însuși:

unde x este reprezentat ca vector coloană ([ x 1 ; x 2 ; ...; x n ]) și x* denotă conjugatul său transpus.

Această formulă este valabilă pentru orice spațiu prehilbertian, inclusiv spațiile euclideene și cele complexe. Pentru spațiile euclidane, produsul scalar este produsul scalar al vectorilor reali.  Prin urmare, în acest caz specific formula poate fi scrisă și cu următoarea notație:

Norma euclidiană este numită și lungime euclidiană, distanță L2, distanță ℓ2, normă L2 sau normă ℓ2; vedeți spațiul Lp.

Mulțimea vectorilor din a căror normă euclidiană este o constantă pozitivă formează o n- sferă.

Norma euclidiană a unui număr complex
Norma euclidiană a unui număr complex este valoarea absolută (numită și modul), dacă planul complex este identificat cu planul euclidian .  Această identificare a numărului complex  ca vector în planul euclidian, face cantitatea  (așa cum a sugerat inițial Euler) normă euclidiană asociată cu numărul complex.

Norma taximetristului sau norma Manhattan

Numele se referă la distanța pe care un taxi trebuie să o parcurgă într-o rețea stradală dreptunghiulară pentru a ajunge de la origine la punctul x.

Mulțimea de vectori a căror 1-normă este o constantă dată formează suprafața unui ortoplex de dimensiune echivalentă cu cea a normei minus 1.  Norma taximetristului este numită și normă  . Distanța care derivă din această normă se numește distanță Manhattan sau distanță .

1-norma este pur și simplu suma valorilor absolute ale coloanelor.

În contrast,

nu este o normă deoarece poate produce rezultate negative.

p-norma
Fie  un număr real.  -norma (numită și -norma) vectorului  este

Pentru  se obține norma taximetristului, pentru  se obține norma euclidiană, iar când p tinde la , -norma se apropie de  sau norma maximă:

p-norma este legată de .

Această definiție este de oarecare interes și pentru , dar funcția rezultată nu definește o normă, deoarece încalcă inegalitatea triunghiului. Ceea ce este valabil pentru acest caz cu , chiar și în analogul măsurabil, este că clasa Lp corespunzătoare este un spațiu vectorial și este adevărat și că funcția

(fără radicalul de ordin p) definește o distanță care face din Lp(X) un  metric complet. Aceste spații au un mare interes în , teoria probabilităților și analiza armonică. Cu toate acestea, în afara cazurilor triviale, acest spațiu vectorial topologic nu este local convex și nu are forme liniare continue nenule. Astfel spațiul dual topologic conține doar funcționala zero.

Derivata parțială a p-normei este dată de

De aceea, derivata în raport cu x este

Unde cu  se notează produsul Hadamard, iar notația  este utilizată pentru valoarea absolută a fiecărei componente a vectorului.

Pentru cazul special , aceasta devine

sau

Norma maximă (caz special de: normă infinită, normă uniformă sau normă supremum)

Dacă  este un vector astfel încât , atunci:

Mulțimea vectorilor a căror normă infinită este o constantă dată, c, formează suprafața unui hypercub cu lungimea muchiei 2c.

Normă zero
În probabilități și analiză funcțională, norma zero induce o topologie metrică completă pentru spațiul funcțiilor măsurabile și pentru F-spațiul șirurilor cu F-norma .   Aici, prin F-normă se înțeleg niște funcții cu valoare reală pe un spațiu F cu distanța , astfel încât  F-norma descrisă mai sus nu este o normă în sensul obișnuit, deoarece nu are proprietatea de omogenitate necesară.

Distanța Hamming a unui vector de la zero
În geometria metrică, valoarea  ia valoarea unică pentru puncte distincte și zero în caz contrar. Atunci când se aplică în coordonate cu elementele unui spațiu vectorial, distanța discretă definește distanța Hamming, care este importantă în  și teoria informației. În corpul numerelor reale sau complexe, distanța metrică discretă de la zero nu este omogenă în punctele nenule; într-adevăr, distanța față de zero rămâne unu, când argumentul nenul se apropie de zero. Cu toate acestea, distanța discretă a unui număr față de zero satisface celelalte proprietăți ale unei norme, și anume inegalitatea triunghiului și pozitiv-definitudinea. Atunci când se aplică vectorilor pe componente, distanța discretă față de zero se comportă ca o "normă" neomogenă, care numără numărul de componente nenule din argumentul vectorial; din nou, această "normă" neomogenă este discontinuă.

În prelucrarea semnalelor și în statistică,  sa referea la "norma" zero cu ghilimele.  Urmând notația lui Donoho, "norma" zero a lui x este pur și simplu numărul de coordonate nenule ale lui x sau distanța Hamming a vectorului față de zero. Atunci, când această "normă" este localizată la o mulțime mărginită, ea este limita p-normelor când p tinde la 0. Desigur, "norma" zero nu este cu adevărat o normă, deoarece nu este . Într-adevăr, nu este chiar o F-normă în sensul descris mai sus, deoarece este discontinuă, împreună și separat, în raport cu argumentul scalar al înmulțirii scalar-vector și în raport cu argumentul său vectorial.  , unii ingineri omit ghilimelele lui Donoho și numesc în mod necorespunzător funcția număr de nenule "norma L0" , echivalând notația pentru spațiul Lebesgue al .

Alte norme
Alte norme pe pot fi construite prin combinarea celor de mai sus; de exemplu

este o normă pe .

Pentru orice normă și orice transformare liniară injectivă A se poate defini o nouă normă de x, egală cu

În 2D, cu o rotație la 45° A și o scalare adecvată, aceasta modifică norma taximetristului în norma maximă. În 2D, orice A aplicată normei taximetristului, până la inversarea și schimbarea axelor, dă o bilă unitate diferită: un paralelogram cu o anumită formă, dimensiune și orientare. În 3D, aceasta este similară, dar diferită pentru 1-normă (octaedru) și pentru norma maximă (prismele cu baza paralelogram).

Există exemple de norme care nu sunt definite prin formule "pe elemente". De exemplu,  a unui corp convex central-simetric în (cu centrul în zero) definește o normă pe .

Toate formulele de mai sus produc norme pe fără modificări.

Există, de asemenea, norme privind spațiile de matrice (cu elemente reale sau complexe), așa-numitele .

Cazul infinit-dimensional
Generalizarea normelor de mai sus la un număr infinit de componente conduce la [[Funcții p-sumabile și funcții local p-sumabile|{{Math|ℓ p}} și ]] , cu normele

pentru șirui și funcții cu valori complexe pe respectiv, care pot fi generalizate în continuare (vezi ).

Orice produs scalar induce într-un mod natural norma

Alte exemple de spații vectoriale infinit-dimensionale pot fi găsite în articolul spațiu Banach.

 Proprietăți

Conceptul de cerc unitate (mulțimea tuturor vectorilor de normă 1) este diferit în diferite norme: pentru 1-normă, cercul unic în este un pătrat, pentru 2-norma (norma euclidiană) este cercul unitate cunoscut, în timp ce pentru norma infinită este un alt pătrat. Pentru orice p-normă, este o  (cu axe congruente).  Vezi ilustrația însoțitoare. Din cauza definiției normei, cercul unitate trebuie să fie  și simetric față de centru (de exemplu, bila unitate poate fi un dreptunghi dar nu poate fi triunghi și  pentru o p-normă).

În termeni de spațiu vectorial, seminorma definește o topologie asupra spațiului și aceasta este o topologie  tocmai atunci când seminorma poate distinge între vectori diferiți, ceea ce înseamnă că seminorma este de fapt o normă. Topologia astfel definită (fie printr-o normă, fie printr-o seminormă) poate fi înțeleasă fie în termeni de șiruri, fie de mulțimi deschise. Un șir de vectori se spune că  în normă la  dacă când . În mod echivalent, topologia constă din toate mulțimile care pot fi reprezentate ca o reuniune de bile deschise.

Două norme ‖ • ‖ α și ‖ • ‖ β pe un spațiu vectorial V se numesc echivalente dacă există numere reale pozitive C și D astfel încât pentru orice x din V

De exemplu, pe , dacă p > r > 0, atunci

În particular,

adică

Dacă spațiul vectorial este unul real sau complex finit-dimensional, toate normele sunt echivalente. Pe de altă parte, în cazul spațiilor vectoriale dimensionale infinite, nu toate normele sunt echivalente.

Normele echivalente definesc aceleași noțiuni de continuitate și convergență și în multe scopuri nu este nevoie să se distingă între ele. Mai exact, structura uniformă definită de normele echivalente asupra spațiului vectorial este .

Orice (semi)normă este o , ceea ce înseamnă că orice normă este o funcție convexă. Ca rezultat, găsirea unui optim global al unei  bazate pe norme este adesea o problemă tractabilă.

Dată fiind o familie finită de seminorme pi pe un spațiu vectorial, suma

este, din nou, seminormă.

Pentru orice normă p pe un spațiu vectorial V, avem pentru orice u și :

 p ( u ± v ) ≥ p ( u ) - p ( v ). Demonstrație: Se aplică inegalitatea triunghiului la ambele  și :

Astfel, p (u ± v ) ≥ |p(u) - p (v)|.

Dacă  și  sunt spații normate și  este o aplicație liniară continuă, atunci norma lui  și norma lui  transpus sunt egale.

Pentru normele Lp, avem inegalitatea lui Hölder

Un caz special este inegalitatea Cauchy-Schwarz:

 Clasificarea seminormelor: mulțimi absolut convexe absorbante
Toate seminormele pe un spațiu vectorial V pot fi clasificate în termeni de submulțimi   A din V. Oricărei astfel de submulțimi îi corespunde o seminormă pA numită  al lui A, definit ca

 pA(x) :=  { α   : α > 0, x ∈ αA }

cu proprietatea că

 { x   : p A ( x ) <1} ⊆ A ⊆ { x : p A ( x ) ≤ 1}.

Invers:

Orice  are o  formată din mulțimi absolut convexe. O metodă comună de a construi o astfel de bază este folosirea unei familii ( p ) de seminorme p care : colecția tuturor intersecțiilor finite ale mulțimilor { p <1 / n } transformă spațiul într-un  astfel încât orice p este continuă.

O astfel de metodă este folosită pentru a proiecta .

 Presupunând acum că (p) conține un singur p: deoarece (p) este , p este o normă, iar  este bila unitate deschisă. Atunci A este o vecinătate mărginită absolut convexă a lui 0, iar  este continuă.

 Reciproca i se datorează lui Andrei Kolmogorov: orice spațiu vectorial topologic convex local și limitat local este normabil. Așa că:
 Dacă V este o vecinătate mărginită absolut convexă a lui 0, gauge-ul gV (astfel încât ) este o normă.

 Generalizări
Există mai multe generalizări ale normelor și semi-normelor. Dacă p este o omogenitate absolută, dar în locul subaditivității cerem ca

Pe de altă parte, dacă p satisface inegalitatea triunghiului, dar în locul omogenității absolute cerem ca

atunci p se numește 'k-seminormă.

Avem următoarea relație între cvasi-seminorme și k-seminorme:

 Presupunând că q este o cvasi-seminormă pe un spațiu vectorial X cu multiplicator b. Dacă atunci există k-seminorma p pe X echivalentă cu q.

Conceptul de normă' în  nu împărtășește proprietățile obișnuite ale unei norme. O algebră de compoziție (A,*,N) constă dintr-o algebră peste un corp A , o involuție * și o formă patratică N, care este numită "normă". În mai multe cazuri, N este o  astfel încât A'' are cel puțin un vector nul, contrar separării punctelor necesare pentru norma obișnuită discutată în acest articol.

Note

Referințe

Algebră liniară

Normă (matematică)


Conner or Conners may refer to:

People
 Conner (surname)
 Conner (given name)
 Conners (surname)

Places
 La Conner, a town in the state of Washington, United States
 Mount Conner, Northern Territory, Australia
 Conner, Apayao, a municipality in the Philippines
 Conner, Montana, a community
 Conner Preserve, a park in Florida
Conner Prairie, a living history museum in Fishers, Indiana, United States
 Conner High School, a public high school in Hebron, Kentucky, United States

Other uses
 The Conners, an American TV series, spin-off of Roseanne
 "Conner" (song), by The Feeling
 Conner Peripherals, a manufacturer of computer hard drives, now the property of Seagate
 USS Conner, two US Navy ships
 Ratonhnhaké:ton, the protagonist of Assassin's Creed III
 "Conner" (Titans episode)
 Conner (Titans character)
Ale conner, an officer appointed yearly at the court-leet of ancient English communities to ensure the goodness and wholesomeness of bread, ale, and beer
 Cunner, also known as conner, a type of fish found in North Atlantic waters

See also
 O'Conner
 Connor (disambiguation)

Conner


El Yngling es un barco de quilla fija (keelboat en idioma inglés) para tres navegantes. Fue clase olímpica en categoría femenina en los JJ. OO. de Atenas 2004 y Pekín 2008.

Histórico
Fue diseñado por el noruego Jan Herman Linge en 1967, que quiso construir un barco de quilla fija para su hijo, y de ahí el nombre de Yngling, que en noruego significa benjamín, no teniendo ninguna relación con la casa de Yngling.

Es clase internacional desde 1979 y fue escogido por la Federación Internacional de Vela para los Juegos Olímpicos de 2004 y 2008. Sin embargo, para los juegos de Londres 2012 el Yngling fue reemplazado por el Elliott 6m.

Véase también
 Navegación a vela
 Vela en los Juegos Olímpicos

Referencias

Enlaces externos
 International Yngling Association (en inglés)

Yngling

Yngling (vela)


El nombre de Revolución de 1893 refiere en la historia de Argentina a dos insurrecciones cívicomilitares dirigidas por la Unión Cívica Radical contra el gobierno conservador, que se mantenía en el poder desde 1880. La primera insurrección, dirigida por Hipólito Yrigoyen y Aristóbulo del Valle, comenzó el 28 de julio y fue derrotada el 25 de agosto. El segundo levantamiento, dirigido por Leandro Alem, comenzó el 7 de septiembre y finalizó el 1 de octubre. Ambas insurrecciones fracasaron y sus líderes fueron encarcelados.

Antecedentes

En 1890, la recién creada Unión Cívica, dirigida por Leandro Alem y Bartolomé Mitre, organizó una insurrección armada, la Revolución del 90, que terminó derrotada pero llevó a la renuncia del entonces presidente Miguel Juárez Celman y su reemplazo por el vicepresidente Carlos Pellegrini.

Luego de la derrota, la Unión Cívica se preparó para las elecciones presidenciales de 1891, proclamando candidato a Bartolomé Mitre. Inmediatamente el jefe del oficialista Partido Autonomista Nacional, Julio A. Roca, buscó dividir a la oposición ofreciéndole a Mitre encabezar una fórmula de unidad nacional. Ante la aceptación del acuerdo por parte de Mitre, Leandro Alem rompió la Unión Cívica y fundó la Unión Cívica Radical, que proclamó a Bernardo de Irigoyen como candidato a presidente.

Ante la evidencia del apoyo popular que tenía la Unión Cívica Radical, una semana antes de las elecciones, el 2 de abril de 1892, el presidente Carlos Pellegrini denunció falsamente un complot radical para tomar el poder y asesinar a los principales líderes oficialistas. Pellegrini decretó el estado de sitio y detuvo a los principales líderes radicales, entre ellos Leandro Alem. En esas condiciones represivas y sin la participación de la Unión Cívica Radical, se realizaron las elecciones del 10 de abril en las que resultó elegido presidente el candidato oficialista Luis Sáenz Peña por el Partido Autonomista Nacional.

Por entonces, las características del régimen electoral argentino fundado en el voto cantado, y las amplias facultades represivas con las que contaba el Presidente de la Nación (intervención de provincias, estado de sitio, control de las fuerzas armadas y de seguridad), condicionaban severamente las posibilidades de acceso al poder mediante elecciones libres.

Una vez liberados los líderes radicales, y ante la evidencia de que el gobierno nacional volvería a impedir por todos los medios su acceso al poder mediante elecciones, la Unión Cívica Radical comenzó a reorganizarse y preparar un nuevo levantamiento armado.

También por entonces emergió una fuerte oposición entre Alem y su sobrino, Hipólito Yrigoyen, quien ya controlaba las fuerzas radicales en la Provincia de Buenos Aires y desconfiaba de la capacidad de organización y negociación política que había mostrado su tío en los últimos años. La Unión Cívica Radical se dividió entonces entre los rojos que apoyaban a Alem, y los líricos que apoyaban a Yrigoyen.

Finalmente, en 1893 Aristóbulo del Valle, líder histórico de los cívicos y hermano de acción política de Alem, debido a la debilidad del anciano presidente Luis Sáenz Peña, se incorporó al gobierno nacional como Ministro de Guerra y las funciones estratégicas de un primer ministro, incluyendo el mando de las tropas, lo que ponía a la Unión Cívica Radical en inmejorables condiciones para acceder al poder.

La primera insurrección: Yrigoyen (julio-agosto)

La Revolución se preparó entre Hipólito Yrigoyen y Aristóbulo del Valle a espaldas de Alem. Yrigoyen y Del Valle compartían, en contra del resto de los radicales, el convencimiento de que la UCR no debía tomar el poder nacional por medio de un golpe de Estado como el fallido de 1890 que interrumpiera la legalidad constitucional, sino mediante insurrecciones provinciales, que llevaran a la intervención de las provincias y la realización de elecciones libres.

El 28 de julio comenzó la revolución en San Luis dirigida por Teófilo Saá. Los revolucionarios tomaron rápidamente todas las reparticiones oficiales y obligaron al gobernador a renunciar instalándose Saa como gobernador provisorio.

El 30 de julio estalló la revolución en Santa Fe. Luego de varios días de luchas sangrientas, finalmente derrotan al gobierno provincial, encabezado por el gobernador del momento, el doctor Juan Manuel Cafferata (uno de los pocos miembros del Partido Autonomista Nacional que había asumido al poder legítimamente), y el 4 de agosto asume el gobierno el radical Mariano Candioti. Entre los líderes revolucionarios se encontraba también Lisandro de la Torre.

La revolución en la provincia de Buenos Aires, dirigida por Hipólito Yrigoyen y más conocida como la Revolución de Temperley, fue la mejor organizada y la más poderosa. Se inició en la madrugada del 30 de julio simultáneamente en 82 ciudades. El ejército radical llegó a contar con 8.000 hombres bien armados, bajo el mando directo de Marcelo T. de Alvear primero y de Martín Yrigoyen, después. El cuartel general se había instalado en Temperley, en las proximidades de la ciudad de Buenos Aires. La revolución triunfó en distintos puntos de la provincia. El día 8 de agosto tomó la capital e instaló como gobernador provisorio a Juan Carlos Belgrano. Debido a todos estos sucesos la capital de la provincia se traslada a Lomas de Zamora temporalmente.

Cuando ya se celebraba el triunfo de la revolución, sus dirigentes cometen errores que la llevaron a la derrota. En primer lugar, Aristóbulo del Valle, el hombre fuerte del gobierno entonces, se negó a dar un golpe de Estado y desplazar al presidente Sáenz Peña, como le reclamaba Leandro Alem y el grueso de los dirigentes radicales (con la excepción de Yrigoyen, quien se oponía a tomar el poder mediante un golpe de Estado). Del Valle se negaba a violar la Constitución y preparó un plan legal, por el cual intervenía las principales provincias y garantizaba elecciones libres. El Senado aprobó las intervenciones, pero la Cámara de Diputados no, y de ese modo hizo fracasar el plan de Aristóbulo del Valle.

El segundo error se produjo cuando Hipolíto Yrigoyen liberó a Carlos Pellegrini, uno de los líderes clave del autonomismo oficialista, que había sido apresado en Haedo por los revolucionarios. Una vez liberado, Pellegrini se dirigió a la capital y reorganizó las fuerzas del oficialismo.

Finalmente, el tercer error se produjo cuando, inexplicablemente, Aristóbulo del Valle decidió abandonar la Casa Rosada y dirigirse a Temperley donde estaba acampado el ejército radical revolucionario para estar presente en el momento de la entrega de las armas. Pero el 11 de agosto, con Aristóbulo del Valle ausente de la casa de gobierno, Pellegrini y Roca aprovechan los proyectos de intervención que aquel había mandado al Congreso, para hacer aprobar la intervención de las provincias de Buenos Aires, San Luis y Santa Fe, ahora en poder de gobiernos revolucionarios.

Cuando el radicalismo se enteró de la intervención, la única alternativa era que Aristóbulo del Valle diera un golpe de Estado, desconociera la ley del Congreso y marchara a Buenos Aires con el ejército radical. Alem se lo pidió encarecidamente. Pero entonces predominaron los principios legales de Aristóbulo del Valle y presentó su renuncia al gabinete el 12 de agosto, siendo reemplazado por el mitrista Manuel Quintana.

El 25 de agosto el Comité Provincia de la Unión Cívica Radical decidió entregar las armas. La revolución había sido vencida, aparentemente.

La segunda insurrección: Alem (agosto-septiembre)
El 14 de agosto de 1893, dos días después de la renuncia de Aristóbulo del Valle, tuvo lugar un levantamiento en Corrientes que derrocó al gobernador; la provincia fue intervenida de inmediato, pero el levantamiento persistió. Leandro Alem, considerando que la revolución, lejos de estar vencida, esperaba un levantamiento masivo, decidió iniciarlo desde Rosario. Sin embargo, Hipólito Yrigoyen consideró que el movimiento era puramente emocional y negó el apoyo del radicalismo de la provincia de Buenos Aires a esta segunda etapa de la Revolución de 1893. El resto del radicalismo consideró esta posición de Yrigoyen como una traición.

La segunda insurrección encabezada por Alem estaba deficientemente organizada y carecía de plan. El 7 de septiembre el comandante radical Bello sublevó sus tropas en Tucumán e impuso un gobierno revolucionario al mando del Eugenio Méndez. El gobierno nacional decidió responder con firmeza y envió un poderoso ejército al mando de Carlos Pellegrini que obtuvo la rendición de los revolucionarios el 25 de septiembre.

El 24 de septiembre Mariano Candioti con un ejército cívico-militar volvió a levantarse en armas en la Ciudad de Santa Fe y luego de dos días de combate fueron derrotados. Ese mismo día Alem llegó a Rosario escondido en un buque de carga. La población lo recibió como un héroe y fue proclamado presidente de la Nación en una gran asamblea popular. Inmediatamente se organizó un ejército popular de 6.000 hombres, aunque escaso de armas. En el puerto de Rosario, el buque "ARA Los Andes" de la Armada, al mando del teniente de fragata Gerardo Valotta se plegó a la revolución y participó en el Combate naval del Espinillo donde se enfrentó al Capitán Manuel García Mansilla, lo mismo hizo la torpedera Murature en el Tigre, que fue destruida por las tropas leales al gobierno.

El desenlace

Vencida la revolución en todo el país, las tropas del gobierno nacional, al mando del general Julio A. Roca se concentraron sobre Rosario y Alem. El buque revolucionario Los Andes, al mando del teniente de fragata Gerardo Valotta, salió a enfrentar los buques que traían el ejército leal por el río Paraná; en el combate naval de El Espinillo fue vencido por el acorazado Independencia y la cañonera Coronel Espora.

La situación de Leandro N. Alem se volvió desesperada. Roca amenazó con bombardear la ciudad si los revolucionarios no se rendían. Haciendo gala de su intransigencia, Alem decidió inicialmente resistir a todo trance, pero las mujeres y las comisiones de vecinos le pidieron que salvara la ciudad.
Alem decidió entonces no combatir y permitir que las tropas del gobierno reconquistaran Rosario. El 1 de octubre de 1893, Alem fue capturado y encerrado con cientos de revolucionarios. «Qué valiente este pueblo del Rosario. Acá nadie se ha rendido, ni nada se ha perdido: cada uno a su casa, guardando bien las armas», fue el consejo final que les dio a sus combatientes.

Alem fue encarcelado, permaneciendo preso durante 6 meses.

Consecuencias
La relación entre las dos grandes figuras del radicalismo, Alem e Yrigoyen, se terminó de resentir luego del fracaso del intento revolucionario. En cuanto a Aristóbulo del Valle, moriría poco después (el 29 de enero de 1896) por un derrame cerebral.

Finalmente, el 1 de julio de 1896 Leandro N. Alem ―afectado por las derrotas y la profunda división interna en que se hallaba inmersa la Unión Cívica Radical― se suicidó.

Referencias

Bibliografía

Véase también
SERIE UCR
 Unión Cívica Radical
 Revolución del Parque o Revolución del 90 (1890)
 Revolución de 1905 (Argentina)
 Historia de la Unión Cívica Radical: 1903-1916
 Historia de la Unión Cívica Radical: 1916-1930
 Historia de la Unión Cívica Radical: 1930-1943
 Historia de la Unión Cívica Radical: 1943-1955
 Historia de la Unión Cívica Radical: 1955-1972
 El gobierno de Arturo Frondizi (1958-1962)
 El gobierno de Arturo Illia (1963-1966)
 El gobierno de Raúl Alfonsín (1983-1989)
 Historia de la Unión Cívica Radical: los años 1990
ARTICULOS RELACIONADOS CON UCR
 Unión Cívica de la Juventud
 Unión Cívica (Argentina)
 Unión Cívica Nacional
 Unión Cívica Radical Antipersonalista
 FORJA
 Franja Morada
 Junta Coordinadora Nacional
 Movimiento de Integración y Desarrollo
 Lencinismo
 Bloquismo
 Radicales G

Argentina en 1893
Política en 1893
Revoluciones de Argentina
1893
Radicalismo en Argentina

Revolución radical de 1893


Kazahstanski šahovski savez (kaz.: Қазақстан шахмат федерациясы), krovno tijelo športa šaha u Kazahstanu. Sjedište je u Almatyju, ulica Al-Farabi 36. Osnovan je 1992. godine i član je FIDE od 1992. godine. Kazahstan pripada azijskoj zoni 3.4. Predsjednik je Galimžan Jessenov (ažurirano 22. listopada 2019.).

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice

Šport u Kazahstanu
Kazahstan

Kazahstanski šahovski savez


Ivan Jazbinšek, né le  à Zagreb et mort le  à Zagreb, est un footballeur international yougoslave et croate. Il évoluait au poste de défenseur.

Biographie

En club
Ivan Jazbinšek est joueur du BSK Belgrade en 1934-1935.

Il devient joueur du Građanski en 1935. Il est Champion de Yougoslavie en 1939-40.

Jazbinšek dispute le Championnat de État indépendant de Croatie de 1941 à 1944. Il est champion en 1942 et 1943.

En 1945, après la dissolution du Građanski par le nouveau régime yougoslave, il devient joueur du Metalac Zagreb.

De 1947 à 1950, il est joueur du Dinamo Zagreb. Il est Champion de Yougoslavie en 1947-48.

Jazbinšek raccroche les crampons en 1950.

En équipe nationale
Ivan Jazbinšek évolue avec la Yougoslavie de 1938 à 1941.

Le , il dispute un match de qualification pour la Coupe du monde 1938 contre la Pologne (victoire 1-0 à Belgrade). L'équipe yougoslave ne se qualifie pas pour la Coupe du monde, ayant subi une défaite 0-4 à l'aller.

Il dispute un match avec une équipe nationale croate représentant la Banovine de Croatie le  contre la Hongrie (match nul 1-1 à Zagreb).

Il joue un dernier match avec la Yougoslavie le  contre la Hongrie (match nul 1-1 à Belgrade) dans le cadre de la Coupe du Danube.

Par la suite, il est sélectionné avec la Croatie représentant l'État indépendant dirigé par les Oustachis. Le , Jazbinšek joue contre l'Allemagne (défaite 1-5 à Vienne).

Il dispute uniquement des rencontres amicales avec cette équipe croate.

Il fait partie du groupe yougoslave médaillé d'argent aux Jeux olympiques de 1948 mais ne dispute aucun match durant le tournoi.

Au total, Jazbinšek dispute 18 sélections pour aucun but marqué en équipe de Croatie et 7 matchs pour aucun but marqué en équipe de Yougoslavie.

Entraîneur

Il poursuit une carrière d'entraîneur après sa carrière de joueur.

Palmarès

Notes et références

Liens externes

Footballeur international yougoslave
Footballeur international croate
Médaillé d'argent olympique yougoslave
Joueur de l'OFK Belgrade
Joueur du Dinamo Zagreb
Entraîneur yougoslave de football
Entraîneur croate de football
Entraîneur du Dinamo Zagreb
Footballeur aux Jeux olympiques d'été de 1948
Naissance en août 1914
Naissance à Zagreb
Décès en juin 1996
Décès à Zagreb
Décès à 81 ans

Ivan Jazbinšek


MPlayer, özgür ve açık kaynak bir ortam oynatıcısıdır. Linux, Windows ve Mac OS dahil olmak üzere birçok işletim sisteminde çalışabilir. GNU Genel Kamu Lisansı ile lisanslıdır.

Hemen hemen tüm media biçimlerini desteklemesinin yanında internetteki tüm genel aktarım biçimlerini oynatabilir ve dosyaya kaydedebilir. MPlayer projesi ile ilgili bir yazılım olan MEncoder, MPlayer'ın desteklediği görüntü ve ses biçimlerini dönüştürmede ve yeniden kodlamada kullanılmaktadır.

MPlayer öncelikli olarak bir komut satırı uygulamasıdır fakat çeşitli grafik arayüzleri ile de kullanılabilmektedir. GTK+ ile yazılan gMPLAyer, Qt ile yazılmış SMPlayer, MacOSX için MPlayer OS X Extended ve MPUI-hcb gibi yazılmış arayüzler alternatifleri vardır.

Tarihçesi
Geliştirilmeye 2000 yılında başlandı. Bir süre sonra yazılımcı Árpád Gereöffy'e birçok kişi katıldı. Başlangıçta geliştiriciler çoğunlukla Macaristan'dan iken artık dünyanın her yerinden geliştirciler projeye katılmakadır . Árpád Gereöffy MPlayer'ın ikinci nesil (G2) sürümü üzerinde çalışmaya başlaması ile 2003 yılından itibaren MPlayer'ın projesinin başına Alex Beregszászi geçmiştir. MPlayer G2 çalışması şu anda terk edilmiş ve bu çalışmadaki tüm geliştirme çabası MPlayer 1.0'a aktarılmıştır.

Önceleri "MPlayer - Linux İçin Film Oynatıcı" olarak adlandırılmasına karşın diğer işletim sistemlerinde de yaygın olarak kullanılmaya başlandıktan sonra bu isim "MPlayer - Film Oynatıcı" olarak kısaltılmıştır.

Desteklenen ortam biçimleri
Desteklediği biçimlerin tamamlanmamış bir listesi aşağıdadır:
 Fiziksel ortam: CDler, DVDler, Görüntü CDleri
 İçerik biçimleri: 3gp, AVI, ASF, Matroska, MOV, MP4, NUT, Ogg, RealMedia
 Görüntü çözücüler: 3ivx, Cinepak, DivX, DV, H.263, H.264, HuffYUV, Indeo, MJPEG, MPEG-1, MPEG-2, MPEG-4, RealVideo, Sorenson, Theora, WMV, XviD
 Ses çözücüler: AAC, AC3, ALAC, AMR, FLAC, MP3, RealAudio, Shorten, Speex, Vorbis, WMA

MPlayer ayrıca görüntü göstermek için çeşitli çıktı sürücülerini destekler:
X11, DirectX, Quartz Compositor, VESA, SDL ve hayali olarak da ASCII sanatı,Blinkenlights.

Çoğunlukla görüntü ve ses çözücüleri, yerel olarak, FFmpeg tasarısının libavcodec kütüphanesi ile destekleniyor. Açık kaynak çözücülerinin yeterli olamadığı durumlarda ise, MPlayer çalıştırabilir dosyalara başvurur. Hatta Windows DLL dosyalarını WINE tasarısının DLL yükleyicisi yardımıyla doğrudan kullanabilir.

CSS şifre çözücü yazılımı, Windows çözücüsü kullanımı, yazılım patentleri tarafından kordunan çözücülerin bulundurulması, GPL'e uyumsuz OpenDivX içermesi nedenleriyle bazı sorunlar yaşadı. Bu nedenle, Debian dağıtımına yeni girebildi.

Kullanım ipuçları
 Klavyede sağ-sol ok tuşları ile 20 saniye, aşağı-yukarı tuşları ile de 1 dakika ileri/geri alabilirsiniz.
 O tuşu ekrana bilgi yazma seçeneğini (OnScreenDisplay) ayarlamanızı sağlar. Süre, kalan süre, işlemlerin anlık çıktılarının görünüp görünmemesi gibi seçenekleri bu tuşa basarak seçebilirsiniz.
 Altyazılar görüntü ile uyuşmuyorsa klavyenizdeki Y, G, Z, X tuşlarını kullanarak altyazıyı ileri-geri alabilirsiniz.
 Z tuşu: Altyazı gecikmesi -100 ms
 X tuşu: Altyazı gecikmesi +100 ms
 Y tuşu: Birer satır altyazı ilerleme
 G tuşu: Birer satır altyazı gerileme
 Videolardan ekran görüntüsü almak için filme sağ tıklayıp Tercihler > Video > (Ximage/shm) seçin. Bu işlemi bir kere yaptıktan sonra artık klavyeden Print Screen tuşunu kullanarak ekran görüntüsü alabilirsiniz.

Ayrıca bakınız
 SMPlayer (Qt tabanlı MPlayer önyüzü)
 Ortam oynatıcıları listesi
 Ortam oynatıcıları karşılaştırması

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Resmi MPlayer Web Sitesi
 Open HUB sayfası

2000 yazılımları
Ücretsiz çapraz platform yazılımları
Özgür ortam oynatıcılar
Özgür müzik yazılımları
C ile programlanmış ücretsiz yazılımlar
Özgür video yazılımları
Linux DVD oynatıcıları
Mac OS X ortam oynatıcıları
Taşınabilir yazılım
Windows ortam oynatıcıları
Amiga yazılımları
GTK+ kullanan video yazılımları
FFmpeg kullanan yazılımlar

MPlayer


An Elymus tsukushiensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Masaji Masazi Honda. An Elymus tsukushiensis in nahilalakip ha genus nga Elymus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Elymus

Elymus tsukushiensis


Claude Noleau (né le  aux Sables-d'Olonne en Vendée), est un joueur français de football qui évoluait au poste de milieu de terrain.

Biographie

Formé au club des Girondins de Bordeaux, Noleau signe son premier contrat professionnel en 1962, mais ne joue au départ que des rencontres avec l'équipe réserve. Il dispute sa première rencontre en équipe première lors de la saison 1965-66, sous les ordres de l'entraîneur Salvador Artigas. Son premier match a lieu en  contre le Sporting en coupe des villes de foires. Il joue au total deux matchs avec les Girondins.

Il est prêté lors de la saison suivante au club du RFC Paris-Neuilly, sans quasiment jouer.

De retour à Bordeaux, l'entraîneur Jean-Pierre Bakrim le fait à nouveau jouer deux matchs durant la saison 1967-68.

En manque de temps de jeu, Claude Noleau est alors à nouveau prêté à l'US Boulogne en . Il quitte définitivement la Gironde durant la période estivale 1969 et signe à l'US Dunkerque.

Sa carrière se poursuit ensuite au RC Joinville, au Stade brestois, à l'ES La Rochelle puis au Hyères FC.

Notes et références

Footballeur français
Joueur des Girondins de Bordeaux
Joueur de l'US Boulogne
Joueur de l'USL Dunkerque
Joueur du Stade brestois
Joueur du Hyères FC
Naissance aux Sables-d'Olonne
Naissance en janvier 1948

Claude Noleau


Gaucho is the seventh studio album by the American rock band Steely Dan, released by MCA Records on November 21, 1980. The album marked a significant stylistic shift for the band, with more focus on rhythm and atmosphere than their earlier work, and fewer harmonically complex chord progressions, but the recording sessions demonstrated the group's typical obsessive nature and perfectionism, as they used at least 42 different musicians, spent over a year in the studio, and far exceeded the original monetary advance given by the record label. At the 24th Annual Grammy Awards, Gaucho won Best Engineered Recording – Non-Classical, and was nominated for Album of the Year and Best Pop Performance by a Duo or Group with Vocals.

The making of the album was plagued by a number of creative, personal, and professional problems, and, once it was completed, there was a three-way legal battle between MCA, Warner Bros., and Steely Dan over the rights to release it. After the album was released, jazz pianist Keith Jarrett sued Walter Becker and Donald Fagen for copyright infringement, claiming the title track plagiarized Long As You Know You're Living Yours" from his 1974 album Belonging, and he was given a co-writing credit. Steely Dan did not release another album until Two Against Nature, nearly 20 years later.

Background
Exceptional difficulties plagued the album's production. By 1978, Walter Becker and Donald Fagen had established themselves as the only two permanent members of Steely Dan and were using a revolving cast of session musicians to record the songs they wrote together. However, the pair's working relationship began to become strained, largely because of Becker's escalating drug use.

During the course of the recording sessions for Gaucho, Becker was hit by a car late one Saturday night while walking home to his apartment on the Upper West Side. He managed to push the woman he was with out of harm's way, but sustained multiple fractures in one leg, a sprain in the other leg, and other injuries. During his six-month recovery, he suffered from secondary infections. While Becker was in the hospital, he and Fagen continued their musical collaborations via telephone.

Becker's personal problems continued to mount when his girlfriend, Karen Roberta Stanley, died of a drug overdose at his home on January 30, 1980. Her family sued Becker for $17.5 million in January 1981, claiming that he had introduced Karen to cocaine, morphine, barbiturates, and heroin. The court later ruled in Becker's favor.

Recording

Recording sessions
After recording Steely Dan's first four albums entirely in Los Angeles, with 1976's The Royal Scam, Becker and Fagen began to record in New York City as well as L.A., and sessions for Gaucho began in New York in 1978. Many of the session musicians enlisted to play on the album were unenthusiastic about Becker and Fagen's increasingly obsessive, perfectionist recording style. Mark Knopfler was hired to play the guitar solo on "Time Out of Mind" on the strength of his playing on Dire Straits' hit single "Sultans of Swing", and has described the session as long and gruelling. His playing features on more than half of the final track, though a commonly repeated myth states that his playing is only audible for about 15 seconds. Becker did not perform on the tracks "Babylon Sisters", "Glamour Profession", "My Rival", or "Third World Man".

The album's mixing proved to be just as difficult as the recording. As an example, it took Becker, Fagen, recording engineer Roger Nichols, and producer Gary Katz more than 55 attempts to complete a satisfactory mix of the 50-second fade out of "Babylon Sisters".

Drum recording

Even though the session musicians who played on Gaucho were amongst the most talented from both the East and West Coasts, Becker and Fagen were still not satisfied with the basic tracks for some of the songs, particularly with regard to the timing of the drum tracks. In a 2006 interview for Sound On Sound Magazine, Fagen stated that he and Becker said to Nichols:
"'It's too bad that we can't get a machine to play the beat we want, with full-frequency drum sounds, and to be able to move the snare drum and kick drum around independently.' Nichols replied 'I can do that.' This was back in 1978 or something, so we said 'You can do that???' To which he said 'Yes, all I need is $150,000.' So we gave him the money out of our recording budget, and six weeks later he came in with this machine and that is how it all started."

Nichols named the drum machine "Wendel". When Gaucho sold one million copies, the Recording Industry Association of America (RIAA) awarded Wendel its own Platinum record. According to a 2021 interview with recording engineer Elliot Scheiner, who recorded the rhythm section tracks for Gaucho, the Wendel drum machine was used for the basic drum beats on "Hey Nineteen", "Glamour Profession", and "My Rival". Drum fills for these tracks were played live by the drummer credited for the track. Scheiner said in the same interview that "Babylon Sisters", "Time Out of Mind", and "Third World Man" did not use the "Wendel" machine. (Scheiner was not asked about the drums on the title song, "Gaucho".) According to Ken Micallef in an article in Modern Drummer, the drum track for the title song was assembled from 46 different takes. The drummer on the session, Jeff Porcaro, has been quoted as saying:
"From noon till six we'd play the tune over and over and over again, nailing each part. We'd go to dinner and come back and start recording. They made everybody play like their life depended on it. But they weren't gonna keep anything anyone else played that night, no matter how tight it was. All they were going for was the drum track."

Drummer Bernard Purdie plays his signature half-time shuffle beat, the Purdie Shuffle, on "Babylon Sisters".

Outtakes and bootlegs
A number of songs were written for the album, but not included in the final release. Some of these were included on a bootleg album titled The Lost Gaucho, which features recordings from early in the Gaucho sessions. Song titles include "Kind Spirit", "Kulee Baba", "The Bear", "Talkin' About My Home", and "The Second Arrangement". An early version of "Third World Man", dating from the Aja sessions and with alternate lyrics, is included on The Lost Gaucho under the title "Were You Blind That Day".

"The Second Arrangement" was one of Katz and Nichols' favorite songs from the Gaucho sessions. In late December 1979, after weeks of working on a particular version of the song, approximately three-quarters of the track was accidentally erased by an assistant engineer, who had been asked by Katz to ready it for listening. The band attempted to re-record the track, but eventually abandoned the song entirely, focusing instead, according to Steely Dan biographer Brian Sweet, on "Third World Man". During a guitar clinic in 2011, Larry Carlton said of "Third World Man":
"When Billboard magazine came out ... about Gaucho, it's writing about the news 'Steely Dan released ... bla bla bla ... and great guitar solo by Larry Carlton', and I said, 'but I didn't play on Gaucho!, they'd cut it in New York, I didn't play on it!'. So I found out later: they had finished mixing in New York, and one of the second engineers erased one of their master tracks. So "Third World Man" was in the can from The Royal Scam and they had to reach back into the old tapes and find something to finish the album, and that's how I ended up on Gaucho playing "Third World Man".

Steely Dan did not perform "The Second Arrangement" live until a rarities show on September 17, 2011, and a studio recording of the song has never been officially released, though several demo and outtake recordings of the song exist in bootleg form. In 2020, Cimcie Nichols, the daughter of Roger Nichols, said the family had discovered three cassettes that might include rough mixes of "The Second Arrangement". The possibility proved to be an actuality, and Roger Nichols' tape (and a second DAT version) were preserved in September 2021 and March 2023, and released in June 2023 in the Substack newsletter "Expanding Dan".

Music and lyrics
According to Mike Powell of Stylus Magazine, Gaucho combines "bitter, poetic cynicism with freewheeling jazz-rock", while Stephen Thomas Erlewine of AllMusic says it "essentially replicates the smooth jazz-pop of Aja, but with none of that record's dark, seductive romance or elegant aura". Similarly, rock historian Joe Stuessy suggested it was one in a series of Steely Dan albums that showed a progression of jazz influences in the band's sound, which was often described as "jazz-rock fusion". Music journalist and broadcaster Paul Sexton wrote that, while Aja had "announced [Steely Dan's] ever-greater exploration of jazz influences", Gaucho is "their yacht rock masterpiece". In connection with the latter genre, Timothy Malcolm of Houstonia magazine said the album features "a number of yachty delights", and Erlewine highlighted the title track as exemplary of the genre. Patrick Hosken of MTV News said that, like Aja, Gaucho shows how "great yacht rock is also more musically ambitious than it might seem, tying blue-eyed soul and jazz to funk and R&B".

Hal Leonard's The Best of Steely Dan describes Gaucho as "a concept album of seven interrelated tales about would-be hipsters." According to Ian MacDonald, "Two songs are about hookers, two more concern the doings of coke dealers, and a fifth depicts the denouement of a seedy marital dispute. What redeems it all is the humour and artistry. Lyrics exude class as well as underclass, while the music, whatever its guise or disguise, is immaculate". The lyrics of "Hey Nineteen" are about an aging hipster attempting to pick up a girl who is so young that she does not recognize "'Retha Franklin" playing on the stereo, and the song closes with the ambiguous line, "The Cuervo Gold, the fine Colombian, make tonight a wonderful thing", leaving it up to the listener whether the narrator is consuming tequila and drugs with the love interest, or if he is alone. Stewart Mason of AllMusic wrote that "Time Out of Mind" is "a barely veiled song about heroin, specifically a young man's first experience with the drug at the hands of a pretentious, pseudo-religious crank talking of 'chasing the dragon' with the 'mystical sphere direct from Lhasa'", and Record World said that the song "offers an aural array of rich keyboard/guitar figures."

Keith Jarrett lawsuit
Following the release of Gaucho in 1980, it was noticed that Gauchos title track, credited to Donald Fagen and Walter Becker, bore a resemblance to jazz pianist Keith Jarrett's instrumental Long As You Know You're Living Yours" from his 1974 album Belonging. When asked about this during an interview with Musician magazine, Becker replied that he loved the Jarrett composition, while Fagen said "we were heavily influenced by that particular piece of music." After these comments were published, Jarrett sued for copyright infringement, and Becker and Fagen were legally obliged to add his name to the credits and provide Jarrett with publishing royalties.

Packaging
The album's cover art is based upon a low relief sculpture by Argentine artist Israel Hoffmann. Entitled "Guardia Vieja – Tango" (Old Guard – Tango), the original is located in a street museum known as Caminito in La Boca, a neighborhood of Buenos Aires, Argentina.

Marketing and sales
MCA made the album, along with Hard Promises by Tom Petty and the Heartbreakers and the Xanadu soundtrack by Olivia Newton-John and Electric Light Orchestra, a test case for its new "superstar pricing" policy, whereby new albums by top-selling artists would sell for one dollar more than those of other artists ($9.98, rather than $8.98). Steely Dan was opposed to this idea, fearful that their fans would blame them for the higher price.

In the United States, Gaucho reached number 9 on the Billboard Top LPs & Tape chart, and it has been certified Platinum by the RIAA. In the UK, the album reached number 27 on the UK Albums Chart. "Hey Nineteen" reached number 10 on the Billboard Hot 100, and the single topped the charts in Canada.

Critical reception

Upon its release, the album was met with mostly positive reviews. Ariel Swartley of Rolling Stone said: "After years of hibernation in the studio, the metamorphosis that began with The Royal Scam is complete. Steely Dan have perfected the aesthetic of the tease." John Griffin of The Gazette wrote that "The music is perfection throughout" the album. The New York Times gave Gaucho a positive review, and later ranked it ahead of such albums as Remain in Light by Talking Heads and Closer by Joy Division as the best album of 1980.

On the other hand, Pete Bishop of The Pittsburgh Press found Gaucho "too well-crafted, too artificially sophisticated", and lacking in spontaneity. Robert Christgau of The Village Voice remarked that "Even the song with Aretha in it lends credence to rumors that the LP was originally entitled Countdown to Lethargy." The album received a rating of 1 star out of 5 in the second edition of The Rolling Stone Album Guide (1983), in which critic Dave Marsh called it "the kind of music that passes for jazz in Holiday Inn lounges, with the kind of lyrics that pass for poetry in freshman English classes."

In a retrospective review, Stephen Thomas Erlewine of AllMusic wrote that Gaucho, while sonically similar to Aja, features musical performances that have been overly rehearsed to the point of lacking emotional resonance, as well as inferior songwriting, except for the highlights "Babylon Sisters", "Time Out of Mind", and "Hey Nineteen", which "make the remainder of the album's glossy, meandering fusion worthwhile". David Sakowski of PopMatters reappraised the album as a "classic" that was largely "lost in the shadow of Aja and the changing tides of music". In 2000, Gaucho was voted number 504 in the third edition of Colin Larkin's book All Time Top 1000 Albums.

Accolades
At the 24th Annual Grammy Awards, Gaucho won Best Engineered Recording – Non-Classical, and was nominated for Album of the Year and Best Pop Performance by a Duo or Group with Vocals.

Track listing

Personnel
Adapted from the liner notes.

Side A
1. "Babylon Sisters"

2. "Hey Nineteen"

3. "Glamour Profession"

Side B
4. "Gaucho"

5. "Time Out of Mind"

6. "My Rival"

7. "Third World Man"

Steely Dan, Rob Mounsey, Don Grolnick, Paul Griffin – rhythm arrangements

Production
 Gary Katz – producer
 Paul Bishow – executive producer
 Roger Nichols – executive producer, executive engineer, overdubbing engineer, sequencing and special effects
 Elliot Scheiner – engineer, mixing engineer
 Bill Schnee – engineer
 Jerry Garszva – overdubbing engineer
 Barbara Isaak, Tom Greto, Georgia Offrell, John "Doc" Dougherty, Carla Bandini, Craig Goetsch, Gerry Gabinelli, Rosa Howell, John Potoker, Marti Robertson, Linda Randazzo – assistant engineers
 Bob Ludwig – mastering engineer
 Don Farrar – piano technician
 Victor di Suvero – Italian translation (one line of track 7)
 Front Line Management – management
 Leonard Freedman – cash
 Suzanne Walsh – album design and art direction
 John Tom Cohoe – art design assistant
 René Burri/Magnum – photography

Reissue
 Andy McKaie – producer
 Roger Nichols– remastering engineer
 Beth Stempel – production coordinator
 Vartan – art direction
 Michael Diehl – design
 Daniel Levitin – consultant

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

References

External links
 Complete lyrics

1980 albums
Steely Dan albums
Albums produced by Gary Katz
MCA Records albums
Grammy Award for Best Engineered Album, Non-Classical

Gaucho (album)


Prénom
Illi est un prénom berbere qui signifie "ma fille".

Autres formes : Yelli, Ilitnagh etc...

Patronyme

 Aleksander Illi (1912-2000), joueur, entraîneur et dirigeant estonien de basket-ball.
 Nora Illi (1984-2020), prédicatrice suisse convertie à l'islam.

Toponyme

 Mont d'Illi, département de la région tchadienne du Mayo-Kebbi Est.
 Bä Illi, localité et sous-préfecture dans la région tchadienne de Chari-Baguirmi

Illi


Livonius ist der Name eines aus Mecklenburg stammenden Geschlechts, das 1860 in den preußischen Adelsstand gehoben wurde.

Geschichte
Die Stammreihe der Familie beginnt mit Sebastian Livonius, der um 1570 "collega scholae Mansfeldiensis" war. Sein Sohn Sebastian kam nach Mecklenburg, wurde dort Rektor in Waren und 1599 Pfarrer in Basedow. Der königlich-preußische Amtsrat George Livonius auf Seegenfelde, Kreis Deutsch Krone in Westpreußen erhielt am 10. März 1860 den preußischen Adelsstand und sein Bruder Alexander Livonius auf Grunau, Kreis Flatow in der Provinz Posen, ebenfalls preußischer Amtsrat, erhielt den Adelsstand am 18. Oktober 1861. Deren Neffe Wilhelm, preußischer Oberstleutnant und Kommandeur des Landwehrregiments I in Berlin, wurde am 19. September 1888 geadelt.

Ein Zweig auf Schloss Neuendettelsau führt den Namen "von Livonius Freiherren von Eyb".

Besitzungen
Ende des 19. Jahrhunderts waren die  Livonius unter anderem zu Borcken, Dammen (kaschubisch bzw. polnisch Damno (Damnica)), Grumbkow (polnisch Grąbkowo (Potęgowo)), Hammerstein (polnisch Czarne), Velsow (polnisch Wieliszewo), Wendisch-Karstnitz (polnisch Karznica) und Wohnwitz (polnisch Zamek Wojnowice) besitzlich.

Wappen
 Das Wappen von 1880 zeigt in Blau querliegend ein goldenes Kanonenrohr, zwischen dessen Henkeln drei heraldische goldene Lilien an goldenen Stängeln fächerförmig hervorwachsen. Auf dem Helm mit blau-goldenen Decken das Schildbild.
 Die anlässlich der weiteren Nobilitierungen verliehenen Wappen sind jeweils um ein Schildhaupt ergänzt, 1861 ist es purpurn mit der preußischen Königskrone belegt, 1888 silbern mit einem schwarzen Stern.

Bekannte Familienmitglieder
 Adelheid von Livonius (1906–1945), deutsche Autorin
 Britta von Livonius (* 1976), deutsche Spielerin in der Hockeynationalmannschaft
 Eberhard von Livonius (1902–1967), deutscher Offizier und Autor
 Ernst-Manfred von Livonius (1940–2018), deutscher Rechtsanwalt
 George von Livonius (1792–1867), Rittergutsbesitzer und Abgeordneter
 Hilger von Livonius Frhr. von Eyb (* 1970), deutscher Rechtsanwalt und Autor
 Verena von Livonius (1939–2021), Lektorin
 Wilhelm von Livonius (1840–1905), preußischer Generalleutnant
 Willy von Livonius (1871–1946), deutscher Generalmajor

Literatur
 Gothaisches Genealogisches Handbuch der Adeligen Häuser, Band 2, Band 4 der Reihe GGH, Hrsg. Stiftung Dt. Adelsarchiv, Verlag des Deutschen Adelsarchivs, Marburg 2016, S. 284 ff. ISBN 978-3-9817243-3-2.
 Karl-Heinz Pagel: Der Landkreis Stolp in Pommern, Zeugnisse seiner deutschen Vergangenheit. Hrsg. im Auftr. d. Heimatkreise Stadt Stolp u. Landkreis Stolp e.V. Bonn, Lübeck 1989. DNB
 Genealogisches Handbuch des Adels, Adelslexikon. Band VII, Band 97 der Gesamtreihe GHdA, C. A. Starke, Limburg an der Lahn 1989, S. 422.
 Genealogisches Handbuch des Adels, Band 57 der Gesamtreihe GHdA, C. A. Starke, Limburg an der Lahn 1974, S. 249 ff.
 Gothaisches Genealogisches Taschenbuch der Briefadeligen Häuser 1909, Justus Perthes, Gotha 1908, S. 483 ff., Digitalisat
 Handbuch des Preußischen Adels, Band 1, Hrsg. Marcelli Janecki, Ernst Siegfried Mittler und Sohn, Berlin 1892. S.345f

Einzelnachweise

Deutsches Adelsgeschlecht
Preußisches Adelsgeschlecht

Livonius (Adelsgeschlecht)


Helsingør Købstads 500 Aars Jubilæum er en dansk dokumentarfilm fra 1926.

Handling
Helsingør fejrer sit 500 års jubilæum som købstad juni-august 1926. Der er procession igennem byen og en ridderturnering. I Fratergaarden opføres det engelske skuespil Enhver, og i Kronborg Slotsgård opføres Shakespeares Trold kan tæmmes med blandt andet Johannes Poulsen, Aage Fønss og Henrik Malberg. En del af jubilæet er også Arbejderstævnets sportsopvisninger med "Dystløb" i havnen og kapsvømning over Øresund fra Helsingborg, hvortil der også aflægges en kort visit. Statsminister Thorvald Stauning og Kong Christian 10. deltager i festlighederne. Indledende fortælles om Helsingør bys historie helt fra Kong Erik af Pommerns tid, dvs. fra 1400-tallet.

Medvirkende
 Thorvald Stauning
 Kong Christian 10.
 Thorkild Roose
 Anders De Wahl
 Mathilde Nielsen
 Henrik Malberg
 Svend Kornbeck
 Signe Kolthoff
 Sigvald Larsen
 Rasmus Christiansen
 Viggo Wiehe
 Else Skouboe
 Johannes Poulsen
 Robert Storm Petersen
 Erling Schroeder
 Aage Fønss
 Ulla Poulsen

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 1926

Helsingør Købstads 500 Aars Jubilæum


Zlatna banana, poznata i kao sunčani pojas, naziv je za područje visoke naseljenosti koji se prostire od Valencije na zapadu do Genove na istoku, duž obale Sredozemnog mora. Ovo povezano gradsko područje predstavlja središte informatičkih tehnologija i proizvodnje te je ujedno i najposjećenije turističko područje Europe. Osim spomenute Genove i Valencije, obuhvaća i Barcelonu, Marseille, Nicu, Monako i Cannes.

Pojam sunčanog pojasa predstavljen je na svečanom zasjedanju Europske komisije 1995. godine unutar projekta "Europa 2000." s ciljem razvoja održivog turizma, poticanja iskorištavanja obnovljivih izvora energije, jačanja međudržavnih odnosa, poticanja gospodarskog razvoja i jačeg povezivanja između Španjolske, Italije i Francuske.

Povezano
 Flamanski dijamant (ranije Zlatni trokut)
 Plava banana
 Sun Belt (Sunčani pojas)
 Metropolitansko područje

Izvori

Urbana geografija
Zemljopis Španjolske
Zemljopis Francuske
Zemljopis Italije
Turizam u Španjolskoj
Turizam u Francuskoj
Turizam u Italiji

Zlatna banana


Sous vide (fransk under vakuum) en tilberedningsmetode til mad, hvor råvarerne pakkes i en egnet plastpose og tilberedes i vandbad ved en præcis temperatur typisk i længere tid end ved andre opvarmningsmetoder.

For at temperaturen fra vandbadet overføres optimalt til råvarerne, fjernes luften i posen inden den forsegles og deraf udtrykket "under vakuum".

Temperaturen er typisk lavere end ved andre tilberedningsformer pga. den lange tilberedningstid. Derved kan en mere præcis tilberedning opnås.

Især ved tilberedning af kød er sous vide populært fordi der kan opnås et perfekt resultat med en rød kerne uden at yderkanten er overtilberedt.

Udstyr

Vandbad
Karret eller vandbadet er udgangspunktet for metoden. Her holdes vandet i en præcis temperatur, hvorfra det kan overføres til råvarerne. Idéen er at råvarerne omringes af vand og at temperaturpåvirkningen dermed er jævnt fordelt over hele overfladen.
For at holde temperaturen jævn, er det vigtigt at vandet hele tiden cirkulerer. Dertil bruges enten et fast kar med indbygget varmelegeme og cirkulation, eller en stav der kan nedsænkes delvist i vandet og både skabe varme og cirkulation.

Vakuumpakker og -poser
For at skabe en barriere mellem vandet og råvarerne bruges typisk en plastpose selvom en glasbeholder også kan benyttes. Fordelen ved plastposen er at luften kan suges ud, således at plastposen lægger sig tæt op ad råvarerne og sikrer optimal varmeoverførsel.
Til at suge luften ud af posen, benyttes enten en vakuumpakker med sug, eller en kammerpakker, der skaber overtryk omkring posen således at luften i posen trykkes ud. Herefter varmeforsegles posen.
Poserne der anvendes skal selvfølgelig være fødevargodkendte til temperatur og varigheden af tilberedningen.
En kammerpakker kan benytte almindelige glatte poser, mens vakuumpakkere med sug, skal bruge specielle poser, typisk med riller eller et andet mønster på den ene side således at luften kan passere.

Referencer

Køkkenmaskiner
Madlavning

Sous vide


La expresión «¿Quién se comió la ballena?» hace referencia a una leyenda urbana de gran popularidad en la zona oriental de Cantabria (España), especialmente en la comarca del bajo Asón. Una leyenda que se inscribe en la histórica rivalidad existente entre las villas de Laredo y Santoña. La misma hace referencia a un suceso histórico real: la arribada a la costa de Santoña de un cetáceo muerto y el destino final de su cadáver. Los laredanos echan en cara a los santoñeses haberse comido la carne de la ballena y, al contrario, los santoñeses acusan a los laredanos de lo mismo. De ahí, con el tiempo, se acuñó la frase «¿Quién se comió la ballena?», que en gran medida ha venido a resumir y simbolizar la sempiterna rivalidad existente entre ambas villas marineras. Lo paradójico es que parte de la carne del cetáceo fue consumida en Santoña,
sin embargo Bernardo, un expiloto de avión y a su vez adicto, recogió gran parte de la ballena y se la llevó al "poblado" en Madrid, donde la vendió por una buena bolsa de jamaro y dos paquetes de Chesterfield de contrabando. A los tres días se le encontró fallecido por una rotura en uno de sus tobillos. Llevaba un ramito de flores y una virgen en el bolsillo.

Cetáceo varado

El hecho histórico real sobre el que se ha construido la singular leyenda ocurrió en los años 40 del , en plena posguerra española. En la madrugada del 2 de noviembre de 1942 (aunque algunas versiones lo sitúan el 30 de octubre de 1943) fue avistada a merced de las corrientes de la bahía de Santoña el cadáver de una gran ballena. Un vecino de la villa, Octavio Valle "Tavio", logró atraparlo con un "chicote" (cuerda de gran grosor de uso marinero). Después fue remolcado por el pesquero Plus Ultra, al mando de Manuel Adolfo Muela, hasta vararlo en tierra, en un arenal utilizado para reparar embarcaciones conocido popularmente como el "Cagadero" (actualmente parte de la zona portuaria). Allí se convirtió en una irresistible atracción popular: cientos de personas acudieron a observarlo, hasta el punto de que las fábricas de conservas debieron alterar sus horarios laborales y las escuelas decretaron día de fiesta.

Subasta y despiece

El animal, que medía 14 metros de largo y pesaba 16 t, fue subastado entre comerciantes santoñeses, vendiéndose al precio de 2.500 pesetas a los industriales Luisa Maza, Hermanos Ambrosio y Vicente Herrería. A continuación se procedió a trocearlo, labor realizada por los hermanos Casimiro y Tomás Bonet utilizando un tronzador. Después, el despiece, efectuado en la fábrica de Luisa Maza, corrió a cargo de Quico el "Cano", Rufino Salgado y Nido Ruiz, mediante cuchillos proporcionados por Isaac Pila. Todo el proceso fue seguido por numerosos testigos como un auténtico espectáculo en vivo.

Todos se la comieron

	El reparto del producto extraído del cetáceo se realizó de la siguiente manera:

La cabeza fue examinada por biólogos venidos desde Santander, siendo finalmente transportada al Instituto Oceanográfico de la ciudad.
La carne, 8.000 kg salados para su conserva, fueron repartidos entre Santoña y Laredo (adonde fue transportada por los Hermanos Valmaseda, vendiéndose a 5 pesetas el kg), aunque la mayor parte fue destinada para consumo del ejército, sobre todo en el cuartel militar de Burgos
Grasas y aceites, por su parte, fueron enviados a Barcelona, destinados a unos laboratorios de productos cosméticos.

Época de hambre
Respecto a las razones de la muerte de la ballena, algunas versiones han planteado la hipótesis, a cuenta de las graves heridas que al parecer presentaba el cadáver y de encontrarse en su apogeo la Segunda Guerra Mundial (y con ella la enconada batalla en el mar), de que hubiera sido confundida con una embarcación (quizás un submarino) y cañoneada por un navío de combate.

En todo caso, el calado que este hecho tuvo en la sociedad del momento y la persistencia de su memoria hasta la actualidad, enraizando profundamente en el imaginario colectivo de Laredo y Santoña (y, en gran medida, de toda Cantabria), responde al contexto histórico en el que ocurrió. La durísima coyuntura por la que atravesaba España, recién acabada la Guerra Civil (y plenamente perceptibles sus terribles consecuencias económicas y sociales), junto a las distorsiones provocadas por la contienda mundial y la desacertada política económica de la dictadura franquista, provocaron un grave estado de desabastecimiento, de racionamiento y, en resumen, de hambre. En medio de aquella situación de carencia de las necesidades más básicas el inesperado acceso a toneladas de carne (además del inhabitual espectáculo de poder admirar tan imponente animal) hubo de legar, inevitablemente, una profunda huella entre los vecinos que lo vivieron; huella transmitida a las siguientes generaciones. Ello, aunque las prioridades del régimen le hicieran destinar la mayor parte de la carne al ejército.

Y, siendo una historia compartida por ambas villas, Laredo y Santoña, unidas desde siempre por un cordial enfrentamiento de vecindad (alimentado por haber sido durante el  dos de los principales puertos pesqueros del Cantábrico), inevitablemente dio lugar a una leyenda con carácter de disputa.

Aniversario
En conmemoración del 50º aniversario de la arribada de la famosa ballena a la bahía, fue organizada una conferencia por Ángel Luis Gómez Calle en el marco de su programa de Radio Laredo "Entre Cazuelas". En ella reunió en la Casa de Cultura del municipio el martes 13 de junio de 2006 a los santoñeses Adolfo Muela y Antonio Cefalú y a los pejinos Oscar Gutiérrez y Rufo de Francisco, bajo el título, inevitable, de "¿Quién se comió la ballena?". En ella se vino a demostrar que el "enfrentamiento" laredano-santoñés posee un carácter más bien cordial.

Como curiosidad, el 9 de noviembre de 2011 un segundo cetáceo apareció varado en la playa de San Martín de Santoña; hecho que se convirtió de nuevo en un llamativo espectáculo popular y que, inevitablemente, recuperó la memoria de aquella otra ballena, ya mítica, y de las bromas, chascarrillos y puyas que rodean su historia-leyenda entre santoñeses y laredanos.

Enlaces externos
Artículo sobre la ballena en Nostalgias Pejinas
Artículo en Rincones de Santoña
Artículo en Entre el mar y la montaña
Noticia sobre la charla-coloquio en El Diario Montañés, en 2006

Laredo (Cantabria)
Santoña
Folclore de Cantabria
Historia de Cantabria
Leyendas urbanas
Ballenas en la cultura

¿Quién se comió la ballena?


Prvenstvo Nogometnog saveza općine Split u sezoni 1975./76. je predstavljalo ligu 6. ranga nogometnog prvenstva Jugoslavije.
Ligu je svojio Borac iz Glavica.

Ljestvica

Rezultatska križaljka
podebljan rezultat - igrano u prvom dijelu lige (1. – 7. kolo), odnosno prva utakmica između klubova
rezultat normalne debljine - igrano u drugom dijelu lige (8. – 14. kolo), odnosno druga utakmica između klubova
 prekrižen rezultat  - poništena ili brisana utakmica
p - utakmica prekinuta

 Izvori:

Povezani članci
 Međuopćinska nogometna liga Split – Makarska 1975./76.

Izvori

 Duško Marović, Andrija Križević-Drina: Šest decenija Nogometnog saveza općine Split : 1920 - 1980, Split, 1980. str. 87-88
 Jurica Gizdić: Dok je srca bit će i Croatie : 1974. Kujundžuša - Croatia 2004., Zmijavci, 2004., , str. 24-26
 Jurica Gizdić: NK Dugopolje 1952. – 2002. : 50 godina nogometa u Dugopolju, Dugopolje, 2002., , str. 52-53
 nk-oskotok.bloger.index.hr, NK OSK Otok - Sezone OSK-a kroz povijest (SFRJ) , objavljeno 9. lipnja 2011., pristupljeno 29. listopada 2017.

1975-76
Split
1975-76 Split

Prvenstvo Nogometnog saveza općine Split 1975./76.


James Haig Adomian (født 31. januar 1980) er en amerikansk skuespiller.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Nebraska

James Adomian


The Microsoft Most Valuable Professional (MVP) award is given by Microsoft to "technology experts who passionately share their knowledge with the community". They are awarded to people who "actively share their ... technical expertise with the different technology communities related directly, or indirectly to Microsoft". The MVP recognition lasts for a year and is awarded for a person's Microsoft related activity, contributions and influence over the previous year.

The MVP program grew out of the software developer community. Some of the earliest MVPs were those most active in online peer support communities, such as Usenet and CompuServe. It has since grown to include other types of products, and other avenues of contribution. Steve Ballmer spoke to a group of Microsoft MVPs about Windows XP and Windows Vista.

A posting from Tamar Granor on the Universal Thread web site gives this account of the origin of the MVP program.

Earning the Microsoft MVP Award
The rules and guidelines to getting awarded as a Microsoft MVP are not strictly defined. The reason for this is that every Microsoft MVP contributes to the community in different ways. However, the largest key indicator Microsoft looks for when considering someone for the Microsoft MVP Award is how much impact their activities over the last 12 months have on the community.

Cancellation and reinstatement
On October 22, 1999, a Microsoft executive sent out a message announcing the cancellation of the MVP program. This may have been in response to a recent suit against AOL by its newsgroup leaders, who felt that they deserved to be paid for the time they put in online. After an outpouring of online support to the MVP program, including many emails sent directly to Bill Gates and Steve Ballmer, Microsoft announced three days later that the cancellation had been rescinded. This then led to discussions across the company about which division would own the expenses for this program. The program stayed in support, but additional investments were made - one of the original CompuServe engineers was brought in for a new position as Director of Community, reinvigorating the MVP program with a dedicated project coordinator, site resources and support engineers. The program became far more successful through these efforts, expanding its global footprint and receiving coverage with more than 100 independent press articles, eventually landing as one of Microsoft's Board of Director's 7 Big Bets for 2007.

See also
 List of computer-related awards

References

External links

MVPs.org Unmaintained community site
MVP blogs site

Microsoft culture
Computer-related awards

Microsoft Most Valuable Professional


Küçük ak balıkçıl (Egretta garzetta), balıkçılgiller (Ardeidae) familyasına ait 55–65 cm boyunda, 88–95 cm kanat açıklığına sahip bir kuş türü.

Ağırlıkları 350-550 gramdır. Bütün tüyleri beyaz renklidir. Sarı ayaklara sahiptirler. Gagası ve bacaklarının siyah olması sayesinde kolayca tanınabilirler. Uzun gagası ve bacaklarıyla sığ sularda beslenmeye uyum sağlamış bir kuştur.

Balık, amfibiler, kabuklular ve böcekler gibi küçük hayvanlarla beslenirler.

Galeri

Dış bağlantılar
 Küçük akbalıkçıl fotoğrafları

Egretta
Türkiye'deki kuşlar
Afrika kuşları
Avrasya kuşları
Nepal'deki kuşlar
Japonya'daki kuşlar
Okyanusya kuşları
1766'da tanımlanan kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Küçük ak balıkçıl