Casa Mühle este o vilă din Timișoara, care a aparținut familiei de florari Mühle. Împreună cu clădirile de pe bulevardul Mihai Viteazu nr. 26 și 28 face parte din Ansamblul urban "Bd. Mihai Viteazul", monument istoric din LMI, cod TM-II-a-B-06110. După 2010 vila a generat numeroase controverse în care au fost implicate primăria și Consiliul Județean.

Istoric
Vila este situată aproape de centrul orașului, pe bd. Mihai Viteazu, la intersecția cu bd. Victor Babeș. Construită în secolul al XIX-lea, în jurul anilor 1866–1868, a fost cumpărată în 1878, împreună cu terenurile din jur, de florarul Wilhelm Mühle (1844–1908) și a aparținut apoi fiului său, arhitectul peisagist Árpád Mühle (1870–1930). Vila era înconjurată de o imensă grădină de flori, fiind considerată una dintre cele mai frumoase proprietăți din Timișoara.

După al Doilea Război Mondial într-o parte a ei au locuit urmașii lui Wilhelm Mühle. Ultimul urmaș, strănepoata florarului, a emigrat în Germania prin 1992, iar la plecare a donat o mulțime de obiecte, diplome, acte, statuete, pentru un viitor muzeu al trandafirilor. Restul vilei a fost preluată de ICRAL și repartizată diferitelor persoane. Ultimul chiriaș, un fost ofițer de Securitate, a obținut pentru o sumă derizorie, de circa 10 000 EUR, o parte din vilă beneficiind de prevederile legii 112/1995 privind reglementarea situației juridice a unor imobile cu destinația de locuințe, trecute în proprietatea statului. Deși legea prevedea că imobilul nu putea fi înstrăinat o perioadă de 10 ani de la obținere, proprietarul l-a vândut în jurul anului 2000, înainte de termen, fără ca primăria să-și fi exercitat dreptul de preemțiune, și fără să existe o hotărâre a Consiliului Local, cum prevedea legea 422/2001 în cazul vânzării clădirilor aflate pe Lista Monumentelor Istorice. Cei interesați s-o cumpere au fost familia de romi Cârpaci. Aceștia au obținut și restul proprietății pe cale judecătorească și intenționau s-o transforme într-o reședință cu profil specific. În acest scop, în 2004 s-a solicitat o autorizație de construcție pentru modificările avute în vedere, obținându-se certificatul de urbanism, însă arhitectul șef al Timișoarei din acel moment, Radu Radoslav, nu a fost de acord cu modificările respective.

O primă autorizație de intervenție asupra imobilului a fost obținută în iulie 2006, după schimbarea, în aprilie, a lui Radu Radoslav cu Sorin Ciurariu. Autorizația a fost obținută prin intermediul firmei de construcții MG Building Design, patronată de Cristian George Ciuhandu, fiul primarului Gheorghe Ciuhandu, firmă a cărei director comercial era Ana Maria Ciuhandu, soția primarului, și din acționariatul căreia făcea parte Sorin Cristian Costache, reprezentantul PNȚCD în Consiliul de Administrație al Administrației Domeniului Public din Timișoara. Beneficiarul autorizației a fost Ionel Cârpaci. Însă această autorizație a expirat fără ca lucrările să fi început.

Între timp, Andrei Petrișor, consilier local, a intenționat și el să obțină vila, împrumutând familia de romi cu 500 000 EUR, casa Mühle fiind ipotecată drept garanție. Însă la 23 mai 2011 ipoteca a fost radiată în urma unei declarații notariale că împrumuturile au fost restituite. La 24 mai proprietatea a fost vândută cu valoarea declarată de circa 100 000 EUR.
lui Ionelaș Cârpaci. Acesta a solicitat o nouă autorizație de construcție, motivând prin necesitatea reabilitării clădirii. Autorizația de construcție, nr. 985/05.07.2012, prevedea "lucrări de restaurații, reparații generale, modificări interioare și exterioare prin consolidări, extinderea casei scării și extinderea clădirii pe fațada posterioară cu 3,85 metri în scopul reîntregirii fațadelor în mod unitar, cu păstrarea arhitecturii existente, amenajare de mansardă în podul existent cu păstrarea cotei existente la cornișă și păstrarea caracterului arhitectural existent, refuncționalizare și recompartimentare parțială a clădirii la subsol, parter și mansardă și amenajarea unui bazin la demisol". Însă lucrările au început cu înlăturarea tencuielii și a acoperișului, apărând semne de înălțare a clădirii, fapte care nu corespundeau cu autorizația obținută. Poliția s-a autosesizat și a deschis un dosar penal, atât pentru nerespectarea prevederilor autorizației, cât și pentru faptul că firma care efectua lucrările nu era autorizată să execute lucrări la clădiri de patrimoniu. Simultan, în urma unui control făcut de Direcția pentru Cultură, Culte și Patrimoniu și Inspectoratul de Stat în Construcții, constatând că "modul în care se execută lucrările de restaurare nu respectă procedurile impuse de o intervenție la o clădire de patrimoniu", în 25 mai 2012 Primăria Municipiului Timișoara, prin Instituția Arhitectului Șef, a dispus sistarea lucrărilor. Actual casa este proprietatea familiei Stancu și a moștenitorului Ion Nelson Mihai.

Mersul lucrărilor
Deși exista autorizația de restaurare, lucrările n-au fost reluate. Lipsită de acoperiș și tencuială o iarnă, clădirea a fost supusă timp de o săptămână unor ploi puternice, fiind evident că se va degrada. Locuitorii Timișoarei, apreciind că este vorba de fapt de o demolare, s-au sesizat și au organizat proteste. Motivul este că locuitorii consideră că, prin cultivarea de către Wilhelm Mühle a peste 1400 de soiuri de trandafiri și crearea unor soiuri noi, familia Mühle a adus Timișoarei denumirea de "oraș al florilor". Tot familia Mühle a donat orașului cele 8 hectare de teren pe care s-au construit clădirile Universității Politehnica Timișoara, teren care forma grădinile lor de flori, motive pentru care Casa Mühle este văzută ca un simbol al orașului, iar locuitorii Timișoarei doresc să fie păstrată ca atare.

La proteste a participat și Comitetul civic pentru patrimoniul urban al Timișoarei, un grup informal, care a declarat că "unii proprietari cer autorizații pentru lucrări minore («mansardări», «consolidari» etc.) și, cu acordul tacit al autorităților, peste noapte, hoțește și banditește, dărâmă pur și simplu monumente irecuperabile ale patrimoniului și ale istoriei timișorene".

Primarul Nicolae Robu a declarat că "Acolo s-a lucrat parșiv. Au fost învățați cum pot degrada clădirea, să obțină apoi o expertiză că nu mai poate fi refăcută. Am convingerea că acesta a fost modul de abordare. Indignarea este cu atât mai mare. Nu este caz singular. Este picătura care a făcut să se reverse un pahar, că în Timișoara țiganii au pus mâna pe case extrem de importante, imobile cu care Timișoara se mândrea".

Importanța Casei Mühle a fost recunoscută de autorități, mai ales în contextul candidaturii Timișoarei la statutul de Capitală Europeană a Culturii. În urma protestelor și demersurilor primăria a obținut o ordonanță prezidențială prin care proprietarii au fost obligați să conserve clădirea, ordonanță la care proprietarii s-au conformat pentru a nu oferi argumente pentru expropriere.

Soluții
Pentru satisfacerea opiniei publice există soluțiile de cumpărare a imobilului de către primărie, sau de expropriere în interes public. În ambele cazuri este nevoie de justificare, printr-o propunere vizând destinația proprietății. Propunerea vehiculată este de Muzeu al Rozelor și Casă Memorială Mühle. Ambele soluții sunt acceptate de proprietari, cu condiția obținerii unei compensații care să-i satisfacă.

Prețul proprietății, evaluate de primărie este de circa 500 000 EUR, din care construcția propriu-zisă doar circa 30–40 000 EUR. Proprietarii evaluează proprietatea între 1 milion și 1,5 milioane de EUR, sumă considerată inacceptabilă de primărie. În urma acțiunii în justiție a Asociației ProDomo și primăriei există o hotărâre judecătorească care obligă proprietarii să aducă clădirea în starea dinainte de lucrările efectuate pe baza autorizației 985/05.07.2011, scop în care a fost eliberată autorizația nr. 674/01.03.2016, având ca obiect "Reconstruire clădire prin aducerea la starea inițială, înainte de A[utorizația de].C[onstrucție]. nr. 985/05.07.2011", beneficiar Stancu Mirela, însă hotărârea a fost atacată prin recurs la tribunal, unde recursul a fost admis. Primăria și Asociația ProDomo au făcut și ele recurs la această sentință la Curtea de Apel, care a trimis cazul la tribunal spre rejudecare. Sentința tribunalului a fost de respingere a recursului familiei Stancu, iar recursul lui Ion Nelson Mihai la Curtea de Apel a fost respins în 20 decembrie 2016, rămânând definitivă prima sentință, de aducere a imobilului în starea dinainte de începerea lucrărilor. Sentința este o premieră în România pentru cazuri similare.

Nici Consiliul Județean nu a fost de acord să cumpere proprietatea la prețul de 2,5 milioane de EUR, cât a solicitat Ionel Stancu.

O eventuală expropriere se bazează pe legea 422/2001, în baza cererii Ministerului Culturii, prin Consiliul Județean Timiș. Proiectul a fost susținut de Marius Marinescu, căruia i s-a opus însă Titu Bojin, în acel moment președinte al Consiliului Județean, declarând că primăria este cea care ar trebui să se ocupe, mai ales că există procese pe rol, iar propunerea nu a trecut la vot. Totuși, Daniel Vighi, președintele Asociației Ariergarda, care s-a implicat în acțiunile de protest, consideră că asta ar fi cea mai bună soluție.

La sfârșitul anului 2016 Casa Mühle stătea în continuare în paragină. Termenul cerut pentru readucerea în starea inițială este de un an.Conform legislației adoptate recent, în caz de neconformare primăria va putea interveni și reface casa pe cheltuiala proprietarilor.

Refacerea casei
Întrucât sentința definitivă de aducere a imobilului în starea inițială nu a fost pusă în aplicare, în 2018 primăria Timișoarei a început demersurile pentru exacutarea silită a proprietarului. Acesta a obținut în august 2019 autorizația de construire pentru "aducerea la starea inițială conform sentinței civile nr. 9531", însă nu a început lucrările în 2012, fapt pentru care Tribunalul Timiș a obligat proprietarul să plătească primariei 19 000 de euro pentru că timp de 2 ani nu a făcut nicio lucrare la vilă, deși avea aceasta obligație. Lucrările au început abia în primăvara lui 2020. Până în 2021 s-a refăcut acoperișul casei în stilul original.

Se speră ca în clădire să funcționeze Muzeul Mühle, exponatele care urmează să fie expuse fiind prezentate la "Casa cu iederă".

Note

Legături externe

Clădiri și structuri din Timișoara
Monumente istorice din Timișoara

Casa Mühle


Hua, monotipski biljni rod iz porodice Huaceae, dio reda ceceljolike (Oxalidales). Jedina je vrsta H. gaboni iz zapadne tropske Afrike gdje kod plemena Turumbu poznasta je kao lofiongI

Biljka je ljekovita, a njezin korijen koristi se kod liječenja astme.

Izvori

Huaceae
Flora Republike Kongo
Flora DR Konga
Flora Gabona
Flora Kameruna

Hua


Mit andet navn er en film instrueret af Stine Exler, Johanne Haaber Ihle.

Handling
I Somaliland har alle mænd et øgenavn, ofte et drillende navn tildelt af familie, venner eller bekendte med udgangspunkt i en særlig hændelse eller et specielt udseende. Bag hvert øgenavn gemmer sig en personlig historie fra livet i et land, der er mærket af tidligere britisk kolonisering og interne stridigheder. Et land, der kæmper for anerkendelse og selvstændighed fra Somalia.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2006

Oplysningsfilm fra Danmark

Mit andet navn


Kuglački klub "Imotska krajina" (KK Imotska krajina; Imotska krajina Imotski; Imotska krajina) je muški kuglački klub iz Imotskog, Splitsko-dalmatinska županija.
U sezoni 2019./20. klub se natječe u 2. hrvatskoj ligi - Jug.

O klubu
KK "Imotska krajina"' je službeno osnovan 2015. godine kao sljednik dotadašnjeg kluba "Imotski". Svoje ligaške utakmice igra u kuglani u Trilju.

Uspjesi

Ekipno
 3. HKL - Jug
 doprvak: 2017./18.

Pojedinačno

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Imotski
 Kuglački klub Imotski

Vanjske poveznice
 kuglanje.hr, Kuglački klub Imotska krajina

Izvori
 moja-djelatnost.hr, KUGLAČKI KLUB IMOTSKA KRAJINA
 bisnode.hr, KUGLAČKI KLUB IMOTSKA KRAJINA
 poslovna.hr, KUGLAČKI KLUB IMOTSKA KRAJINA
 fininfo.hr, K.K. IMOTSKA KRAJINA
 infobiz.fina.hr, K.K. IMOTSKA KRAJINA

Imotska krajina
Šport u Imotskom

Kuglački klub Imotska krajina Imotski


Auguste Ambroise Tardieu (Paris, 10 de abril de 1818 - Paris, 12 de enero de 1879), fue hijo del artista y cartógrafo Ambroise Tardieu, era un médico forense francés del . Fue presidente de la Académie Nationale de Médecine, así como deán de la facultad de Medicina y catedrático de Medicina legal en la Universidad de París.

Estudio del maltrato infantil
Entre sus numerosos aportes, Tardieu es el autor de lo que sin duda es el primer libro escrito sobre el maltrato y la violencia sexual contra los menores. Esta obra fue reeditada seis veces entre 1857 y 1878 bajo el título Étude médico-légale sur les attentats aux mœurs («Estudio médico legal sobre los atentados contra las costumbres», el «atentado contra las costumbres» era habitualmente un eufemismo para referirse a la violación). En homenaje a esas primeras descripciones clínicas de niños maltratados, el síndrome también se llama «síndrome de Tardieu». Las «manchas de Tardieu» (equimosis subpleurales), observadas tras la muerte por estrangulación o sofoco de un bebé, fueron descritas por primera vez por Tardieu en 1859.

Debido a los ataques sexuales contra niños tendían a incluir heridas físicas —a menudo heridas serias o fatales—, Tardieu clasificó los crímenes sexuales como un subtipo del ataque físico. Poco común para su época, Tardieu empleó un lenguaje común para describir crímenes sexuales y el daño causado a sus víctimas. Descubrió que los crímenes sexuales contra los niños eran alarmantemente comunes: en la edición de 1878 Tardieu señala que más del 75% de las violaciones o intentos de violación juzgados en tribunales franceses fueron cometidos contra menores de 16 años, y la mayoría contra niñas menores de 12 años. Además, señaló que la violación incestuosa no era rara. A pesar de ello, las investigaciones de Tardieu fueron criticadas con violencia o ignoradas por las autoridades legales y otros médicos, en parte porque sus conclusiones y las pruebas contradecían la creencias generales y violaban el tabú que rodeaba la discusión de crímenes sexuales, en particular el incesto.

En 1960, la prestigiosa revista Annales d'hygiène publique et de médecine légale publicó un artículo de Tardieu. Titulado «Etude médico-légale sur les sévices et mauvais traitements exercés sur des enfants» («Estudio medico-legal sobre las sevicias y malos tratos ejercidos sobre los niños») que catalogaba treinta y dos casos de malos tratos recibidos por niños a manos de sus cuidadores. En esos casos Tardieu había sido encargado por un tribunal a examinar a los niños desde un punto de vista médico legal. El caso más elaborado en el artículo es uno que incluye abuso sexual (experiencia vital de Adelina Defert). El tribunal de Reims, el 3 de diciembre de 1859, juzgó el caso de Adelina Defert, de diecisiete años de edad. El Dr. Nidart, un médico en Sainte-Ménehould, fue encargado por el tribunal a examinarla. El Dr. Nidart escribió su primero de sus dos informes el 22 de julio de 1859, el segundo el 29 de julio. Ambos informes forman parte del artículo de Tardieu. Masson afirma que Tardieu consideraba el abuso sexual como una forma de abuso o malos tratos físicos, ya que incluyó el caso en el artículo.

Debido a que el artículo no fue mencionado en la literatura posterior, Tardieu decidió reproducirlo en su libro sobre heridas (Étude sur les Blessures), publicado diecinueve años después, en 1879, el año de su muerte. Masson cita a Tardieu en las página 70 de ese libro: «Este estudio, realizado hace dieciocho años, es el primero que se intentó con este tema, sobre el que los escritores en el campo de la medicina legal han mantenido posteriormente un silencio completo.»

Estudio de la homosexualidad
El Étude médico-légale sur les attentats aux mœurs es por otra parte un monumento a la homofobia médica: Ambroise Tardieu convierte al homosexual en un auténtico monstruo, creando una teratología que posteriormente sería enseñada en las facultades de medicina durante un siglo. Asimila al homosexual masculino a la mujer, de la que tendría las propiedades físicas (sobre todo compara el ano del sodomita con la vagina femenina), y a los animales (sobre todo al perro, ya que el sodomita activo tendría el pene con forma del pene del perro). Los hombres que realizaran sexo oral con otros hombres tendrían bocas torcidas, dientes cortos y labios carnosos. Fijó para generaciones de estudiantes de medicina las supuestas características anatómicas de la población homosexual masculina:

Llamaba a los poderes públicos a inquietarse por el carácter de subversión social que tendría la homosexualidad, poniendo en contacto a los franceses con los extranjeros (denuncia el «cosmopolitismo de estas degradantes pasiones»), de los hombres de mundo y los hombres del pueblo. Para acabar, asocia la homosexualidad al crimen; toda una serie de asesinatos manifestarían, según Tardieu, la relación de los homosexuales con «la hez del mundo más vil», al que «van a buscar la satisfacción de sus deseos monstruosos».

En este sentido, las contradicciones abundan: su preocupación por el carácter científico clínico está acompañado por la retórica de la depravación; la tesis del innatismo de la «pederastia», como llamaba la homosexualidad, va a la par de la tesis del vicio, es decir, de la elección inmoral. Tardieu ilustra hasta qué punto la medicina del comportamiento del , pretendidamente positivista, era tributaria del prejuicio, sobre todo del religioso.

Obra
 1843 : De la morve et du farcin chronique chez l'homme.
 1849-50 : Mémoire sur les modifications physiques et chimiques que détermine dans certaines parties du corps l'exercice des diverse professions, pour servir à la recherche médico-légale de l'identité.
 1852 : Voiries et cimetières.
 1855 : Études hygiéniques sur la profession de mouleur en cuivre, pour servir à l'histoire des professions exposées aux poussières inorganiques.
 1855 : Étude médico-légale sur le tatouage considéré comme signe d'identité.
 1856 : Étude médico-légale sur l'avortement, suivie d'observations et de recherches pour servir à l'histoire médico-légale des grossesses fausses et simulées.
 1856 : Étude historique et médico-légale sur les sur la fabrication et l'emploi des alumettes chimiques.
 1857 : Étude médico-légale sur les attentats aux mœurs.
 1852-54 : Dictionnaire d'hygiène publique et de salubrité.
 1860 : Etude médico-légale sur les sévices et mauvais traitements exercés sur des enfants
 1864 : Étude médico-légale sur les maladies provoquées ou communiquées comprenant l'histoire médico-légale de la syphilis et de ses divers modes de ransmission.
 1867 : Étude médico-légale et clinique sur l'empoisonnement.
 1868 : Étude médico-légale sur l'infanticide.
 1870 : Étude médico-légale sur la pendaison, la strangulation, les suffocations.
 1872 : Étude médico-légale sur la folie.
 1879 : Étude médico-légale sur les maladies produites accidentellement ou involontairement.
 1879 : Étude sur les blessures.

Referencias

Enlaces externos
Etude médico-légale sur les sévices et mauvais traitements exercés sur des enfants, Par le Dr Ambroise Tardieu - Annales d'hygiène publique et de médecine légale. - 1860: Pages 361-398

Médicos de Francia del siglo XIX
Homófobos
Historia LGBT de Francia
Científicos forenses
Miembros de la Real Academia de Medicina de Bélgica
Miembros de la Academia Nacional de Medicina de Francia
Nacidos en París
Fallecidos en París

Auguste Ambroise Tardieu


Gheorghe Apostoleanu (n. aprilie 1832, Focșani – d. 1895) a fost un magistrat și politician român.

Biografie
Gheorghe Apostoleanu s-a născut în anul 1832, la Focșani, în familia unor moșieri. Doctor în drept la Berlin, a fost ministrul justiției în al doilea guvern al lui Manolache Costache Epureanu de la Iași, după Mica Unire, dar înainte de unirea administrativă a Principatelor Române.

A fost profesor de Economie Politica la Universitatea din Iași, apoi președinte al Curților de Apel din Iași și Focșani. Unul dintre autorii Codului civil.

În casa din Focșani s-a semnat Armistițiul de la Focșani între delegații Armatei Române și reprezentanții Armatelor Centrale în decembrie 1917. În 1888, însuși Regele Carol I a venit la Focșani împreună cu regina Elizabeta și principele Ferdinand și au fost găzduiți pentru două zile în casa Apostoleanu.

A fost căsătorit cu Smaranda (Gâță) Apostoleanu (1844-1925), iar împreună au avut cinci copii.

Note

Guvernele Manolache Costache Epureanu
Miniștri de justiție ai României
Politicieni români
Politicieni români din secolul al XIX-lea
Români din secolul al XIX-lea
Focșani

Gheorghe Apostoleanu


An Hapaline celatrix in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Peter Charles Boyce. An Hapaline celatrix in nahilalakip ha genus nga Hapaline, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hapaline

Hapaline celatrix


An Araeococcus goeldianus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Araeococcus goeldianus in nahilalakip ha genus nga Araeococcus, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Araeococcus

Araeococcus goeldianus


Nogometno prvenstvo (liga) Rijeke ili Coppa Giovanni Maras (u čast kapetanu i rekorderu Fiumane koji je umro kao partizan u bitci na Risnjaku) je igrano 1945./46. između neformalnih timova gradksih poduzeća i nije priznat sa strane Jugoslavenskog Nogometnog Saveza kao službeno.

Grad je do 1947. bio pod Vojnom upravom Jugoslavenske armije (VUJA) i njegov je budući državni položaj 1945. bio još potpuno neizvjestan, pa je vojna uprava odlučila organizirati neformalno prventsvo da zabavi stanovništvo.Sudjelovalo je devet timova radnika tvornica iz općine Rijeka unutar njezinih talijanskih granica (bez Sušaka). Timovi nisu bili službeni klubovi. Natjecanje je igrano kao liga dvokružnim liga-sustavom, od 18. studenog 1945. do 4. travnja 1946. godine,  a prvak je postala momčad radnika "Magazzini Generali".

Ljestvica

 ASPM – Azienda Servizi Pubblici Municipalizzati
 ROMSA – Raffineria Oli Minerali Società Anonima

Rezultatska križaljka
{| class="wikitable"  style="font-size: 85%; text-align: center"
!kratica !!klub !!ASPM !!CAN !!DIN !!LIG !!MAG !!MET !!POR !!ROMSA !!TOR
|-
|ASPM ||align="left"|ASPM ||bgcolor="gainsboro"| ||3:7 ||8:2 ||4:4 ||2:4 ||2:3 ||2:2 ||5:1 ||2:2
|-
|CAN ||align="left"|Cantieri Navali ||6:1 ||bgcolor="gainsboro"| ||10:0 ||1:2 ||0:0 ||7:2 ||0:0 ||4:3 ||2:0
|-
|DIN ||align="left"|Dinamo ||3:2 ||1:6 ||bgcolor="gainsboro"| ||0:1 ||1:11 ||2:5 ||2:1 ||1:3 ||2:8
|-
|LIG ||align="left"|Lignum ||5:1 ||1:1 ||6:0 ||bgcolor="gainsboro"| ||1:2 ||5:0 ||6:1 ||5:3 ||1:3
|-
|MAG ||align="left"|Magazzini Generali
|3:1 p, 2:0 p.f. ||5:4 ||6:2 ||2:2 ||bgcolor="gainsboro"| ||7:1 ||1:0 ||0:4 ||2:1
|-
|MET ||align="left"|Metallurgica ||2:1 ||0:5 ||5:0 ||4:8 ||0:12 ||bgcolor="gainsboro"| ||3:6 ||2:4 ||0:6
|-
|POR ||align="left"|Portuale ||0:2 ||1:4 ||5:0 ||9:3 ||0:3 ||3:1 ||bgcolor="gainsboro"| ||1:2 ||0:6
|-
|ROMSA ||align="left"|ROMSA ||5:1 ||0:8 ||11:1 ||0:2 ||1:2 ||3:3 ||4:0 ||bgcolor="gainsboro"| ||2:1
|-
|TOR ||align="left"|Torpedo ||3:1 ||4:1 ||8:0 ||0:2 ||0:0 ||4:0 ||0:1 ||'_:_, 2:2 ||bgcolor="gainsboro"|
|-
!colspan="11"|
|-
|colspan="11" align="left"|
podebljan rezultat – utakmice od 1. do 9. kola (1.utakmica između klubova)
rezultat normalne debljine – utakmice od 10. do 18. kola (2. utakmica između klubova)
rezultat nakošen – nije vidljiv redoslijed odigravanja međusobnih utakmica iz dostupnih izvora
 rezultat nakošen i smanjen *   – iz dostupnih izvora nije uočljiv domaćin susreta
 prekrižen rezultat  – poništena ili brisana utakmica
p – utakmica prekinuta
|}
 Izvori:

 Kvalifikacije za 1. saveznu ligu

Na kraju sezone nove vlasti odlučuju osnovati s tradicijom glavnog gradskog kluba koji će predstavljati grad na državnom nivou, i po prijedlogu upravnika Fiumane i gradskog djelatnika Ettorea Mazzierija, umjesto U.S. Fiumane se pokreće NK Kvarner. Kao nasljednik glavnog gradskog kluba, NK Kvarner dobije pravo se natjecati kao predstavnik okupacijske Zone B Julijske Krajine s USO Pula za ulazak u Prvu saveznu ligu.''

Poveznice
 Hrvatska liga 1946.

Izvori
 issuu.com, Ferrucio Burburan, Zlatko Moranjak: Rijeka nogometa : 1873-1948 , Rijeka, 2006., str. 109-112, pristupljeno 6. siječnja 2018.

Rijeka
1945-46 Rijeka

Nogometno prvenstvo grada Rijeke 1945./46.


Ridderspore (Delphinium) er en slægt i Ranunkel-familien. Planterne er flerårige urter, og frugten består af en samling bælgkapsler, i modsætning til sin nære slægtning kornriddespore, som er etårig, og hvis frugt kun har en enkelt bælgkapsel. Af denne grund har kornridderspore skiftet navn til Consolida.

Begge slægter har blomster i klynger med fem kronblade, og bagudrettet spore. Begge planter dyrkes meget i haver.

Selvom stauderiddersporer (Delphinium) har en vid udbredelse, vokser ingen arter af slægten vildt i Danmark, eller Nordvesteuropa. Tidligere sås kornridderspore som ukrudt i kornmarker, men er nu næsten forsvunden.

Eksternt link
Om kornridderspore i Fugle og natur

Ridderspore


Cartoon One (Cartoon One SRL- Animation & licențiere) este o companie de producție italiană cu sediul în Roma, care produce și distribuie  seriale de televiziune de animație, fondată de Angelo Poggi și Gianluca Bellomo.

Compania își concentrează obiectivele pe două grupe principale de vârstă: preșcolar și între șase și doisprezece ani; printre contribuabili principalele capete de acuzare: Rai Fiction, motanul Felix Producție SUA, Canada Cookie Jar, BKN Spania, Germania Hahnfilm, Epidem ZOT Finlanda, Agogo Media.

Premii și recunoștințe
 [[[Cartoons on the Bay]] 2008 - "Studiul Anului"
 Cartoon Forum 2008 (noua ediție) - nominalizare:  Investitor / Distribuitor al anului  (secțiunea  Cartoon Recunoștințe ) <ref>  </ ref>
Festivalul internațional "Playmont" al premiului multimedia pentru cel mai bun desen animat de la Școala Vampire.

Filmografie
 Caps roșu - 26 de episoade de 26 de minute (producție: Cartoon One, Epidew Zot)
 Școala de Vampiri (denumire comună internațională:  School of vampiers , 2007) - 52 episoade de 13 minute (producție: Cartoon One, Hahn Film, Rai Fiction)
 Teen Days - 26 de episoade de 26 de minute (producție: Cartoon One, Rai Fiction, ARD)
 Arpo - 26 de episoade de 26 de minute, animație 3D (producție: Cartoon One, animație TRWK inc.)
 Buttercup wood - 52 episoade de 13 minute, 3d animație (producție: Cartoon One, Agogo entertainment ltd)

Note

Legături externe

Studiouri de animație

Cartoon One


The sharp-tailed grouse (Tympanuchus phasianellus), also known as the sharptail or fire grouse, is a medium-sized prairie grouse. One of three species in the genus Tympanuchus, the sharp-tailed grouse is found throughout Alaska, much of Northern and Western Canada, and parts of the Western and Midwestern United States. The sharp-tailed grouse is the provincial bird of the Canadian province of Saskatchewan.

Taxonomy
In 1750 the English naturalist George Edwards included an illustration and a description of the sharp-tailed grouse in the third volume of his A Natural History of Uncommon Birds. He used the English name "The Long-tailed Grous from Hudson's-Bay". Edwards based his hand-coloured etching on a preserved specimen that had been brought to London from Hudson Bay by James Isham. When in 1758 the Swedish naturalist Carl Linnaeus updated his Systema Naturae for the tenth edition, he placed the sharp-tailed grouse with other grouse in the genus Tetrao. Linnaeus included a brief description, coined the binomial name Tetrao phasianellus and cited Edwards' work. The sharp-tailed grouse is now placed in the genus Tympanuchus that was introduced in 1841 by the German zoologist Constantin Wilhelm Lambert Gloger for the greater prairie chicken. The genus name combines the Ancient Greek tumpanon meaning "kettle-drum" with ēkheō meaning "to sound". The specific epithet phasianellus is a diminutive of the Latin phasianus meaning "pheasant".

The greater prairie chicken, lesser prairie chicken, and sharp-tailed grouse make up the genus Tympanuchus, a genus of grouse found only in North America. Six extant and one extinct subspecies of sharp-tailed grouse are recognised:
 T. p. phasianellus: the nominate race or northern sharp-tailed grouse is found in Manitoba, northern Ontario, and central Quebec. It is partly migratory.
 T. p. kennicotti: the northwestern sharp-tailed grouse is resident from the Mackenzie River to the Great Slave Lake in the Northwest Territories, Canada.
 T. p. caurus: the Alaskan sharp-tailed grouse inhabits north-central Alaska eastwards to the southern Yukon, northern British Columbia, and northern Alberta.
 T. p. columbianus: the Columbian sharp-tailed grouse can be found in isolated pockets of native sagebrush and bunchgrass plains of Idaho, Wyoming, Colorado, Utah, and British Columbia.
 T. p. campestris: the prairie sharp-tailed grouse lives in Saskatchewan, southeastern Manitoba, southwestern Ontario, and the Upper Peninsula of Michigan to northern Minnesota and northern Wisconsin.  This subspecies coexists with the plains race around the northern Red River Valley and prefers low seral stages of recently converted forests to shrubland.
 T. p. jamesi: the plains sharp-tailed grouse makes its home in the northern Great Plains in southern Alberta and Saskatchewan, eastern Montana, North and South Dakota, Nebraska, and northeastern Wyoming.  This race lives in the mixed-grass prairie, preferring a mosaic of native grasslands, cropland, and brushy/woody riparian draws, creeks, and rivers for a winter food source above the snow cover as buds and berries.
 †T. p. hueyi: the New Mexico sharp-tailed grouse is extinct.

Description

Adults have a relatively short tail with the two central (deck) feathers being square-tipped and somewhat longer than their lighter, outer tail feathers giving the bird its distinctive name. The plumage is mottled dark and light browns against a white background, they are lighter on the underparts with a white belly uniformly covered in faint "V"-shaped markings. These markings distinguish sharp-tailed grouse from lesser and greater prairie chickens which are heavily barred on their underparts. Adult males have a yellow comb over their eyes and a violet display patch on their neck. This display patch is another distinguishing characteristic from prairie chickens as male prairie chickens have yellow or orange colored air sacs. The female is smaller than the male and can be distinguished by the regular horizontal markings across the deck feathers as opposed to the irregular markings on the males deck feathers which run parallel to the feather shaft. Females also tend to have less obvious combs.

Measurements:

 Length: 15.0-19.0 in (38.1-48.3 cm)
 Weight: 21.0-31.0 oz (596-880 g)
 Wingspan: 24.4-25.6 in (62-65 cm)

Distribution
Sharp-tailed grouse historically occupied eight Canadian provinces and 21 U.S. states pre-European settlement. They ranged from as far north as Alaska, south to California and New Mexico, and east to Quebec, Canada.  Following European settlement the sharp-tailed grouse has been extirpated from California, Kansas, Illinois, Iowa, Nevada, and New Mexico.

Behavior

Feeding
These birds forage on the ground in summer, in trees in winter. They eat seeds, buds, berries, forbs, and leaves, also insects, especially grasshoppers, in summer. Specific species of grasshopper the sharp-tailed grouse is known to feed on are Melanoplus dawsoni and Pseudochorthippus curtipennis.

Breeding
The sharp-tailed grouse is a lekking bird species. These birds display in open areas known as leks with other males, anywhere from a single male to upwards of 20 will occupy one lek (averaging 8-12). A lek is an assembly area where animals carry on display and courtship behavior. During the spring, male sharp-tailed grouse attend these leks from March through July with peak attendance in late April, early May. These dates do fluctuate from year to year based on the weather. Johnsgard (2002) observed weather delayed lekking of up to two weeks by sharp-tailed grouse in North Dakota. The males display on the lek by stamping their feet rapidly, about 20 times per second, and rattle their tail feathers while turning in circles or dancing forward. Purple neck sacs are inflated and deflated during display. The males use "cooing" calls also to attract and compete for females. The females select the most dominant one or two males in the center of the lek, copulate, and then leave to nest and raise the young in solitary from the male. Occasionally a low-ranking male may act like a female, approach the dominant male and fight him.

Habitat selection
The sharp-tailed grouse is found throughout different prairie ecosystems in North America. They inhabit ecosystems from the pine savannahs of the eastern upper Midwest to the short grass, mid grass, and shrub steppe prairies of the Great Plains and Rocky Mountain West. Selection of specific habitat characteristics and vegetation communities is variable among the different subspecies of sharp-tailed grouse. Selection of these specific habitats depends on the quality of habitat available to grouse.
The major habitats used by sharp-tailed grouse, recorded in the literature, are savannah style prairie with grasses dominant and shrub patches mixed throughout, with minimal patches of trees. In fact, Hammerstrom (1963) states the taller the woody vegetation, the less of it there should be in the habitat. The savannah style habitat is mostly preferred during the summer and brood rearing months through autumn. This general habitat is used during all four seasons for different features. Habitat selection and usage vary by season with; lekking, nesting, brood rearing, and winter habitat selected and utilized differently.

Lekking habitat
The lek, or dancing ground is, usually made up of short, relatively flat native vegetation. Other habitat types utilized for leks are cultivated lands, recent burns, mowed sites, grazed hill tops, and wet meadows. Manske and Barker (1987) reported sun sedge (Carex inops), needle and thread grass (Hesperostipa comata), and blue grama (Bouteloua gracilis) on lekking grounds in the Sheyenne National Grassland in North Dakota.  The males also select for upland or midland habitat type on the tops of ridges or hills.
Leks surrounded by high residual vegetation were observed by Kirsch et al. (1973). They noticed lek distribution was influenced by the amount of tall residual vegetation adjacent to the lek. Lek sites eventually became abandoned if vegetation structure was allowed to get too high. The invasion of woody vegetation and trees into lekking arenas also caused displaying males to abandon leks. Moyles (1981) observed an inverse relationship of lek attendance by males with an increase in quaking aspen (Populus tremuloides) within 0.8 km of arenas in the Alberta parklands. Berger and Baydack (1992) also observed a similar trend in aspen encroachment where 50% (7 of 14) of leks were abandoned when aspen coverage increased to over 56 percent of the total area within 1 km of the lek.  Males select hilltops, ridges, or any place with a good field of view for leks. So they can see the surrounding displaying males, approaching females to the dancing ground, and predators.

Nesting habitat
Nesting cover is one of the most important habitat types needed by sharp-tailed grouse hens. Nesting habitat varies widely among the different subspecies of sharp-tailed grouse. Hamerstrom Jr. (1939) found the majority of prairie sharp-tailed grouse (T. p. campestris) nests occupied dense brush and woods at marsh edges. Gieson and Connelly (1993) reported that Columbian sharp-tailed grouse (T. p. columbianus) selected for dense shrub stands with taller, denser shrubs located at the nest site. Plains sharp-tailed grouse (T. p. jamesii) selected nest sites with dense residual vegetation and a shrubby component.  However, nest sites are usually characterized by dense tall residual vegetation (last year's growth) with the presence of woody vegetation either at the nest site or nearby. Goddard et al. (2009) state that the use of shrub dominated habitats has not been documented by many other researchers. Goddard et al. (2009) found that sharp-tailed grouse hens in Alberta, Canada selected more for shrub steppe habitats in their first nest attempts because of increased concealment provided by the shrubs than the residual grass earlier in the breeding season. Roersma (2001) also found that grouse in southern Alberta selected taller, woody vegetation compared to all other habitats assessed, and grouse used this area in greater proportions to available woody habitat. These findings contradict Prose et al. (2002), who states that residual vegetation is critical to sharp-tailed grouse nest success due to the early seasonal nesting nature of the grouse.

Brood habitat
Sharp-tailed grouse are a precocial species, meaning that they hatch with their eyes open, are self-reliant, and do not require the mother to feed them. Shortly after hatching, the chicks and mother leave the nest site in search of cover and food.  Brood rearing habitats of sharp-tailed grouse have many characteristics including: shrubby vegetation for concealment, short vegetation nearby for feeding, and high amounts of forbs present. This could explain why sharp-tailed grouse nest in or close to shrub communities. The shrub component in brooding habitat provides good canopy protection from direct sunlight and avian predators.  Hamerstrom (1963) and Goddard et al. (2009) both observed the greatest number of sharp-tailed grouse broods present in open, rather than wooded landscapes. Both hypothesized this use of open landscape was due to an abundance of insects for the chicks and green herbaceous cover for the hen to feed on.
Habitat usage by sharp-tailed grouse broods is a function of time of day, available habitat, and weather. Brood habitats are made up of many complex habitat types. Broods may utilize shrubby areas or oak grassland savannah type habitats. Broods utilize these types of habitats for cover, while remaining close to prime foraging habitats in the form of shorter vegetation with a mixture of native vegetation.

Winter habitat
Winter habitat usage by sharp-tailed grouse seems to shift toward denser cover for thermal insulation. Hammerstrom and Hammerstrom (1951) noticed that grouse use thicker edge type habitat more than the open ground during the winter in Michigan and Wisconsin. Hammerstrom and Hammerstrom (1951) also noted that birds, when found in open habitat, were no more than a few hundred meters from thicker cover. These birds were usually utilizing grain fields. Swenson (1985) observed the same trend in Montana. Hamerstrom and Hammerstrom (1951) declared that use of forested habitat by sharp-tailed grouse vary by location, noting that sharp-tailed grouse in more semi-arid and arid areas utilize brush less frequently in winter. However, Hammerstrom and Hammerstrom (1951) did report that sharp-tailed grouse in Washington and California were observed using edge type habitats more frequently during winter months. Manske and Barker (1987) noticed a similar trend in winter habitat usage in North Dakota, noting that sharp-tailed grouse in small flocks joined together to form larger packs in severe weather. These packs move from open prairie, to shelterbelts, and adjacent croplands with standing corn and sunflowers. Habitat usage in winter varies greatly as a function of snow depth (Swenson 1985). As snow depth increases, habitat selection shifts from cropland and prairie to shelterbelts and woody vegetation.  One habitat change seen by Hamerstrom and Hamerstrom (1951), was grouse would select large snow banks to burrow into, to keep warm during cold nights. The use of burrows was also noted by Gratson (1988).

Habitat fragmentation
Habitat fragmentation has been one of factors driving the decline of all subspecies of sharp-tailed grouse across its entire range throughout North America. The type of habitat fragmentation varies from ecological succession, as shrub/grassland areas transition into forested areas. Fire suppression, tree plantings, limiting logging practices, and an increase of invasive woody species have also led to habitat fragmentation. The largest contributor to habitat fragmentation has been the agriculture industry.

The Homestead Act 1862 opened up great expanses of virgin prairie in the west to early settlers. By 1905 about 41 million hectares of the west had been homesteaded. Much of this land was in semi-arid rangelands with sub-marginal precipitation to support crop production. The plowing of this land represented a permanent change in the nature of the land. Another contributor to habitat fragmentation for grouse is unmonitored and excessive cattle grazing. Cattle can be an important tool to manage habitat structure for sharp-tailed grouse when managed properly (Evens 1968). The habitat of sharp-tailed grouse was severely affected by early settlers before cattle grazers understood the impact to the environment from overgrazing.

A secondary effect of early agriculture during the years of the Dust Bowl and Great Depression in the late 1920s and early 1930s was when homesteaders abandoned the unproductive land. The United States government bought up much of this land through the Land Utilization Program, with management eventually controlled by the United States Forest service and the Bureau of Land Management. During the drought years of the 1930s, these agencies re-vegetated some of these areas with non-native highly competitive vegetation such as smooth brome (Bromus inermis) and crested wheatgrass (Agropyron cristatum). These plants served their purpose by re-vegetating and protecting the soil. But these invaders became great competitors and directly affected native vegetation. In some instances crested wheatgrass and smooth brome have forced out native vegetation, creating monoculture habitats. Monoculture habitats are not favored by sharp-tailed grouse, as they prefer sites with high heterogeneity. Hamerstrom (1939) was quoted as saying "More important than the individual cover plants is the fact that most of the nests of all species were in cover mixtures rather than pure stands."

Habitat assessment
Research conducted before 1950 on sharp-tailed grouse habitat assessment was done visually.  Hamerstrom (1939) reported sparse vegetation was seldom selected for nesting due to lack of adequate cover. Habitat generalizations were formed based on the number of individuals found at a given local. These assumptions were if more birds were present at one location and less at another, then the first must be the better habitat. Hamerstrom (1963) observed 119 of 207 (57%) grouse broods frequenting savannah style habitat. He concluded that the savannah style habitat was the habitat needed for best management. As the research on habitat for grouse species matured, so did the techniques used for assessment. Cover boards and Robel poles were developed to measure visual obstruction (VO) and create habitat indices. Cover boards were developed as early as 1938 by Wight (1938) to study white-tailed deer habitat. Wight's (1938) cover board was 6 feet in height, marked and numbered every foot. Visible marks were counted to measure obstruction by plants. Kobriger (1965) developed a 4×4-foot board marked at 3-inch intervals with alternating white and black squares. He placed a camera in the center of the breeding ground at a height of 3 feet. He then placed the cover board 30 feet away taking photographs of the cover board. After compiling all the photographs, they were analyzed with a hand lens to assess the number of squares visible. This number gave him a vegetation index of cover classes. This method has been modified by Limb et al. (2007). Instead of taking photographs 30 feet away like Kobriger (1965), Limb et al. (2007) took photographs of vegetation back-dropped by a 1×1-meter cover board at a height of 1 meter, 4 meters away. These digital photographs were uploaded to Adobe Acrobat and digitized to the 1×1-meter backdrop. Robel et al. (1970) developed a pole to determine height based on correlated vegetation weight. The pole was duly named the Robel pole. Robel et al. (1970) found that VO measurements taken at a height of 1 m and a distance of 4 m from the pole gave a reliable index of the amount of vegetation production at a location. Hamerstrom et al. (1957) were quoted as saying "Height and density of grass were clearly more important to the prairie chickens than species composition" as reported by Robel et al. (1970). This was also believed to be true for the sharp-tailed grouse. These key aspects can now be assessed using the Robel pole, Nudds cover board, and Limb et al. digital photography method effectively and efficiently.

Management
It is apparent that the effects of habitat fragmentation across all habitat types selected by sharp-tailed grouse are impacting this species. The management of sharp-tailed grouse habitat has changed over the years from observational (making sure current habitat is maintained) to a more hands on approach. The management of lekking habitat and winter habitat are not as clearly defined in the literature as nesting and brood rearing habitat assessment and management. The development of the Robel pole and cover boards has become a key tool in habitat assessment providing land managers a means to inventory and study habitat preferences based on vegetation structure and density. The Robel pole has become the more favored of the two methods in recent years for habitat assessment. The United States Forest Service (USFS) uses visual obstruction readings (VOR) to set stocking densities for cattle based on the current years standing residual vegetation . This method is currently conducted on the USFS Little Missouri Grasslands, Cheyenne National Grasslands, Cedar River National Grassland, and Grand River National Grassland, all found in the Dakota Prairie National Grasslands in North and South Dakota.

The Robel pole is a non-destructive method for inventorying vegetative biomass. This method was used to create a habitat suitability index based on vegetation visual obstruction (VO), ranging from 0-30.5 cm with a suitability index rating of 0-1.0. Studies of nesting habitat by Prose et al. (2002) in the Nebraska Sandhills found that nesting sharp-tailed grouse selected nest sites with visual obstruction readings (VOR) of more than 4 cm. Similarly, Clawson and Rottella (1998) observed that 58% of nests (432 of 741) in Southwestern Montana were located in sites with an average VOR of 24 cm. The other nests in this study were located in sites with VOR's of 11–18 cm. Reece et al. (2001) observed that sites with a VO of less than 5 cm near possible nesting locations indicated a decline in quality nesting habitat as average VO declined. The use of the Robel pole to assess habitat for sharp-tailed grouse has given managers a target height of vegetation structure to have at the end of the grazing season. This allows managers to set the appropriate stocking rate to best attain a desired vegetation height. As a rule of thumb, the average VOR reading for suitable grouse nesting habitat is 3.5in (8.89 cm). Lekking habitat can be managed by burning, mowing, clear cutting, and grazing across the entire range of the sharp-tailed grouse subspecies. Ammann (1957) found that leks that contained woody vegetation did not exceed 30% of the total lek area. Similarly, Moyles (1989) found a negative correlation with increased in aspen trees (Populus tremuloides) on lekking sites and the number of displaying males present. Trees may provide perches for avian predators but further work needs to be done on the effects of tree encroachment.

Status and conservation
These birds are declining in numbers and range due to habitat loss, but overall they are not considered a threatened species

References

Further reading
Berger, R.P., and R.K. Baydack. 1992 Effects of aspen succession on sharp-tailed grouse, Tympanuchus phasianellus. In the interlake region of Manitoba. Canadian Field naturalist 106: 185-191
Bergerud, A. T. 1988. Mating Systems in Grouse. Pages 439-470 in Adaptive strategies and population ecology of northern grouse. (Bergerud, A. T. and M. W. Gratson, Eds.) Univ. of Minnesota Press, Minneapolis.
Bergerud, A. T. and M. W. Gratson 1988. Population ecology of North American grouse. Pages 578-685 in Adaptive strategies and population ecology of northern grouse. (Bergerud, A. T. and M. W. Gratson, Eds.) Univ. of Minnesota Press, Minneapolis
 Clarke, Julia A. (2004): Morphology, Phylogenetic Taxonomy, and Systematics of Ichthyornis and Apatornis (Avialae: Ornithurae). Bulletin of the American Museum of Natural History 286: 1-179 PDF fulltext
Clawson, M.R., and J.J. Rotella. 1998. Success of Artificial Nests in CRP Fields, Native Vegetation, and Field Borders in Southwestern Montana. Journal of Field Ornithology, Vol. 69, No. 2 pp. 180–191
Connelly, J. W., M. W. Gratson and K. P. Reese. 1998. Sharp-tailed Grouse (Tympanuchus phasianellus), The Birds of North America Online (A. Poole, Ed.). Ithaca: Cornell Lab of Ornithology; Retrieved from the Birds of North America Online: http://bna.birds.cornell.edu/bna/species/354
Conover, M. R., and J.S. Borgo.  2009. Do Sharp-Tailed Grouse Select Loafing Sites to Avoid Visual or Olfactory Predators? Journal of Wildlife Management, Vol. 73, No. 2, pp. 242–247
Giesen, K. M. and J.W. Connelly. 1993. Guidelines for Management of Columbian Sharp-Tailed Grouse Habitats. Wildlife Society Bulletin, Vol. 21 Issue 3, p325-333
Gratson, M. W. 1988. Spatial patterns, movements, and cover selection by Sharp-tailed Grouse. Pages 158-192 in Adaptive strategies and population ecology of northern grouse. (Bergerud, A. T. and M. W. Gratson, Eds.) Univ. of Minnesota Press, Minneapolis
Hamerstrom Jr, F. N., and F. Hamerstrom. 1951. Mobility of the Sharp-Tailed Grouse in Relation to its Ecology and Distribution. American Midland Naturalist. Vol. 46, No. 1 (Jul., 1951), pp. 174–226 Published by: The University of Notre Dame
Henderson, F. R., F. W. Brooks, R. E. Wood, and R. B. Dahlgren. 1967. Sexing of prairie grouse by crown feather patterns. Journal of Wildlife Management. 31:764-769.
 Hoffman, R.W.; & Thomas, A.E. (17 August 2007): Columbian Sharp-tailed Grouse (Tympanuchus phasianellus columbianus): a technical conservation assessment. [Online]. USDA Forest Service, Rocky Mountain Region. 132 pp. PDF fulltext Retrieved 2008-12-28.
Johnsgard, P.A.2002. Dawn Dancers on Dun Grass The sharp-tailed Grouse and the Northern Prairies and Shrublands. Pages 81–103 in Grassland Grouse. (Johnsgard, P.A.) Smithsonian Institution Press. Washington and London
Jones, R. E. 1968. A Board to Measure Cover Used by Prairie Grouse. The Journal of WildlifeManagement, Vol. 32, No. 1, pp. 28–31
Moyles, DLJ. 1981. Seasonal and Daily Use of Plant Communities by Sharp-Tailed Grouse (Pedioecetes phasianellus ) in the Parklands of Alberta. Canadian field-naturalist. Ottawa ON Vol. 95, no. 3, pp. 287–291.
Nudds, T. D. 1977. Quantifying the Vegetative Structure of Wildlife Cover. Wildlife Society Bulletin. Vol. 5, No. 3, pp. 113–117
Olsen, E. 1997. National Grassland Management A Primer. Natural Resource Division Office of the General Council USDA. pp. 1–40
 Prose, B.L. (1987): Habitat suitability index models: plains sharp-tailed grouse. U.S. Fish Wildl. Serv. Biol. Rep. 82: 10.142. 31 pp. PDF fulltext
Prose, B.L., B.S. Cade, and D. Hein. 2002. Selection of nesting habitat by sharp-tailed grouse in the Nebraska sandhills. Prairie Naturalist. 34(3/4):85-105.
Swenson, J. E. 1985. Seasonal habitat use by sharp- tailed grouse, Tympanuchus phasianellus, on mixed-grass prairie in Montana. Can. Field-Nat. 99:40-46. YOCOM, C. F. 1952.
Wight, H.M. 1938. Field and laboratory techniques in wildlife management. Univ. of Michigan Press, Ann Arbor. 108pp.

External links

 Sharp-tailed grouse fighting in super slow motion video from the Cornell Lab of Ornithology
 Sharp-tailed Grous(sic) by John James Audubon Hi-resolution close-ups from Birds of America
 Sharp-tailed Grouse Species Account - Cornell Lab of Ornithology
 Sharp-tailed Grouse Tympanuchus phasianellus - USGS Patuxent Bird Identification InfoCenter

sharp-tailed grouse
sharp-tailed grouse
Provincial symbols of Saskatchewan
Native birds of the Canadian Prairies
Native birds of Western Canada
Native birds of the Plains-Midwest (United States)
Native birds of the Western United States
sharp-tailed grouse
sharp-tailed grouse

Sharp-tailed grouse


البعوضة  هي  من الحشرات تتبع  البعوضيات من  ذوات الجناحين.

أنواع البعوضة
 بعوضة بسيطة
 بعوضة حلقية الخطم
 بعوضة حمراء الصدر
 بعوضة خماسية الخطوط
 بعوضة رسغاء
 بعوضة سوداء اللوامس
 بعوضة شبه فيشنوية
 بعوضة شعرية
 بعوضة شمالية منزلية
 بعوضة فيشنوية
 بعوضة ملحية
 بعوضة ميسمية الجسم
 بعوضة نابصة

مراجع

بعوضة
أجناس البعوض
أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
حشرات لادغة
حشرات ناقلة لأمراض الإنسان
بعوضة
مقالات تستخدم تنوع تصنيف كائن

بعوضة (جنس)


The Blue World - Lumea albastră este un roman de aventură science fiction al scriitorului american Jack Vance. Romanul se bazează pe nuvela anterioară a lui Vance "The Kragen", care a apărut în ediția din iulie 1964 a revistei Fantastic Stories of Imagination.

Rezumat

Sklar Hast, protagonistul, a obținut ceva succes și prosperitate după ce a trecut examenul de a fi "Hoodwink", sau operator de turnuri de semafor - o poziție de prestigiu pe Lumea Albastră, o planetă fără uscat. Pe parcursul a douăsprezece generații, descendenții unei nave cu prizonieri prăbușite au creat o civilizație rudimentară pe planeta acoperită cu apă, civilizație care trăiește pe plante uriașe. Ei nu au nici o idee că strămoșii lor au fost niște criminali, crezând că aceștia au fost victimele asupritorilor. Ei au evoluat într-o societate pașnică și ignoră indicii din textele salvate din prima generație despre care au fost de fapt originile lor.

Lumea este în mare parte în siguranță. Cu toate acestea, ei trebuie să fie atenți la krageni - prădătorii uriași, giganți semi-inteligenți asemănători unor calamari, care cutreieră oceanul. În cele din urmă, coloniștii dezvoltă o relație cu unul dintre aceștia, regele Kragen. Acesta alungă alți krageni în schimbul ofertelor de mâncare organizate de o preoție cvasi-religioasă înrădăcinată, care a fost construită de-a lungul generațiilor. Regele Kragen crește pentru a deveni cel mai mare și mai puternic kragen, cerând tot mai multă hrană pe măsură ce trece timpul.

Când Sklar pune la îndoială necesitatea de a continua să se închine și să-l hrănească pe acest prădător, apare regele Kragen, îi strică casa și îi ucide mentorul. În loc să considere acest lucru drept o pedeapsă divină, Sklar suspectează că preoția conservatoare are suficient control asupra regelui Kragen pentru a-i ucide pe cei care se opun părerilor lor și pentru a-și păstra astfel statutul privilegiat.

Misiunea lui Sklar este de a-și convinge concetățenii săi că trebuie să-l omoare pe regele Kragen pentru a putea fi liberi. Și, dacă îi va convinge, să descopere cum o pot face într-o lume fără materiale pentru fabricarea armelor.

Nominalizări la premii
The Blue World - Lumea Albastră a fost nominalizat la Premiul Nebula în 1966. A fost, de asemenea, un candidat preliminar la Premiul Prometeu pentru "Cel mai bun roman SF libertarian clasic" în 1988, 1994, 1995 și 1996.

Referințe

Surse

Legături externe
 Pagina principală și arhiva Jack Vance

Romane din 1966
Romane americane
Romane științifico-fantastice
Romane de Jack Vance

The Blue World


Gulnæbbet kitta () er en kragefugl, der lever i Himalaya.

Kilder
 Avibase - the world bird database

Kragefugle

Gulnæbbet kitta


Justicia congrua é uma espécie de  planta do gênero Justicia e da família Acanthaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1895 por Gustav Lindau.
Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Adhatoda congrua  Nees
 Ecbolium congruum  (Nees) Kuntze

Forma de vida
É uma espécie terrícola e arbustiva.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é endêmica do Brasil e encontrada nos estados brasileiros de Bahia, Espírito Santo e Pernambuco.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Ligações externas
 Justicia congrua no projeto Flora e Funga do Brasil

Justicia
Plantas descritas em 1895
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Justicia congrua


Spica (også betegnet Alpha Virginis el. α Virginis, forkortet Alpha Vir el. α Vir) er den klareste stjerne i stjernebilledet Jomfruen. Målinger af dens parallakse viser at den befinder sig 250±10 lysår fra Solen. Spica er en spektroskopisk dobbeltstjerne og roterende variabel stjerne, hvor de to stjerner er så tæt på hinanden, at de kun kan skelnes i deres spektre. Primærstjernen er en blå kæmpestjerne af Cepheide typen.

Kilder

Dobbeltstjerner

Spica


Kaštelanski dekanat je teritorijalno-pastoralna jedinica u sastavu Splitsko-makarske nadbiskupije i metropolije. Danas obuhvaća 8 župa.

Župe u sastavu ovog dekanata su: Kaštel Gomilica, Kaštel Kambelovac, Kaštel Lukšić, Kaštel Novi, Kaštel Stari, Kaštel Sućurac, Kaštel Štafilić i Radun - Kaštel Stari.

Bilješke

Izvori
 Kaštelanski dekanat, Splitsko-makarska nadbiskupija

Dekanati Splitsko-makarske nadbiskupije

Kaštelanski dekanat


An Pecteilis cambodiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni François Gagnepain, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leonid Vladimirovich Averyanov. An Pecteilis cambodiana in nahilalakip ha genus nga Pecteilis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pecteilis

Pecteilis cambodiana


Elisabeta Ticuță ()  o interpretă de folclor din zona Argeșului.

Biografie
Născută la 1 februarie 1944, în satul Mușătești din județul Argeș, Elisabeta Ticuță a debutat la 15 ani, când a câștigat Premiul I la "Festivalul coral sătesc" de la Domnești. Este absolventă a Școlii Populare de Arte Pitești.

La vârsta de 19 ani a obținut Premiul I la Festivalul Internațional de Folclor de la Cairo. A cântat la Uniunea Generală a Sindicatelor București, apoi la Rapsodia Română.

A fost solistă a ansamblurilor "Doina Argeșului" din Pitești (1962-1967) și "Rapsodia Română" din București (1967-1970).

În anul 1999 a participat la concertul aniversar al interpretei Ileana Constantinescu de la Sala Mihail Jora - Societatea Română de Radiodifuziune din București, alături de alți interpreți români de muzică populară precum Angela Moldovan, Viorica Flintașu, Angela Buciu, Mioara Pitulice, Ștefania Stere, Georgeta Anghel.

A susținut concerte în Austria, Germania, Țările de Jos, Polonia.

Repertoriu
 Argeșule, apa ta (1970)
 Neică, inimă de piatră (1972)
 Între Argeș și Domnești (1975)

De asemenea, artista interpretează și pricesne.

Note

Nașteri în 1944
Nașteri pe 2 februarie
Interpreți de muzică populară românească
Oameni din județul Argeș
Oameni în viață

Elisabeta Ticuță


Bolbec Castle eller Bolebec Castle var en middelalderborg bygget under anarkiet i landsbyen Whitchurch i Buckinghamshire i England.

Historie
Hugh II de Bolbec, Lord af Whitchurch fik opført en illegal motte-and-baileyfæstning under anarkiet i 1147, og opførslen (eller opførelsen) blev kritiseret af Pave Eugenius 3.

Den har sandsynligvis haft et keep bygget i sten, og de dybe forsvarsværker på motten har forbedret de naturlige forsvarslinjer. Den trekantede bailey er nu delt fra motten af Castle Lane.

Oliver Cromwell var ansvarlig for, at borgen blev redet (eller revet) ned efter den engelske borgerkrig (1642–51), og i dag er kun jordvoldene tilbage. De er et scheduled monument.

Referencer

Litteratur

Eksterne henvisninger

Slotte i Buckinghamshire

Bolbec Castle


La Ghia Gilda Streamline X coupé est une voiture à moteur d'avion concept car GT expérimentale à turbine à gaz, du constructeur automobile américain Chrysler, conçue par le designer automobile italien Ghia, et présentée au salon de l'automobile de Turin 1955.

Historique
Cette voiture à moteur d'avion est conçue par le chef designer italien Ghia , pour Virgil Exner, chef designer américain du groupe Chrysler.

Elle est nommée du nom de Gilda, personnage interprété par Rita Hayworth, star américaine emblématique des années 1940, du film Gilda de 1946, de Charles Vidor, de la Columbia Pictures.

Carrosserie

A l'image de nombreux concept cars futuristes de l'époque de « l'ère du jet supersonique et de l'ère spatiale américaine des années 1950 » ce concept car de style « Streamline Moderne » est conçu en forme d'avion-fusée, avec un arrière fastback en forme de réacteur d'avion à ailerons inspirés de l'aéronautique. Son aérodynamique est testée dans la soufflerie de l'École polytechnique de Turin.

Propulsion
Elle est propulsée par une turbine à gaz expérimentale, pour une vitesse de pointe annoncée de 225 km/h.

Musées, expositions
Ce prototype est exposé dans de nombreux salons automobiles américains et européens, puis dans des musées The Henry Ford de Dearborn (Michigan), Musée national de l'automobile de Reno (Nevada), et musée de l'automobile de Blackhawk près de San Francisco en Californie, avant d'être vendu à un particulier qui la rénove entièrement avec une turbine à gaz Garrett AiResearch, pour l'exposer depuis dans de nombreux concours d'élégance internationaux.

Concurrentes
Cette voiture à moteur d'avion à turbine à gaz futuriste a entre autres pour concurrentes de l'époque les Fiat 8V Supersonic (1952), General Motors Firebird I, II, et III (1953, 1956, 1959), Alfa Romeo BAT (1953), Fiat Turbina (1954), Ford FX-Atmos (1954), Ford Mystere (1955), Renault Étoile filante (1956), Moto Guzzi Nibbio II (1956), Oldsmobile Golden Rocket (1956), Ford Nucleon (1958), Cadillac Cyclone (1959), Bluebird-Proteus CN7 (1960), Chrysler Turbine (1960), ou Rover-BRM (1964)...

Notes et références

Voir aussi

 Carrozzeria Ghia
 Voiture à moteur d'avion
 Liste des modèles Chrysler
 Histoire de l'automobile
 Chronologie de l'automobile
 Histoire de l'aviation

Liens externes

Turbine à gaz
Concept car Chrysler
Gilda
Coupé GT
Style « paquebot »
Automobile des années 1950

Ghia Gilda Streamline X


Küçükyayla, Kırklareli ilinin Vize ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün eski adı, 1900 yılı kayıtlarında Yunanca'da "Aziz Yahya (manastırı)"  anlamına gelen Áyios İoánnis, 1901 kayıtlarında ise Ayana olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 70 km, Vize ilçe merkezine 87nbsp;km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Vize belde ve köyleri

Küçükyayla, Vize


Pampa (sıklıkla çoğul şekli Pampas olarak da kullanılır), Güney Amerika'nın güneydoğusundaki Río de la Plata'nın ağzındaki otluk steplere verilen addır. Batıda Andlar ile, doğuda ise Atlantik ile sınırlıdır. Kuzeyde Gran Chaco'nun dikenli çalı savanalarıyla birleşir. Bu terimin kullanımı, Avustralya'nın Outback, Güney Afrika'nın High Veld ve Yeni Zelanda'nın High Country terimleriyle, farklı da olsa karşılaştırılabilir.

Başlıca olarak Arjantin, Uruguay ve Brezilya pampada pay sahibidir.

En başta sığır yetiştiriciliğinin yapıldığı, Arjantin'in tarımının çekirdek toprağını oluşturur.

Tüm yıl boyunca düzenli olarak yağmur alan doğuda nemli pampa ile batıdaki kuru pampa, Monte'nin çalılık steplerine geçiş ile ayırt edilir. Dağ sırası Sierras Pampeanas, bu geçiş bölgesinde bulunur.

Pampa iklimi ılımandır. Doğuda yaz ile kış arasındaki ısı farkı, denize yakınlıktan dolayı görece düşüktür. Batıda ise karasal iklim karakteri kazanarak, sıcak yaz ve görece soğuk ve çok kurak kış oluşur.

Dış bağlantılar
 Britannica Encyclopedia
 The Pampas
 Encyclopedia.com
 Climate Impacts
 Centres of Plant Diversity
 Climate Guide to South America
 Humid Pampas (World Wildlife Fund)
 Semi-arid Pampas (World Wildlife Fund)

Step
Arjantin'deki otlaklar
Brezilya'daki otlaklar
Arjantin'deki yeryüzü şekilleri
Arjantin'deki ekobölgeler
Brezilya'daki ekobölgeler
Uruguay'daki yeryüzü şekilleri
Brezilya'daki yeryüzü şekilleri
Güney Amerika'daki ovalar
Fiziyografik vilayetler
Arjantin'de tarım
Neotropikal ekobölgeler

Pampa


Frane Adum, ponegdje Franjo Adum (Herceg Novi, 23. kolovoza 1908. – Zagreb, 8. veljače 1999.), hrvatski novinar, pisac, veslač, podvodni ribolovac, diplomat, sudionik NOB, visoki državni dužnosnik i radijski urednik. Živio u Šibeniku i Zagrebu.

Životopis
Rođen je 23. kolovoza 1908. od majke Marjete i oca Ivana. Otac Ivan bio je časnik ratne mornarice. Osnovnu školu pohađao je u dva grada. Počeo je u Puli, a završio u Splitu. U Šibeniku je završio realnu gimnaziju 1929. godine. Za boravka u Šibeniku bavio se veslanjem. Uspješan veslač. Veslao je za veslački klub Krka iz Šibenika. Bio je kormilar Krkinog osmerca 1928. godine i državni prvak Jugoslavije. Na međunarodnoj regati iste godine u Budimpešti u troboju Berlin - Budimpešta - Beč osmerac je zauzeo treće mjesto, a u osmercu su bili Ante Jurinić, Petar Iljadica, Dunko Bujas, Slavko Roša, Linardo Bujas, Frane Sunara, Jere Kužina, Dane Blažević i kormilar Frane Adum.
Studirao u Zagrebu na na Pravnom fakultetu i diplomirao 1937. godine. Od 1941. sudionik hrvatskog pokreta otpora talijanskoj i njemačkoj okupaciji. Poslije rata obnašao diplomatsku dužnost u Švicarskoj, gdje je bio savjetnik Poslanstva FNRJ u Švicarskoj. Potom se vratio u domovinu i bio načelnik u Ministarstvu komunalnih poslova NRH od 1948. do 1949. godine.
Oženio je Vesnu r. Regner.

Od 1949. je na radiju. Urednik humorističke i drugih uredništava Radio-Zagreba te savjetnik za programe područnih radio-postaja Radio-Zagreba. Od 1949. karijeru je usmjerio u novinarstvo i pisanje. Sve do mirovine bio je u Radio Zagrebu gdje je bio urednikom humorističke i drugih uredništava te savjetnik za programe područnih radijskih postaja Radio-Zagreba. Pisao je humoristička djela tijekom karijere i nakon odlaska u mirovinu. Za emisiju Vedro veče Radio-Zagreba napisao je skečeve i kozerije. Emitirani prilozi izvedeni su i na drugim radijskim postajama: Radio Ljubljani, Radio Beogradu i Radio Pragu. Pisao skečeve, kozerije, humoristične radio-aktovke, komedije, radiodrame za djecu i reportaže. Neka djela prevedena su mu na slovenski i mađarski. Djela su mu izvedena na Radio Zagrebu (emisija Vedro veče), Radio Ljubljani, Radio Beogradu, Radio Pragu, Radio Sarajevu. Humorističke radio-aktovke napisao za zagrebački, sarajevski i ljubljanski radio. Za radio adaptirao djela poznatih književnika. Adaptirao za radio djela Iva Vojnovića, Mirka Božića i Ranka Marinkovića. Pisao je komedije, radiodrame za djecu i reportaže, Od 1956. utorkom na II. programu Radio Zagreba emitirala se humoristična emisija Porodica Veselić, za koju su tekstove pisao Adum, pored ostalih. Djela su mu obljavljena u više časopisa i novina: u Mornaru, Vjesniku, Naprijedu, NIN-u, Smibu, Vikendu, Modroj lasti, Roditeljima i školi, Zdravlju, Sam-u, Zdravlju i dr. Dio radova preveden na slovenski i mađarski.

Bio je veliki zaljubljenik u more. Osim veslanjem, bavio se podvodnim ribolovom. 1950-ih ulovio je primitivnom puškom na feder rekordne kirnju od 50 kg koju se smatra najvećom ikad ulovljenom u Jadranu, čime je obilježio povijest podvodnog ribolova u Hrvata. Adumov podvig utoliko je veći što je ulovljena davnih 1950-ih primitivnom puškom na oprugu.

Uspješan kao veslač. U osmercu Krke 1928. bio državni prvak Jugoslavije a njegov osmerac Ante Jurinić, Petar Iljadica, Dunko Bujas, Slavko Roša, Linardo Bujas, Frane Sunara, Jere Kužina, Dane Blažević i kormilar Frane Adum iste godine je u Budimpešti bio treći na međunarodnoj regati u Budimpešti na troboju Berlin - Budimpešta - Beč.

Umro je u Zagrebu u 90. godini.

Nagrade
Dobitnik više društvenih priznanja. Ističu se:
 godišnja nagrada Društva novinara Hrvatske 1954.
 nagrada na festivalu u Novom Sadu 1957. za radijske adaptacije književnih djela
 nagrada na festivalu u Kopru 1963. za radijske adaptacije književnih djela

Izvori

Životopisi, Šibenik
Životopisi, Zagreb
Hrvatski novinari
Hrvatski književnici
Hrvatski diplomati
Partizani
Hrvatski veslači
Hrvatski komediografi
Hrvatski pisci za djecu
Životopisi, Herceg Novi
Urednici na Hrvatskom radiju

Frane Adum


Kazah Rayonu (Azerice: Qazax rayonu), Azerbaycan'da rayon. Merkezi Kazah şehridir.

Hakkında
Gürcistan ve Ermenistan ile sınırdaştır. Gence-Kazak ovasında yer almaktatır. 1867'de Kazak kazası, 1930'da Kazak Rayonu kurulmuştur. 1939'da Rayonun bir kısmı koparılarak Ağstafa Rayonu kurulmuştur.

Azerbaycan'ın ünlü şairleri Molla Penah Vakif, Molla Veli Vidadi, Samed Vurgun ve yazarları Mehdi Hüseyin, Osman Sarıvelli, General Aliağa Şıhlinski bu rayonda doğdular.

Rayonun Yukarı Eskipara Asağı Eskipara,Baganis Ayrım,Kızıl Hacılı,Heyrimli,Sofluve Berhudarlı adlı 7 eksklavı 1990 yılında Ermeni güçlerince işgal edilmiştir ve bu işgal hali devam etmektedir.

Etnik yapı

Kaynakça

Azerbaycan'ın rayonları

Kazah (rayon)


Guðrún Aspelund (f. 12. febrúar 1971) er  sóttvarnalæknir Íslands. Hún var áður yfirlæknir á sviði sóttvarna hjá embætti landlæknis.

Guðrún hefur embættispróf í læknisfræði frá Háskóla Íslands og sérfræðimenntun í almennum skurðlækningum og barnaskurðlækningum. Hún var lektor og barnaskurðlæknir við Columbia-háskóla frá 2007 til 2017. Hún hefur jafnframt lokið meistaranámi í líftölfræði og stundað nám á sviði opinberrar stjórnsýslu.

Guðrún sótti um stöðu sóttvarnalæknis eftir að Þórólfur Guðnason tilkynnti að hann hygðist hætta störfum árið 2022. Hún var eini umsækjandinn um starfið og tilkynnt var að ákvörðun hefði verið tekin um ráðningu hennar þann 21. júní sama ár. Áætlað er að Guðrún taki við störfum þann 1. september 2022.

Bróðir Guðrúnar er Thor Aspelund, prófessor í líftölfræði.

Tilvísanir

Íslenskir læknar

Guðrún Aspelund


LAssemblée d'Australie-Méridionale () est la chambre basse du Parlement d'Australie-Méridionale, un État de l'Australie.

Composé de 47 membres élus pour quatre ans au vote à second tour instantané, elle siège à Adélaïde, la capitale de l'État.

Système électoral
L'assemblée est dotée de  pourvus pour quatre ans au vote à second tour instantané dans autant de circonscriptions électorales. Le vote y est utilisé sous sa forme intégrale : les électeurs classent l'intégralité des candidats par ordre de préférences en écrivant un chiffre à côté de chacun de leurs noms sur le bulletin de vote, 1 étant la première préférence. Au moment du dépouillement, les premières préférences sont d'abord comptées puis, si aucun candidat n'a réuni plus de la moitié des suffrages dans la circonscription, le candidat arrivé dernier est éliminé et ses secondes préférences attribuées aux candidats restants. L'opération est renouvelée jusqu'à ce qu'un candidat atteigne la majorité absolue. Les bulletins de vote doivent obligatoirement comporter un classement de l'ensemble des candidats. À défaut, ils sont considérés comme nuls.

À partir de 1979, les élections de l'assemblée interviennent toujours en même temps que celles du Conseil législatif. Depuis un amendement constitutionnel entrepris en 2001, elles sont fixées tous les quatre ans au troisième samedi du mois de mars.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Politique en Australie
 Parlement d'Australie-Méridionale
 Conseil législatif d'Australie-Méridionale
 Gouvernement de l'Australie-Méridionale
 Premier ministre d'Australie-Méridionale
 Gouverneur d'Australie-Méridionale
 Chambre basse

Liens externes

Politique en Australie-Méridionale
Australie-Meridionale

Assemblée d'Australie-Méridionale


Suflet și piese de schimb (titlu original: Ghost in the Shell) este un film american SF de acțiune din 2017 regizat de Rupert Sanders. Scenariul este scris de Jamie Moss, William Wheeler și Ehren Kruger și se bazează pe un manga omonim japonez de Masamune Shirow.  Rolurile principale au fost interpretate de actorii Scarlett Johansson, Takeshi Kitano, Michael Pitt, Pilou Asbæk, Chin Han și Juliette Binoche.

Prezentare

Amplasat într-un viitor apropiat, când linia de demarcație dintre oameni și roboți începe să dispară, filmul o prezintă pe Maiorul (Johansson), un super-soldat cyborg, care tânjește să afle care este trecutul ei.

Distribuție
 Scarlett Johansson -  Maiorul
 Kaori Yamamoto - tânăra Motoko Kusanagi
 Takeshi Kitano - Daisuke Aramaki
 Michael Pitt - Hideo Kuze
 Pilou Asbæk - Batou
 Chin Han - Togusa
 Juliette Binoche - Dr. Ouelet
 Peter Ferdinando - Cutter, Hanka Robotics' CEO
 Kaori Momoi - mama lui Motoko
 Lasarus Ratuere - Carlos Ishikawa
 Danusia Samal - Ladriya
 Yutaka Izumihara - Saito
 Tawanda Manyimo - Borma
 Anamaria Marinca - Dr. Dahlin, Hanka Robotics' Section 9 consultant
 Michael Wincott - Dr. Osmund (nemenționat)
 Rila Fukushima - un robot geisha
 Pete Teo - Tony
 Yuta Kazama - Data Host
 Christopher Obi - Ambasador John Kipling
 Tricky (scene șterse)

În versiunea dublată în limba japoneză,  Atsuko Tanaka, Akio Otsuka și Koichi Yamadera au reprimit rolurile lor interpretate în filmele originale ale lui  Mamoru Oshii și în serialul TV  Stand Alone Complex.

Producție
Filmările au început la 1 februarie 2016, la Wellington, Noua Zeelandă. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 110 milioane $.

Primire
A avut încasări de 154 milioane $.

Note

Legături externe

Vezi și

Filme din 2017
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Rupert Sanders
Filme SF de acțiune
Filme SF din anii 2010
Filme SF americane
Filme de acțiune din anii 2010
Filme de aventură din anii 2010
Filme thriller din anii 2010
Filme de acțiune americane
Filme SF thriller
Filme cu roboți
Filme psihologice
Filme cu acțiunea în viitor
Filme despre terorism
Filme 3D
Filme IMAX
Filme Paramount Pictures
Filme postcyberpunk
Filme bazate pe benzi desenate
Filme Reliance Entertainment
Filme despre inteligența artificială
Filme despre tehnologie
Filme despre informatică
Filme despre răzbunare
Filme despre amnezie
Filme distopice
Filme DreamWorks Pictures
Ghost in the Shell
2017 în științifico-fantastic

Ghost in the Shell (film din 2017)


ශ්‍රී ලංකාවේ ඌව පළාතේ මොනරාගල දිස්ත්‍රික්කයේ වැල්ලවාය නගරයට ආසන්නව පිහිටා තිබෙන කොටවෙහෙරගල පුරාණ ගල්ලෙන් විහාරය වැදගත් බෞද්ධ පුදබිමක් වෙයි. එය වැල්ලවාය - බුත්තල මාර්ගයේ, වැල්ලවාය සිට කිලෝමීටර් 3 ක් පමණ ඈතින් වරුණගම ග්‍රාමයේ පිහිටා තිබේ.

ඉතිහාසය
කොටවෙහෙරගල පුරාණ ගල්ලෙන් විහාරයේ ඉතිහාසය වළගම්බා රජ සමය දක්වා දිව යන බැව් විශ්වාස කෙරේ. විහාරස්ථානයෙහි වළගම්බා රජ සමයට අයත් කිරිගරුඩ බුද්ධ ප්‍රතිමාවක් දැක ගත හැකිවේ.

විහාරය
විහාරස්ථානයේ චෙෙත්‍යය, එහි වූ පර්වත මස්තකයේ පිහිටා තිබෙන අතර එහි ගල් ලෙන් හා ජල පොකුණු රැසක්ද දැකගත හැකිවේ.

පින්තූර ගැලරිය

ආශ්‍රිත

රජමහා විහාර
මොණරාගල දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන

කොටවෙහෙරගල පුරාණ ගල්ලෙන් විහාරය


Hai un Paraiso, Galiçyalı müzik grubu Luar na Lubre'nin 2004 yılında çıkardığı bir albüm ve o albümün ilk şarkısıdır.

Albüm ve konsept
Grubun 1997'den beri çalıştığı Warner firması tarafından çıkarılan albüm, Luar na Lubre'nin geleneksel etnik Kelt müziği tarzını yansıtır. Gayda'nın sıkça kullanıldığı parçalar Galiçya kültürü üzerine kurulmuştur. Sözler Luar na Lubre'nin Galiçya bölgesine ve Compostela şehrine duyduğu sevgiyi yansıtan övgüler ve betimlemelerle doludur. "Hai un Paraiso" (Galiçyaca: Bir cennet var) ismiyle de kastedilen yer Santiago de Compostela'dır.

Parça listesi
01 Hai un paraiso
02 O meu país
03 Uah lúa
04 Memoria da noite
05 No mundo
06 Rivadavia
07 Corme
08 Achégate
09 Cantigas Alfonso X
10 Versos de luz
11 Pando
12 Uah lúa (Remix)
13 Hai un paraiso (Remix, Carlos Jean)

Şarkı ve efsane
Albümün ilk şarkısının adı da Hai un Paraiso'dur. Bölgeye duyulan aşkı ve sevgiyi anlatır. Albümün çıktığı 2004'te kutlanan Aziz Yakup'un Yılı'nı (Xacobeo 2004) etkilemiş, Santiago de Compostela'ya doğru yola çıkan hacılar için neşeli bir ilahi olarak görülmüştür. Aynı zamanda 2004 yılında Tüm İspanya'da futbol maçlarının başında, devre arasında ve sonunda çalınmıştır.

İnanışa göre İsa'nın havarilerinden Zebedi oğlu Yakup'un (Santo Jacobeo, Santiago ya da İngilizce: Saint James) kabri adını verdiği Santiago de Compostela şehrindeki katedraldedir. Yıldızlar tarafından yönlendirilen bir çobanın kutsal havarinin mezarını bu topraklarda bulması hikâyesinden yola çıkarak bölge "Campus Stellae" (Latince: yıldızlar bölgesi) olarak anılmış, sonra isim zamanla Compostela'ya dönüşmüştür. Bugün bölgeye her yıl 100,000 civarında hacı gelir ve türbeyi ziyaret eder.

İç bağlantılar
 Luar na Lubre
 Aziz Yakup'un Yılı

Dış bağlantılar
 Luar na Lubre, resmi internet sitesi - Şarkının ücretsiz video klibi bulunuyor.

İspanyolca şarkılar
Galiçya'da kültür
2004 albümleri
Bilgi kutusu bulunmayan şarkılar

Hai un Paraiso


Scottish Borders er eitt 32 sveitarfélaga Skotlands. Stærð þess er rúmlega 4.700 ferkílómetrar og eru íbúar um 115.000 (2021).

Landslagið er hæðótt og er dreifbýlt. Stærstu bæir eru Galashiels og Hawick.

Eins og nafnið gefur til kynna eru þar landamærin að Englandi sem mynduð voru árið 1552.

Sveitarfélög í Skotlandi

Scottish Borders


Jana Sterbak (Jana Štěrbáková) is a multidisciplinary artist of Czech origin.

Life and career
Sterbak earned a Bachelor of Fine Arts at Concordia University, completing classes in film history with John Locke and Tom Waugh, as well as painting with Yves Gaucher   Guido Molinari. In the 1980s, she studied art history at the University of Toronto and at New York University, ultimately abandoning her studies to dedicate herself to her artistic practice.  In her artistic approach, performance is incorporated into her photography, film, and video installations.

In the 1990s, Sterbak moved  to Paris to teach at the École nationale supérieure des beaux-arts (ENSBA). At age 36, a retrospective of her work was held at the National Gallery of Canada (1991) and subsequently shown at MIT in Boston  and at the Museum of Contemporary Art San Diego (1992).

Her European career began in 1990 at Aperto,  the international section of the Venice Biennale, where co-curator Bernard Blistène chose to present her work. Several solo shows followed: in 1992, at the Louisiana Museum of Modern Art (Denmark) and at the MoMA New York, where one of her iconic installations, Sisyphus, was presented (this work then joined MAC Marseille's collection,) and in 1993 at La Caixa Foundation in Barcelona. Velleitas, a solo exhibition curated by Corinne Diserens was presented in 1995 at the Musee d'art moderne of Saint-Étienne and at Fundació Antoni Tàpies in Barcelona, and at the Serpentine Gallery in London in 1996.

In the early 2000s, she produced two video installations. The first, From Here to there, represented Canada at the 2003 Venice Biennale; the second, Waiting for High Water, shot in Venice during the acqua alta phenomenon, was presented at the Prague Biennale in 2005. Waiting for High Water became her most exhibited video installation (catalogue text from Hubert Damisch.)

In 2012, Sterbak, a Canadian citizen since her twentieth birthday, received a Governor General's Award in the Visual and Media Arts, and in 2017, she won the Prix Paul-Émile-Borduas (Quebec).

"Her biography may not be directly reflected in her works, but it has provided a pool of experience for an examination of the question of how different societies are connected with one another. These are questions pertaining to human conflicts in contemporary life, to the tension between the private and public spheres, and between freedom and dependence.
Jana Sterbak's works are as poetic as they are political. They are conceptually precise, interweaving the immediacy of specific materials with references to motifs from mythology, literature, and philosophy. Her materials are often ephemeral and transformative, such as the ice that forms the slowly melting chairs of Dissolution-Auditorium, or the pieces of flesh sewn together to make a dress in her famous and much-discussed work and widely copied Vanitas: Flesh Dress for an Albino Anorexic." Both are powerful metaphors for social as well as physical processes that speak to us explicitly on a personal and sensory level.

Awards
 1991: Guggenheim Fellowship, John Simon Guggenheim Memorial Foundation, United States
 1993: Prix Antoine Guichard, Foundation Casino, Musée de Saint-Étienne, France (now discontinued)
 1993: Victor Martyn Lynch-Staunton Award from the Canada Council
 1996: Prix Ozias Leduc, Fondation Émile-Nelligan, Montreal
 2012: Governor General's Awards in Visual and Media Arts, Canada
 2017: Prix Paul-Émile-Borduas, Québec

References

External links
Concordia University Art History
www.janasterbak.com
Jana Sterbak on Artnet
Corinne Diserens: Jana Sterbak. Velleitas Exhibition at Fundació Antoni Tàpies
Jana Sterbak fonds at the National Gallery of Canada, Ottawa, Ontario

1955 births
Living people
Canadian women sculptors
20th-century Canadian sculptors
21st-century sculptors
Canadian people of Czech descent
Artists from Prague
Concordia University alumni
Czechoslovak emigrants to Canada
Canadian contemporary artists
20th-century Canadian women artists
21st-century Canadian women artists
Governor General's Award in Visual and Media Arts winners

Jana Sterbak


An Polystachya oligantha in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Polystachya oligantha in nahilalakip ha genus nga Polystachya, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Bioko. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polystachya

Polystachya oligantha


Síldarkreppan var efnahagskreppa á Íslandi sem hófst 1967 og stóð til 1969. Kreppan stafaði af hruni síldveiða við Ísland og endalokum Síldarævintýrisins sem hafði staðið sem hæst frá 1956, og þar áður milli 1946 og 1949. Ástæða kreppunnar var ofveiði og hrun í norsk-íslenska síldarstofninum sem stafaði meðal annars af fjölgun stærri fiskiskipa (yfir 100 tonna) og nýjum fiskleitartækjum sem nýttu sér bergmálstækni. Árið 1966 náði síldaraflinn sögulegu hámarki, yfir 770 þúsund tonnum, en árið eftir hrundi hann í 460.000 tonn, svo í 140.000 tonn og loks í 55.000 tonn árið 1969. Síldarstofninn tók ekki að rétta úr sér aftur fyrr en í kringum 1990. Kreppan olli samdrætti upp á 1,3% árið 1967 og 5,5% árið 1968, eftir mikinn hagvöxt síðustu fimm árin þar á undan. Árið 1969 tók efnahagurinn að rétta úr kútnum þegar Álverið í Straumsvík hóf starfsemi.

Hagsaga Íslands
Efnahagskreppur
1961-1970

Síldarkreppan


Kiki Bertens ( nizozemski izgovor: [ˈKiki ˈbɛrtəns] ; rođena 10. prosinca 1991.), bivša je nizozemska profesionalna tenisačica. Njena najbolja pozicija na pojedinačnoj WTA listi je 4. mjesto, do kojeg je došla 13. svibnja 2019. godine, postavši tako najbolje rangirana nizozemska igračica ikad. Svoju najbolju poziciju na rang listi igrača parova, 16. mjesto, postigla je u travnju 2018. godine. Osvojila je deset pojedinačnih i deset parova na WTA Tour-u, uključujući Cincinnati Open 2018. i Madrid Open 2019. Bertens se smatra specijalistom za zemljane terene, ali je također bila uspješna na tvrdoj podlozi.

Rani život i pozadina
Bertens je rođena 10. prosinca 1991. u Wateringenu pokraj Haaga, ali je odrasla u gradu Berkel en Rodenrijs. Ima dvije sestre, jednu stariju i jednu mlađu. Bertens je počela igrati tenis sa šest godina u ATV -u Berkenrode, teniskom klubu u kojem su igrali njezina teta i ujak. U klubu ju je trenirao Martin van der Brugghen od svoje sedme godine. Van der Brugghen je prepoznao njenu sposobnost i nastavio je trenirati prvenstveno kako bi joj pomogao da ostvari svoj potencijal. Rekao je: "U mladosti smo je jako podržavali. Učio sam je za male novce jer mi je zanimljivo vidjeti koliko daleko možeš s nekim doći." Bertens je dobio slabu podršku nizozemske teniske federacije. Nije igrala na ITF Junior Circuit -u, osim jednog nastupa na Junior Fed Cupu 2007.

Seniorska karijera

2012.: Prva WTA titula
Bertens je godinu započela na Australian Openu, igrajući kvalifikacije. Igrala je u prvom kolu protiv vrhunske nositeljice Vesne Dolonts i osvojila prvih deset utakmica prije nego što se Dolonts povukla. U drugom kolu Bertens je izgubila od Olge Savchuk u neizvjesnom meču u tri seta. Sljedećeg tjedna, na 25K natjecanju u Andrézieux-Bouthéonu, Bertens se povukala zbog ozljede bedra u prvom kolu protiv Corinne Dentoni.

Izvori

Nizozemski tenisači

Kiki Bertens


Le musée d'art moderne Diaghilev (en ) de l'université d'État de Saint-Pétersbourg est le premier musée universitaire d'art contemporain de Russie.

Histoire
Il a été créé en 2008 à partir du Centre des arts Diaghilev (1990-2008). Il fait partie du Département des expositions et des collections de l'université d'État de Saint-Pétersbourg. Tatyana Yuryeva, docteur en histoire de l'art et professeur à l'université d'État de Saint-Pétersbourg, en a été la fondatrice et le premier directeur).

Les collections du musée
La collection comprend notamment des œuvres de Zaven Arshakuni, Anatoli Belkine, Olga Biantovskaya, Vik, Vadim Voinov, Felix Volosenkov, Vladimir Dukhovlinov, Anatolii Zaslavsky, , Grigory Izrailevich, Sergei Kovalsky, Oleg Liagatchev-Helgi, Valerii Lukka, Viatcheslav Mikhaïlov, Valerii Mishin, , Larissa Skobkina, Nikolaï Timkov, Ivan Uralov, Elena Figurina, Alexei Stern et autres.

La collection du musée contient également des œuvres graphiques réalisées dans diverses techniques par Georgy Kovenchuk, , , Valery Mishin et autres artistes célèbres.
La collection du musée comprend également des sculptures de Konstantin Simun, Galina Dodonova et Levon Lazarev.

Une collection d'art contemporain étranger s'est également formée à partir de dons d'artistes italiens, hollandais, estoniens, américains, chinois, polonais et autres.

Références

Liens externes

  Information sur le site des musées russes/Информация на сайте «Музеи России»
  Information sur le site culture.ru/Информация на сайте «culture.ru»
  Musée sur le site Web du catalogue d'État du fonds des musées de la fédération de Russie/Музей на сайте Государственного каталога Музейного фонда РФ

Musée fondé en 2008
Musée à Saint-Pétersbourg
Musée d'art en Russie
Île Vassilievski

Musée d'art moderne Diaghilev


César Augusto Cordero Moscoso, né le  à Cuenca en Équateur et mort le   dans la même ville, est un ancien prêtre catholique équatorien, fondateur de l', de centres d'éducation et d'une radio locale.

En 2010, il est accusé de viols multiples sur plusieurs enfants, survenus 50 ans avant. Il est défroqué le 4 octobre 2018 mais échappe à toute condamnation.

Biographie
César Augusto Cordero Moscoso est né le 7 juin 1927 dans la ville de Cuenca en Équateur.

Fils d'un avocat, il est devient orphelin très jeune. Il est élevé par une tante et un cousin prêtre.

Il est le petit-fils du poète et ancien président de la République Luis Cordero Crespo.

Prêtrise
César Cordero Moscoso est ordonné prêtre le 8 novembre 1953. Il est titulaire d'une licence en sciences humaines de l', d'un doctorat et d'une maîtrise en psychologie pédagogique spécialisée à Lima et à Paris.

En 1970, il fonde l'université catholique de Cuenca avec le soutien du gouvernement du président José María Velasco Ibarra. Il en est le recteur jusqu'en 2013.

En 1992, il est fait archimandrite par l' Église Chrétienne Orthodoxe

Accusations d'abus sexuels
En 2010, César Cordero Moscoso est officiellement accusé d'agressions sexuelles sur des enfants par Jorge Palacios, un homme de 55 ans qui affirme avoir été violé par Cordero entre l'âge de 5 et 14 ans. La plainte n'a alors eu aucune suite juridique et il l'a rend publique à nouveau en 2018.

Enquête du Vatican
Après cette plainte, plusieurs autres accusations arrivent. Le Vatican envoie alors Jorge Ortiz de Lazcano, un prêtre espagnol installé au Chili, pour enquêter sur l'affaire. Il est expérimentée dans ce type d'enquête, puisqu'il a participé à la tristement célèbre affaire Fernando Karadima.

Lors de l'enquête du Vatican, Cordero nie les accusations et déclare que les abus sont dus à . Victimes qu'il qualifie de  et , reprochant également au pape François de  en leur présentant des excuses.

Le rapport de l'envoyé du Vatican détaille les témoignages des victimes et de l'accusé lui-même et conclut que les plaintes sont crédibles. Il est alors décidé de suspendre Cordero de l'exercice de son ministère et l'affaire est transmise au Saint-Siège pour la suite du processus.

En avril 2018, le Conseil cantonal de Cuenca décide de décerner linsigne de Santa Ana de los Cuatro Ríos à César Cordero Moscoso. Il s'agit d'une distinction décernée à ceux qui . Dans les jours suivants, María Palacios, fille d'une victime présumée, proteste et demande de reconsidérer cette décision en raison des accusations de pédérastie contre Cordero. Les médias se font fait l'écho de l'affaire et le Conseil cantonal de Cuenca est convoqué pour reconsidérer l'hommage à Cordero. La session n'aura jamais lieu car Cordero envoie une lettre renonçant à cette reconnaissance pour des raisons de santé.

Réactions
Le 28 mai 2018, le monument dédié à César Cordero, situé au siège de l'université catholique de Cuenca, est enlevé sur décision de l'institution, en raison des actes de vandalisme subis par la statue. De même, l'effigie de , premier archevêque de Cuenca, qui se trouvait à côté du monument au prêtre, est supprimée en raison d'une possible confusion des vandales entre les personnages.

Le 30 mai, l'université catholique de Cuenca, bien que fondée par Cordero, décide de lui retirer ses titres honorifiques.

Le 11 juin 2018, le Conseil cantonal de Cuenca décide à l'unanimité de retirer le prix Hermano Miguel à Cordero, distinction qui lui avait été décerné en 1981 pour sa contribution à l'éducation.

Le 28 juin, la Chambre provinciale d'Azuay fait de même, également à l'unanimité, en lui retirant la médaille Huayna Cápac, que Cordero avait reçue en 2004.

Renvoi de l'Église
Le , l'Église catholique décide de renvoyer Cordero de l'état clérical , à la suite du procès canonique initié en avril pour les accusations de pédérastie à son encontre. C'est la peine maximale que l'Église peut appliquer dans ces cas, selon l'archidiocèse de Cuenca.

Suites

Justice

 Aucune suite pénale n'a  été donnée à cette affaire, car depuis 2013, il est officiellement hospitalisé à l'hôpital universitaire de Cuenca, se refusant à répondre aux sollicitations de la justice toujours pour raisons de santé.
 En 2019, Jorge Palacios, une des victimes, continue pourtant à demander justice. Son frère, également abusé, s'est suicidé alors qu'il avait .

Société
 Le  a lieu la première de la pièce de théâtre Documento sur les enfants ayant subi des abus sexuels de la part de Cordero. La pièce est écrite et mise en scène par des enseignants et étudiants de l'Université de Cuenca.
 Le , juste un an après le décès de Marcelo Alvarado, une des victimes de Cordero, une plaque en hommage aux victimes d'abus sexuels en Équateur est inaugurée dans le hall de l'Assemblée nationale. Seuls deux parlementaires, sur cent-trente-sept y assistent.

Notes et références

Articles connexes
 L'affaire Luis Fernando Intriago Páez
 L'affaire Karadima
 Abus sexuels sur mineurs dans l'Église catholique

Liens externes

  Transcription de l'interrogatoire de Cordero Moscoso par Jorge Ortiz de Lazcano, l'enquêteur du Vatican
  Le témoignage de Jorge Palacios

Naissance en juin 1927
Naissance à Cuenca (Équateur)
Affaire relative à la pédophilie dans l'Église catholique
Prêtre catholique du XXe siècle
Prêtre catholique réduit à l'état laïc
Religieux équatorien
Enfance maltraitée
Décès à 95 ans
Décès en février 2023
Décès en Équateur

César Cordero Moscoso


Patronyme

 Charles Roeser (17??-), compositeur français ;
 Donald Roeser, connu également sous le pseudonyme de Buck Dharma (né en 1947),  guitariste, chanteur, auteur et compositeur américain du groupe Blue Öyster Cult ;
 François Roeser (1754-1827), géologue et homme politique luxembourgeois ;
 Valentin Roeser (vers 1735-vers 1782), compositeur et clarinettiste allemand ayant fait carrière en France.

Toponyme

Roeser, localité luxembourgeoise.

Roeser (homonymie)


An Rhipidocladum pacuarense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Walter Pohl. An Rhipidocladum pacuarense in nahilalakip ha genus nga Rhipidocladum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhipidocladum

Rhipidocladum pacuarense


In chess, the fool's mate is the checkmate delivered after the fewest possible moves from the game's starting position. It arises from the following moves, or similar:

1. f3 e6
2. g4?? Qh4

The fool's mate can be achieved in two moves only by Black, giving checkmate on the second move with the queen. The fool's mate received its name because it can occur only if White commits an extraordinary blunder. Black can be mated in an analogous way, although this requires an additional move, with White's queen delivering checkmate on the third move. Even among rank beginners, this checkmate rarely occurs in practice.

The mate is an illustration of the  weakness shared by both players along the f- and g- during the opening phase of the game. A player may also suffer an early checkmate if the f- and g-pawns are advanced prematurely and the kingside is not properly defended, as shown in historical  games recorded in chess literature.

Example

The fool's mate was named and described in The Royal Game of Chess-Play, a 1656 text by Francis Beale that adapted the work of the early chess writer Gioachino Greco.

Prior to the mid-19th century, there was not a prevailing convention as to whether White or Black moved first; according to Beale, the matter was to be decided in some prior contest or decision of the players' choice. In Beale's example, Black was the player to move first, with each player making two moves to various squares or "houses", after which White achieved checkmate.

Beale's example can be paraphrased in modern terms where White always moves first, algebraic notation is used, and Black delivers the fastest possible mate after each player makes two moves: 1.f3 e6 2.g4 Qh4

There are eight distinct ways in which the fool's mate can be reached. White may alternate the order of f- and g-pawn moves, Black may play either e6 or e5, and White may move their f-pawn to f3 or f4.

Variations
Mating patterns similar to the fool's mate can occur early in the game. Such patterns in historical games illustrate the weakness along the e1–h4 and e8–h5 diagonals early in the game. White can mate Black using a pattern that resembles the fool's mate, though it takes an extra turn.

White to mate in three moves

White can achieve a checkmate similar to the fool's mate.  When the roles are reversed, however, White requires an extra third turn or half-move, known in computer chess as a ply.  In both cases, the principle is the same: a player advances their f- and g-pawns such that the opponent's queen can mate along the unblocked diagonal. A board position illustrating White's version of the fool's mate—with White to mate—was given as a problem in Bobby Fischer Teaches Chess, and also as an early example in a compendium of problems by László Polgár. The solution in Fischer's book bore the comment "Black foolishly weakened his King's defenses. This game took three moves!!"  One possible sequence leading to the position is 1. e4 g5 2. d4 f6 3. Qh5.

A possibly apocryphal variant of the fool's mate has been reported by several sources.  The 1959 game 1. e4 g5 2. Nc3 f5?? 3. Qh5# has been attributed to Masefield and Trinka, although the first player's name has also been reported as Mayfield or Mansfield and the second player's name as Trinks or Trent. Further, a similar mate can occur in From's Gambit: 1. f4 e5 2. g3 exf4 .

There are other possible three-move mates for White, such as 1. e4 e5 2. Qh5 Ke7?? 3. Qxe5#. The total number is 347.

Teed vs. Delmar

A well-known  in the Dutch Defence occurred in the game Frank Melville Teed–Eugene Delmar, 1896:

1. d4 f5 2. Bg5 h6 3. Bh4 g5 4. Bg3 f4
It seems that Black has won the bishop, but now comes ...

5. e3
Threatening Qh5#.

5... h5 6. Bd3
Probably better is 6.Be2, but the move played sets a trap.

6... Rh6
Defending against Bg6#, but ...

7. Qxh5+
White sacrifices his queen to draw the black rook away from its control of g6.

7... Rxh5 8. Bg6#

Greco vs. NN

A similar trap occurred in a game published by Gioachino Greco in 1625:

1. e4 b6
2. d4 Bb7
3. Bd3 f5?
4. exf5 Bxg2?
5. Qh5+ g6
6. fxg6 Nf6??
Opening up a flight square for the king at f8 with 6...Bg7 would have prolonged the game. White still wins with 7.Qf5! Nf6 8.Bh6 Bxh6 9.gxh7 Bxh1 (9...e6 opens another flight square at e7; then White checks with 10.Qg6+ Ke7) 10.Qg6+ Kf8 11.Qxh6+ Kf7 12.Nh3, but much slower than in the game.
7. gxh7+! Nxh5
8. Bg6

See also
Checkmate patterns
Damiano Defence
List of chess traps
Scholar's mate

References

Chess checkmates
Chess terminology

Fool's mate


Subotičke, tjednik iz Subotice na srpskom jeziku.

Uredništvo su činili glavni i odgovorni urednik: Petar Petrović, urednik tjednika Subotičke Dragica Pavlović, a ostatak uredništva bili su Eva Bačlija, Marta Bašić Palković, Zlatko Jovanov, Katarina Korponaić, Slavica Mamužić, Tatjana Mandić, Mihalj Novak, Zlatko Romić, Nikola Stantić, Stipan Stipančević, Marija Šarović, Natalija Trbović Toljagić i Radmila Vukadin. Uredništvo se nalazilo na adresi Subotica, Korzo 10/a. Tiskala ih je Politika N.M. Bile su dio novosadskog Dnevnika. Imale su rubrike Otvoreno, Od petka do petka, O tome se govori, Feljton, Grad, Oni dolaze, Mozaik, Zabava, Šport, Arhiv i Oglase.

Izvori

Srbijanski tjednici
Subotica
Tiskani mediji u Vojvodini

Subotičke


لاميتا فرنجية (15 نوفمبر  1981 -)، عارضة أزياء ومذيعة وممثلة لبنانية. شاركت في مسابقة ملكة جمال لبنان 2004 وحلت وصيفة أولى وشاركت في مسابقة ملكة جمال العالم 2005. مثلت في مسلسل عصر الحريم.
شاركت الفنان رامز جلال في فيلم حد سامع حاجة.
و شاركت مع الفنان محمد رجب في فيلم محترم إلا ربع.
ومثلت فيلم 365 يوم سعادة مع أحمد عز وقامت بدور صغير مع الفنان محمد هنيدي في مسلسل «مسيو رمضان مبروك أبو العلمين حموده» إنتاج 2011 وكان دور تلميذته صوفي التي التقى بها في فرنسا.

أعمالها

الأفلام
 1998: فتيات للقتل
 2009: حد سامع حاجة.
 2010: محترم إلا ربع.
 2011: أنا بضيع يا وديع.
 2011: 365 يوم سعادة.
 2012: غراميات الفيسبوك.
 2012: عمر وسلمى 3.
 2014: بنت من دار السلام

المسلسلات
 2008: عصر الحريم
 2009: جمر الغضا.
 2010: مش ألف ليلة وليلة
 2010: راجل وست ستات (ج7)
 2011: مسيو رمضان مبروك أبو العلمين حمودة.
 2013: محال
 2014: تذكرة داود

مراجع

روابط خارجية

آل فرنجية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من زغرتا
اجتماعيون لبنانيون
عارضات أزياء لبنانيات
مسيحيون لبنانيون
ملكات جمال لبنانيات
ممثلات أفلام لبنانيات
ممثلات تلفزيون لبنانيات
ممثلات لبنانيات في القرن 21
مواليد 1402 هـ
مواليد 1980
مواليد في زغرتا

لاميتا فرنجية