Krzysztof Celestyn Mrongovius (în ; în ) (19 iulie 1764 – 3 iunie 1855) a fost un pastor protestant, scriitor, filozof, distins lingvist și traducător. Mrongovius a fost un cunoscut apărător al limbii poloneze în Warmia și Mazury.

Biografie
Mrongovius, fiul lui Bartholomeus, s-a născut în Hohenstein (Olsztynek) în Regatul Prusiei (în prezent în Polonia). Mrongovius a urmat școala din Saalfeld (Zalewo), și apoi a studiat la școala catedralei din Königsberg. El a fost înscris pe 21 martie 1782 la Universitatea din Königsberg. În timpul semestrului al doilea, a participat la prelegerile de metafizică ale lui Immanuel Kant, urmate de teologie, logică, antropologie și filozofie morală și fizică.

Din 1790-1796 Mrongovius a predat poloneză și greacă la Colegiul Fridericianum. În 1796 s-a căsătorit cu Wilhelmina Luise Paarmann. Până în 1798 a fost, de asemenea, editor de limbă poloneză la mai multe edituri din Prusia. În 1798 a devenit pastor la Biserica Sfânta Ana din Gdańsk, unde a predat poloneza în anii 1812-17. Pe lângă poloneză, greacă și cașubă, a predat în cehă și rusă. A murit la vârsta de 91 de ani, la 3 iunie 1855, în Gdańsk.

În onoarea lui Mrongovius, numele fostului oraș din Prusia de Est Sensburg (Żądzbork în poloneză) a fost schimbat în 1947 în Mrągowo de către noua administrație poloneză.

Lucrări
Mrongovius a fost cunoscut pentru conservarea patrimoniului cultural polonez  și predarea limbii în Gdańsk (Danzig) pentru oamenii din teritoriile afectate de împărțirea Uniunii statale polono-lituaniene. De asemenea, a fost un pionier în cercetarea culturii cașubiene și a colectat mai multe artefacte slave din Mazuria. A tradus în limba poloneză lucrări, cum ar fi Anabasis. Mrongovius a fost membru corespondent al Societății Prietenii Științei din Varșovia (din 1823) (aprobat prin aclamare), al Gesellschaft für Pommersche Geschichte und Altertumskunde în Szczecin (din 1827) și membru-corespondent al Societății Științifice din Cracovia (Towarzystwo Naukowe Krakowskie) (din 1833). A primit o medalie și calitatea de membru al Societății Istorico-Literare din Paris (1852), precum și Ordinul Vulturul Roșu al Prusiei, clasa a IV-a (1843). În lucrările sale el a fost susținut de Prințul Adam Kazimierz Czartoryski, și a corespondat cu oamenii de știință, cum ar fi Stanisław Staszic, Tadeusz Czacki, Alojzy Feliński, Andrzej Horodyski, Stanisław Kostka Potocki, și Samuel Bogumił Linde.

Mrongovius s-a remarcat ca autor a șapte seturi de note despre prelegerile lui Immanuel Kant despre antropologie, metafizică, teologie, fizică, logică și două despre filozofia morală. Mrongovius a fost autorul unor cărți și a unuia dintre primele dicționare polonezo-germane. Vasta sa colecție de cărți, în număr de peste 1000, inclusiv multe manuscrise rare, este acum păstrată în librăria Academiei de Științe a Poloniei din Gdańsk (Danzig).

Dicționare polonezo–germane detaliate

 1794 Marienwerder Königl. Westpreuß. Kanterschen Hofbuchdruckerey. Christoph Coelestin Mrongovius Handwörterbuch der Hochpolnischen Mundart — Nowy Slownik Polsko-niemiecki.
 1835 Königsberg în Preussen: Gebrüder Bornträger, Ausführliches polnisch-deutsches Wörterbuch — kritisch bearbeitet von Christoph Cölestin Mrongovius

Bibliografie

 Bieńkowski, Wiesław, "Mrongowiusz (Mrongovius) Krzysztof Celestyn (1764-1855)", Polski Słownik Biograficzny, vol XXII, pp. 190-195.
 Breza, Edward, "Leksykografia kaszubska" în "Komunikaty Instytutu Bałtyckiego", nº 21, pp. 63-68. (Poloneză)

 Czerniakowska, Ewa, "Słowniki K. C. Mrongowiusza" (Dicționare de K. C. Mrongovius), "Pomerania" 1985 nº9.
 Żelazny, Mirosław și Werner Stark, "Zu Krzysztof Celestyn Mrongovius und seinen Kollegheften nach Kants Vorlesungen.", 1987. (Limba germană)

Referințe

 Surse
 Krzysztof Celestyn Mrongovius - La aniversarea a 150 de ani de la moarte  (în poloneză)
 Biografie  (în poloneză)

Legături externe
 Arhivele bisericii din Hohenstein

Nașteri în 1764
Decese în 1855
Lingviști polonezi
Beneficiari ai Ordinului Vulturul Roșu
Protestanți
Pastori

Krzysztof Celestyn Mrongovius


Das U.S. Post Office Fairhope ist eine ehemalige Filiale des United States Postal Service in Fairhope (Alabama).

Das Gebäude wurde 1932 im Stil der Neorenaissance an der Fairhope Avenue errichtet. Ausführender Architekt war Marmaduke Dyson. Derzeit befinden sich in dem Gebäude die Büros des Zeitungsverlages Fairhope Courier. Seit dem 1. Juli 1988 ist es unter der Nr. 88001001 in das National Register of Historic Places eingetragen.

Weblinks

Einzelnachweise

Fairhope
Denkmal im National Register of Historic Places (Alabama)
Fairhope (Alabama)
Bauwerk im Baldwin County (Alabama)
Neorenaissancebauwerk in den Vereinigten Staaten
Fairhope
Fairhope
Umgenutztes Bauwerk in den Vereinigten Staaten

U.S. Post Office Fairhope


Die Berliner Erklärung ist ein gesellschaftliches Bündnis von führenden deutschen Frauenverbänden sowie Parlamentarierinnen der 2011 im Deutschen Bundestag vertretenen Parteien, das sich für einen Anteil von mindestens 30 % Frauen in Aufsichtsräten deutscher Unternehmen einsetzt. Die Initiatorinnen dieses Bündnisses haben maßgeblich dazu beitragen, dass das Gesetz für die gleichberechtigte Teilhabe von Frauen und Männern an Führungspositionen im März 2015 vom Parlament verabschiedet wurde und zum 1. Mai 2015 in Kraft getreten ist.

Organisation und Unterstützer
Die parteiübergreifende Berliner Erklärung wurde am 15. Dezember 2011 und damit einige Zeit nach der Übergabe der Nürnberger Resolution an Politiker vom 17. März 2009 in Berlin ins Leben gerufen, initiiert durch sechs der führenden Frauenverbände in Deutschland – Business and Professional Women (BPW), Deutscher Juristinnenbund (djb), Deutscher LandFrauenverband (dlv), European Women's Management Development (EWMD), FidAR – Frauen in die Aufsichtsräte, Verband deutscher Unternehmerinnen (VdU) und weibliche Abgeordnete aller sechs im Bundestag vertretenen Parteien.

Sie wird parteiübergreifend von Frauen und Männern unterstützt. Zu den Erstunterzeichnerinnen zählen z. B. Rita Süssmuth, Renate Schmidt, Renate Künast, Gesine Lötzsch, Viviane Reding, Steffi Jones und Maria Furtwängler.

Auch der IG-Metall-Vorstand hat die Berliner Erklärung unterzeichnet und gehört somit zu den mehr als 22.500 Unterstützenden der Berliner Erklärung.

Die Berliner Erklärung 2017 wird neben den zu den Initiatoren gehörenden Frauenverbänden noch von weiteren 10 Frauenverbänden unterstützt:  Deutscher Ärztinnenbund e.V (DÄB), Deutscher Frauenrat (DF), deutscher ingenieurinnenbund e.V. (dib), Europäische Akademie für Frauen in Politik und Wirtschaft (EAF) in Berlin, Frauen im Management e.V. (FIM), Journalistinnenbund e.V. (jb), ProQuote Medien e.V., ProQuote Medizin, ProQuote Regie e.V. sowie Working Moms – Pro Kinder Pro Karriere e.V. (WM).

Das überfraktionelle Bündnis der "Berliner Erklärung" ging am 5. Juli 2016 in der Bundespressekonferenz in die nächste Runde. Unter der Überschrift Berliner Erklärung für Gleichheit auf dem Gehaltszettel startet die Online-Petition FairPay mit dem Ziel Entgeltgleichheit. Gemeinsam stehen die Initiatorinnen dafür ein, alle Ansätze, die zu diesem Ziel führen, im FairPay-Bündnis zu vereinen.
Konkret heißt das: Transparenz für alle herstellen (Männer und Frauen), Verpflichtung der Behebung einer festgestellten ungleichen Bezahlung sowie Aufwertung sozialer Berufe.

Am 30. Mai 2017 veröffentlichte das Bündnis seine Forderungen für das Jahr 2017. Im Mittelpunkt steht dabei nach eigener Aussage das Ziel einer gleichberechtigten Teilhabe von Frauen sowie Entgeltgleichheit und die verbindliche Umsetzung der Gleichstellungspolitik.

Weblinks
 Berliner Erklärung

Einzelnachweise

Politische Organisation (Berlin)
Frauenrechtsorganisation (Deutschland)
Feministische Organisation
Gegründet 2011

Berliner Erklärung (Frauen)


Pandehave Å er en omkring fire kilometer lang å der løber  på grænsen mellem Helsingør  og Gribskov Kommuner på Nordsjælland. Den har sit udspring i vådområderne omkring Havreholm og  den afvandede Keldsø, hvor et område på 300 hektar i 2018 blev fredet. I det samme område har også Gurre Å, Esrum Å, og Keldsø Å deres udspring . Den løber mod nord, og munder ud i Øresund i Hornbæk Bugt ved Villingebæk mellem Dronningmølle og Hornbæk. Ved naturområdet Rusland får den et tilløb fra øst, der afvander vådområderne mellem Horneby og Klosterris Hegn. Det meste af åens løb ligger i Natura 2000-område nr. 132 Rusland og er udpeget som habitatområde.

Ådalen som Pandehave å løber  var for 7000 år siden  en fjordarm af Øresund.  Skråninger på begge sider af den brede dal afgrænser den tidligere fjord. Området var i 15-1600-årene påvirket af sandflugt, en katastrofe for landbruget her i Nordsjælland, men også mange andre steder i landet. Hele landskabet vest for Pandehave Å er præget af denne sandflugt, der hærgede overalt langs den nordsjællandske kyst. Hvor flyvesandet dengang lejrede sig, findes i dag et bakket landskab med lyng, enebærkrat, visse og spredte fyrretræer. Selve ådalen har engang været mere åben og præget af rigkær, enge og kildevæld, men har i dag udviklet sig til krat og skov i form af især birkeskov og stedvis også med yngre og ældre elle- og askeskov.

Ådalen er en del af en 2,6 km² stor naturfredning af Rusland og Pandehave Å der blev samlet i 1993 af 18 tidligere fredninger.
Den nordlige del af åen kommer til at danne østgrænse for et af Nationalpark Kongernes Nordsjællands fragmenterede arealer.

Kilder og henvisninger

Pandehave Å på helsingorleksikon.dk
 Kort på miljoegis.mim.dk

Vandløb på Sjælland
Lokaliteter i Helsingør Kommune
Lokaliteter i Gribskov Kommune
Fredede arealer i Danmark

Pandehave Å


Fernbreitenbach ist ein Ortsteil der Stadt Werra-Suhl-Tal im Wartburgkreis in Thüringen.

Geografie
Fernbreitenbach liegt fünf Kilometer östlich vom Verwaltungssitz Berka/Werra entfernt am Unterlauf der Suhl. Die Gesamtfläche der Gemarkung beträgt 6,98 km². Durch die Ortslage verläuft die Landesstraße 1023 von Herda nach Marksuhl.

Geschichte
Die (gesicherte) Ersterwähnung des Ortes Fernbreitenbach erfolgte im Urkundenbuch des Klosters Frauensee am 27. Juni 1261. Es gehörte zum hessisch-sächsischen Amt Hausbreitenbach.

Von C. Kronfeld wurden 1879 landeskundliche und statistischen Angaben zum Ort publiziert: Fernbreitenbach (mit der Lindigsmühle) ist ein Dorf mit 84 Wohnhäusern und 463 Einwohnern. Die Gesamtfläche des Dorfes beträgt 689,92 ha, davon entfallen auf Hofstellen und Gärten 13,18 ha, Wiesen  60,55 ha, Ackerland 333,9 ha, Wald 119,0 ha, Teiche, Bäche und Flüsse 0,1 ha, Wege, Triften und  Obstgehölze  163,2 ha. Der Viehbestand umfasst  36 Pferde, 259 Rinder, 363 Schafe, 107 Schweine, 29 Ziegen und 40 Bienenvölker.

Nach dem Ersten Weltkrieg wirkte der musisch talentierte Pfarrer Franz Linsenbarth in Fernbreitenbach, er beschäftigte sich mit Malerei, gestaltete mehrere Wandgemälde im Pfarrhaus, in der Apsis der Fernbreitenbacher Heilig-Geist-Kirche und im Saal des Fernbreitenbacher Turnvereins. Linsenbarth schuf mehrere Schauspiele, die Ereignisse der Heimatgeschichte (Bauernkrieg, Täufer) reflektieren und auch vor größerem Publikum in Gerstungen aufgeführt wurden.

Durch die Thüringer Verordnung vom 16. Februar 1994 erfolgte die Auflösung der Gemeinden Fernbreitenbach, Gospenroda, Herda, Horschlitt und Vitzeroda und ihre Eingliederung in die Stadt Berka/Werra mit Wirkung vom 18. März 1994. Diese ging zum 1. Januar 2019 in der Stadt Werra-Suhl-Tal auf.

Sehenswürdigkeiten
 Heilig-Geist-Kirche
 Kriegerdenkmal zur Erinnerung an Gefallene und Vermisste des Dorfes auf dem Friedhof, 2018 saniert

Einzelnachweise

Weblinks

Geographie (Werra-Suhl-Tal)
Ort im Wartburgkreis
Ehemalige Gemeinde (Wartburgkreis)
Ersterwähnung 1261
Gemeindeauflösung 1994

Fernbreitenbach


Bayer AG je njemački biotehnološki i farmaceutski gigant, međunarodno poduzeće sa sjedištem u Leverkusenu. Glavna područja proizvodnog djelokruga Bayera jesu ljudska i veterinarska farmacija široke potrošnje, poljoprivredni proizvodi, kemijski i biotehnološki proizvodi. Na tim je područjima među vodećima u Europi i svijetu.

Bayer je uvelike poznat po svojim lijekovima, poput aspirina i kontracepcijskih tableta, ali i po komercijalizaciji heroina te spornim poljoprivrednim umjetnim oplemenjivačima i sjemenjem i pesticidima upitnih ekoloških standarada po uzoru na agrogenetičkog giganta Monsanta. Svoj nagli razvoj i svjetski ugled trvtka je stekla početkom hladnog rata i kasnije suradnjom s drugim gigantima biotehnološke industrije.

Bayer je dio DAX-a i EURO Stoxx 50 burzovnih indeksa. Zapošljava oko 115.000 ljudi, uz godišnju dobit od 4,5 milijardi eura.

Izvori

Vanjske poveznice
 www.bayer.com Službene stranice Bayera

Njemačke proizvodne tvrtke
Farmaceutske tvrtke

Bayer


An Microchilus minor in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Presl. An Microchilus minor in nahilalakip ha genus nga Microchilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microchilus (Orchidaceae)

Microchilus minor


Los Babad Tanah Djawi o Babad Tanah Jawi son una serie de manuscritos redactados en javanés, datables desde el . El título significa Historia de la tierra de Java, y se utilizaron para explicar el auge del islam en Java, religión predominante en Indonesia desde el . En los texto, que mezclan hechos verídicos con otros claramente ficticios, se menciona a los Wali Sanga, figuras santas del islam indonesio.

Bibliografía

Literatura en javanés
Libros del siglo XVIII
Islam en Indonesia
Sultanato de Mataram

Babad Tanah Jawi


Danube (nombre en inglés y francés del río Danubio), hace referencia a varios artículos:

Lugares
Danube (Minnesota), ciudad en el condado de Renville, estado estadounidense de Minnesota.
Danube (Nueva York), pueblo en el condado de Herkimer, estado estadounidense de Nueva York.
Estación de Danube, de la línea 7 bis del metro de París.

Además
Blue Danube, banda austríaca que representó a su país en el Festival de la Canción de Eurovisión 1980.
Danubio (desambiguación)

Danube


El Aeropuerto de Bujta Providéniya (; ; ICAO: UHMD; IATA: PVS), se encuentra 3 km al sudoeste de Providéniya, en el distrito autónomo de Chukotka, Rusia.

El espacio aéreo está controlado desde el FIR de Anádyr (ICAO: UHMA).

Ligeramente al sudeste del aeropuerto se encuentra una pista de aterrizaje abandonada en la época soviética.

Pista

El aeropuerto de Bujta Providéniya dispone de una pista de grava en dirección 01/29 de 2192x73 m. (7192x239 pies).

El aeropuerto es adecuado para la operación de aeronaves del tipo Antonov An-12, Antonov An-24, Antonov An-26, Antonov An-28, Antonov An-30, LET L-410 Turbolet, Ilyushin Il-14, así como de todos los tipos de helicópteros.

Dispone de 4 plazas de aparcamiento pavimentadas.

Operaciones civiles

El aeropuerto de Bujta Providéniya es una filial de la compañía aérea rusa ChukotAvia, que ofrece un servicio semanal entre Providéniya y Anádyr en verano y cada dos semanas en invierno. Bering Air Alaska ofrece servicio de charter desde Anchorage o Nome, Alaska. Otras compañías como Aeroflot o Center-Avia realizan vuelos chárter.

Se presta servicio de transporte en pequeños aviones.

Por otra parte, el 25 de julio de 2005, un avión C-130 Hércules de la Fuerza Aérea Sueca aterrizó en Providéniya, con un equipo internacional de investigadores de la expedición de "Beringia 2005", organizado por la Secretaría de Investigación Polar de Suecia. Este aeropuerto se hizo famoso por el vuelo, en 1988 de Alaska Airlines conocido como "Vuelo de la Amistad".

Operaciones militares

Informes de la CIA de 1952 indicaban la presencia de bombarderos Tupolev Tu-4 (designación OTAN: Bull) en Mys Shmidta y Bujta Providéniya.

Aunque la pista no es adecuada para el uso militar, ha recibido vuelos de Tu-95MR (designación OTAN: Bear-E)

Referencias

Enlaces externos
 Página de ChukotAvia (en ruso). Consultado el 9 de septiembre de 2011
 Características técnicas del aeropuerto - Índice de aeropuertos de Rusia (en inglés). Consultado el 9 de septiembre de 2011
 Características técnicas del aeropuerto en Aviapages.ru (en ruso). Consultado el 9 de septiembre de 2011
  (en inglés). Consultado el 9 de septiembre de 2011
 Bujta Providéniya en Great Circle Mapper. (en inglés). Consultado el 9 de septiembre de 2011
 Página de BeringAir (en inglés). Consultado el 9 de septiembre de 2011

Bujta Provideniya

Aeropuerto de Bujta Providéniya


An Oncidium massangei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Jacques Édouard Morren. An Oncidium massangei in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

en:Oncidium massangei

Oncidium massangei


An Aponogeton nudiflorus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Albert Peter. An Aponogeton nudiflorus in nahilalakip ha genus nga Aponogeton, ngan familia nga Aponogetonaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aponogeton

Aponogeton nudiflorus


An Triplachne nitens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Giovanni Gussone, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Friedrich Link. An Triplachne nitens in nahilalakip ha genus nga Triplachne, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triplachne

Triplachne nitens


Ilex opaca, the American holly, is a species of holly, native to the eastern and south-central United States, from coastal Massachusetts south to central Florida, and west to southeastern Missouri and eastern Texas.

Description
Ilex opaca is a medium-sized broadleaved evergreen tree growing on average to  wide, and up to  tall. Typically, its trunk diameter reaches , sometimes up to . The bark is light gray, roughened by small warty lumps. The branchlets are stout, green at first and covered with rusty down, later smooth and brown. The winter buds are brown, short, obtuse or acute. The branches are short and slender. The roots are thick and fleshy.

The leaves are alternate,  long and  wide, stiff, yellow green and dull matte to sub-shiny above (distinctly less glossy than the otherwise fairly similar European holly, Ilex aquifolium), often pale yellow beneath; the edges are curved into several sharp, spike-like points, and a wedge-shaped base and acute apex; the midrib is prominent and depressed, the primary veins conspicuous; the petiole is short, stout, grooved, thickened at base, with a pair of minute stipules. The leaves remain on the branches for two to three years, finally falling in the spring when pushed off by growing buds.

The flowers are greenish white, small, borne in late spring in short pedunculate cymes from the axils of young leaves or scattered along the base of young branches. The calyx is small, four-lobed, imbricate in the bud, acute, margins ciliate, persistent. The corolla is white, with four petal-like lobes united at the base, obtuse, spreading, hypogynous, imbricate in bud. The flower stem is hairy with a minute bract at base. Like all hollies, it is dioecious, with separate male and female plants; only female plants produce the characteristic red berries. This fruit (drupes) appear late in the season, and whether due to the need to ripen or being a food of last resort, often last until midwinter. They are poisonous to dogs, cats, and humans, often causing diarrhea, vomiting, dehydration, and drowsiness if ingested. Cedar waxwings (Bombycilla cedrorum) will strip the trees of fruit if they are not already bare during their northward migration. One male can pollenize several females. Male flowers have four stamens, inserted on the base of the corolla, alternate with its lobes; filaments awl-shaped, exserted in the sterile, much shorter in the sterile flower; anthers attached at the back, oblong, introrse, two-celled, cells opening longitudinally. The pistil on female flowers has a superior ovary, four-celled, rudimentary in staminate flowers; style wanting, stigma sessile, four-lobed; ovules one or two in each cell.

The fruit is a small red drupe 6–12 mm diameter containing four seeds; it is often persistent into winter.
A ratio of three female plants to one male plant is required for ideal fruit production.

Taxonomy
It has four recognized subspecies/variations:
Ilex opaca subsp. arenicola (Ashe) A.E. Murray
Ilex opaca var. laxiflora (Lam.) Nutt.
Ilex opaca subsp. opaca
Ilex opaca var. opaca

Ecology
Due to its shade tolerance, Ilex opaca typically grows as an understory tree in moist forests of the east-central, southeastern, and south-central United States. It is found in sparse numbers in the northern part of its range from Cape Cod, Massachusetts, south to northern New Jersey (including southern Connecticut and southeastern New York, on Long Island). It is abundant further south on the Gulf and Atlantic lowlands. It will grow in both dry and swampy soil, but grows slowly.  Ilex opaca var. arenicola, or scrub holly, is found as a shrub component in xeric scrub habitats of the Florida peninsula. The ideal yearly precipitation average for the species ranges from 102 cm to 165 cm.

The flowers are pollinated by insects, including bees, wasps, ants, and night-flying moths. It is a larval host plant for Callophrys henrici. The tree also forms a thick canopy which offers protection for birds from predators and storms. Songbirds including thrushes, mockingbirds, catbirds, bluebirds and thrashers, as well as some gamebirds and mammals frequently feed on the berries.

Cultivation and uses
The wood is very pale, tough, close-grained, takes a good polish, and is used for whip-handles, engraving blocks and also cabinet work. It can also be dyed and used as a substitute for ebony. It has a density of 0.58 to 0.64.  The sap is watery, and contains a bitter substance used as an herbal tonic.

Leaves from the American holly can be used to make a tea-like beverage. American holly tea does not contain caffeine.

Ornamental plant
Ilex opaca is often cultivated by plant nurseries for use as a broadleaf evergreen ornamental plant, planted as a shrub or slower growing ornamental tree. Over 1,000 cultivars have been selected, including plants selected for cold tolerance ('Cobalt', a male cultivar, is able to tolerate temperatures as low as −32 °C), growth form (e.g. dwarf forms such as 'Cardinal Hedge', a female plant growing to 1.2 m tall), and color and abundance of fruit (notable female cultivars including the large-berried 'Yule', and the yellow-berried 'Canary' and 'Morgan Gold'). With Ilex cassine it is a parent of the hybrid Ilex × attenuata, which has ornamental cultivars.

The holly in winter

Holly is a popular winter Christmas and holiday season decoration. To Christians, the thorny foliage is attributed to the crown of thorns Christ wore, the berries represent his drops of blood, and the evergreen represents life after death.  In English poetry and English stories the holly is inseparably connected with the merry-making and greetings which gather around the Christmas time. The custom is followed in North America, and holly and mistletoe are widely used for decoration of homes and churches.

The European holly is smaller than the American holly, but is closely related and closely resembles it. The leaves of both species are similar in outline and toothed and bristled very much the same way, but the leaves are brighter in the American holly and larger. The American holly, called the evergreen or Christmas holly (Ilex opaca Aiton) was named the state tree of Delaware on 1 May 1939.

References

opaca
Trees of humid continental climate
Plants described in 1789
Flora of the United States
Trees of the United States
Garden plants of North America
Ornamental trees
Shrubs

Ilex opaca


Lukan von Säben (lateinisch Sankt Lucanus, italienisch San Lucano oder San Lugano; † 20. Juli) ist ein römisch-katholischer Heiliger aus dem 5. Jahrhundert.

Er wird als Bischof von Säben (Sabiona) bzw. fälschlich auch als Bischof von Brixen (heute zur Diözese Bozen-Brixen in Südtirol gehörig) bezeichnet.

Legende
Außerhalb des engeren Gebietes seines ehemaligen Wirkens ist Lukan kaum bekannt. Vieles, was über ihn erzählt wird, ist der Legende zuzuordnen.

Danach war Lukan in der ersten Hälfte des 5. Jahrhunderts Bischof von Säben (oberhalb von Klausen); er wird allerdings in einer apokryphen Papsturkunde von angeblich 424 irrig als "Lucanus episcopus Brixinensis" (Bischof von Brixen) bezeichnet, wobei Brixen erst seit dem späten 10. Jahrhundert anstelle Säbens Bischofssitz geworden war.

Gemäß dieser Urkunde erlaubte Lukan während einer Hungersnot in der vierzigtägigen Fastenzeit den Genuss von Milch, Butter und Käse in seinem Bistum. Seine Gegner verklagten ihn im Jahr 424 deswegen bei Papst Coelestin I., der ihn nach Rom bestellte. Trotz seines hohen Alters machte sich Lukan, begleitet von einem Diener, auf den Weg. Bei einer Rast im Wald, ließ er sein Pferd frei grasen und ein großer Bär riss das Pferd. Als Lukan dazu kam, befahl er dem Bären, im Namen Gottes das Pferd zu ersetzen und sein Reittier zu sein. Lukan legte ihm Sattel und Zaumzeug an, und der Bär trug ihn bis Rom.

Bei einer Zwischenstation in Spoleto kehrten sie bei einem Gastwirt ein, der Lukan erzählte, dass seine Ehefrau an der Wassersucht schwer erkrankt und bettlägerig sei. Lukan ließ sich zu ihr führen, kniete am Bett der Kranken nieder und betete zu Gott, sodass die Frau wieder gesund wurde.

Lukan zog mit seinem Diener weiter, und da er kein Geschenk für den Papst hatte, befahl er einem Schwarm Rebhühner, als Geschenk nach Rom zu fliegen. Als er in Rom vor den Papst trat, wollte er seinen vom Regen durchtränkten Mantel ablegen, aber in der Nähe war nichts, worauf er ihn hängen konnte. Da warf Lukan den Mantel auf einen Sonnenstrahl, der schräg durch das Fenster hereinfiel, und der Sonnenstrahl trug den Mantel wie ein Nagel oder eine Stange. Als der Papst sah, dass Lukan Gottes Gnade hatte, sprach er ihn von aller Schuld frei und ließ ihn gesegnet und reich beschenkt nach Hause zurückkehren.

Lukan wurde aber von seinen Gegnern aus Säben vertrieben und floh in das Tal von Agordo in der heute italienischen Provinz Belluno. Dort wurde er von einer Frau namens Avatia (die in der Kirche des Tales ebenfalls als Heilige verehrt wurde) mit Nahrung versorgt. Berühmt durch viele Wunder, verstarb er an einem 20. Juli. Seinen Kopf behielt man in Agordo, seinen Körper bestattete man in einem marmornen Sarg in der Kathedrale von Belluno.

Anfang des 16. Jahrhunderts wurde die Lebensbeschreibung Lukans von dem öffentlichen Notar in Belluno, Peter Paul von Diolaitis, ohne Quellenangabe zusammengetragen.

Verehrung
Carl Pfaundlert berichtete in seinem im Jahr 1843 erschienenen Buch Heiliger Tyroler-Ehrenglanz oder Lebensgeschichten Heiliger, seliger, gottseliger, frommer und ausgezeichneter Tyroler über die Verehrung des Lukan sinngemäß wie folgt:

In Brixen wusste man bis zum Beginn des 17. Jahrhunderts nichts oder nur sehr wenig von Lukan. Die alten Verzeichnisse der Bischöfe und andere liturgische Bücher der Region nennen ihn nicht.

Erst nach 1621, und nachdem der Bischof Hieronymus Otto Agricola das Brevier von Brixen aus dem Jahr 1604 wiederholt hatte neu auflegen lassen, wurde Lukan zu den Patronen des Stifts Brixen gezählt und dort offiziell verehrt. Zuvor war er schon seit längerer Zeit in der Kirche von Belluno als Bischof von Säben verehrt worden.

Seine Verehrung steigerte sich, nachdem 1658 der Bischof von Brixen Anton von Crosini den Domherrn Johann Andreas von Rossi nach Belluno schickte, um einige Reliquien aus dem Grab für Brixen zu erhalten. Mit Bewilligung des Dogen und Hohen Rates von Venedig sowie dem Statthalter und der Ratsherren von Belluno erhielt von Rossi ein Schulterblatt und eine Rippe von Lukan. Am 3. Oktober 1658 kehrte von Rossi mit diesen Reliquien nach Brixen zurück, die zunächst in der Kapuziner-Kirche von Brixen abgelegt wurden. Am darauffolgenden Sonntag den 6. Oktober wurden die Reliquien feierlich im Brixner Dom beigesetzt. Nur für die Stadt Brixen, nicht für die Diözese, wurde der Gedenktag auf den 20. Juli festgelegt. Alljährlich wurden an diesem Tag die Reliquien öffentlich verehrt, auch manchmal in feierlichen Prozessionen mit den Reliquien anderer Stiftsheiligen.

Im Jahr 1814 wurde den Reliquien Lukans neue Behältnisse in der Form der Behältnisse der Bistumspatronen Ingenuin, Albuin und Hartmann gespendet.

Heute ruhen seine Gebeine in der Kathedrale der Stadt Belluno und teilweise auch in Brixen.

Patronate

Lukan ist der Schutzpatron gegen die Wassersucht.

Der Ort San Lugano (zu Truden) in Südtirol ist nach ihm benannt; die dortige Pfarrkirche heißt St. Lukan. Auch im Bistum Belluno-Feltre sind mindestens zwei Kirchen dem Heiligen Lukan (San Lucano oder San Lugano) geweiht.

Auch der San-Lugano-Sattel, der Alpenpass vom Etschtal in das Fleimstal und ein Tal in der Nähe von Agordo tragen seinen Namen. Hier soll sich Lukan auf und nach seiner Flucht aufgehalten haben.

Ikonografie
Dargestellt wird der Heilige mit Mitra und einem Regenmantel, den er zum Trocknen auf einen Sonnenstrahl hängt.

Daneben wird Lukan auch auf dem Bären reitend dargestellt, der zuvor sein Pferd gerissen hatte. Der Bär als Reittier findet sich allerdings auch in den Legenden der Heiligen Romedius und Korbinian (Korbiniansbär), deren Wirkungsbereiche geografisch sehr nahe liegen.

Gedenktag
 20. Juli und 27. Juli

Sonstiges
Er ist nicht identisch mit dem gleichnamigen katholischen Heiligen St. Lucanus, dem Lukan (auch Lucian, Lucain, Lucien) von Loigny in Beauce (Frankreich). Dieser soll ebenfalls im 5. Jahrhundert gelebt haben und starb als Märtyrer durch Enthauptung (Namenstag: 30. Oktober). Dessen Reliquien werden in Paris (Kathedrale Notre-Dame) verehrt.

Der Name des bekannten Ortes Lugano im Tessin ist nicht vom Personennamen dieses Heiligen hergeleitet.

Quellen
 Acta Sanctorum 20. iul. vol. 5 (ed. J. Bollandus/J. B. Carnandet), S. 70.

Siehe auch
 Lukan
 Lucanus

Einzelnachweise

Heiliger (5. Jahrhundert)
Historische Person (Italien)
Historische Person (Südliches Tirol)
Bischof von Säben
Bischof (5. Jahrhundert)
Geboren im 4. Jahrhundert
Gestorben im 5. Jahrhundert
Mann

Lukan von Säben


El Aborto Inducido en Turquía o interrupción voluntaria del embarazo es legal en Turquía  desde 1983 hasta las 10 semanas de gestación –dos meses y medio- a petición de la mujer.

Contexto legal

Planificación familiar en la Constitución de la República de Turquía

La constitución de la República de Turquía reconoce en su artículo 41 –corregido el 17 de octubre de 2011- la igualdad de derechos entre los esposos, la especial protección de la madre y los hijos así como reconoce el derecho a la educación en la aplicación práctica de la planificación familiar.

Legalización del aborto hasta los 10 semanas en Turquía en 1983
Hasta 1983 el aborto era legal en Turquía solamente para salvar la vida o la salud de la madre y en el caso de malformación del feto. (Código Penal de 1 de marzo de 1936; Ley Nº 557 de 1 de enero de 1965, y ordenanza de 12 de junio de 1967).
Durante la década de 1980 se produjo una alta y creciente incidencia del aborto inseguro en Turquía –con altas cifras de morbilidad y mortalidad de las mujeres embarazadas que practicaban el aborto inseguro-. Esta situación contribuyó decisivamente a la legalización del aborto a petición de la mujer dentro de las 10 semanas de gestación, mediante la promulgación de la Ley de Planificación de 24 de mayo de 1983 (Ley 2827, secciones 5 y 6, y Ordenanza N º 83/7395 de 14 de noviembre de 1983, con rango de ley).

El aborto en Turquía

Aborto en áreas rurales y urbanas
Los abortos tempranos tienen menos complicaciones que los abortos realizados al límite legal de las 10 semanas. En Turquía, los abortos más tempranos se realizan en su mayoría en áreas urbanas y los cercanos a los límites legales en el medio rural por lo que la práctica temprana está asociada con la educación.

Incidencia del aborto en Turquía
Los datos 1993 indicaban una alta tasa de abortos por embarazo junto con un bajo porcentaje de mujeres que lo habían practicado. El porcentaje de la práctica del aborto aumentaba con la edad y con la supervivencia del número de hijos –aquellas mujeres que ya tienen hijos supervivientes-  por lo que también se asocia el aborto inducido con la edad, la educación de la mujer y el marido.  El 92% de los abortos se producen antes del segundo mes de gestación y solamente el 8% en los meses siguiente.

Uso de contracepción y descenso de abortos en Turquía

En Turquía el uso de los métodos anticonceptivos y los servicios de planificación familiar es muy amplio en comparación con otros países.
La extensión en el uso de métodos anticonceptivos ha reducido la tasa de abortos desde los 4,5 abortos por 100 mujeres en 1988 a 2,4 abortos por 100 mujeres en 1998. La tasa de fertilidad bajó de 3.8 hijos por mujer en 1990-1995 a 2,5 in 1995-2000, y el tasa de crecimiento de la población bajó de 2.2 % a 1.7%. El aumento del uso de anticonceptivos resulta en una menor incidencia del aborto en los lugares donde la fecundidad es constante.

Aborto con medicamentos

Como en otros países donde el aborto es legal durante un plazo desde la gestación, en Turquía aumenta el aborto con medicamentos frente al aborto quirúrgico. El protocolo mayoritariamente elegido, para el aborto con medicamentos y en embarazos de hasta 56 días, fue de mifepristona más misoprostol.

Referencias

Véase también

 Aborto
 Aborto inducido
 Aborto en Túnez

 Aborto con medicamentos
 Aborto quirúrgico
 Aborto terapéutico

 Legislación sobre el aborto en el mundo
 Anticoncepción de emergencia
 Métodos anticonceptivos

Enlaces externos
En inglés
 Turkey, Government Population Policies
 The Population Planning Law. Law No. 2827 of 24 May 1983

Turquía
Sociedad de Turquía
Derechos de las mujeres en Turquía

Aborto en Turquía


Jakub Hořčický (in Latin Jacobus Sinapius) (1575 – 25 September 1622), later granted the title z Tepence ("of Tepenec"), was a Bohemian pharmacist and personal doctor of Emperor Rudolf II.  The latinized name is a translation of his family name, which means "mustard" in Czech ("sinapius" in Latin).

Biography
According to his college records, Jakub was born in Bořenovice in Moravia in a lower-class family. He initially worked as kitchen helper at the Jesuit school at Krumlov, but was eventually admitted to the Krumlov Seminary of poor students in 1590. Jakub eventually graduated from the Krumlov Gymnasium, where he studied poetry and rhetoric, and became a pharmacist himself. There he also worked in the college's pharmacy, on topics involving chemistry and herbalism, under the overseeing of Martin Schaffner (1564–1608).

By 1598, he started studying Aristotelian philosophy at the Clementinum college in Prague (which was later merged with Charles University), and at the same time oversaw the kitchen and pantry, but continued working in chemistry and pharmacy. However, Sinapius was not satisfied with the teachings there, learning Barbara and Celare, instead of physics and the origins of nature. Because his herbal skills to treat illness impressed, he was allowed gardening near the river Vltava, under the Bräke. Here he grew herbs and set up a laboratory at Smíchov (then a village behind Prague walls), the Clementinum's botanical garden. There, or at the garden, he distilled a very popular Aqua Sinapis ("Die Sinapischen Wasser", Horczicze in Latin means mustard, hence mustard water) whose sale made him a wealthy man.

In 1600, he became the administrator of the Jesuit college in Jindřichův Hradec, and in 1606 he became capitaneus and administrator of the properties of the St. George's Convent in the Prague Castle. In 1607 he was named imperial chemist by Rudolf II. In return for curing the emperor of a grave disease, he was ennobled with the title "de Tepenec", presumably after the medieval Tepenec Castle (destroyed in 1391) near Olomouc. He lent emperor Rudolf II money and received from him in return an estate around town Mělník. He also supported students of the studies of catholic theology financially.

In the religious disputes of the early 17th century, Jakub strongly defended the Catholic side. He became the administrator of the  but was jailed in 1620, when the Protestants took charge of the town. Subsequently, was exchanged by another prisoner (famous physician Jessenius) and exiled, but later, after defeating of the Bohemian Revolt, he returned to Mělník and lived there the rest of his life.

He died in 1622, from a horse-fall that he had suffered a year before. Two days before his death he was moved to the Clementinum at the care of the Jesuits, and left them the sum of 50,000 gold coins and his Mělník estate. He is buried in the Church of St. Salvator in the Clementinum.

Writings
In 1609 he published a pro-Catholic pamphlet which saw several reprintings.  According to a 1777 source, he had written several manuscripts on chemistry and botany.

Connection to the Voynich manuscript
Book dealer Wilfrid Voynich saw Jakub's name and title at the bottom of the first page of the Voynich manuscript. Voynich saw the faint writing later revealed as Jacobus Sinapius (Jacobus Hořčický de Tepenec), Voynich subsequently used many chemicals to make it clearer but failed. It was later revealed by ultraviolet light and has been compared with other samples of his signature. Jakub is thus the second person known to have owned the Voynich manuscript after Emperor Rudolf II. Its attested provenance begins with him, since the story that it was owned by Emperor Rudolf II rests on a single piece of unsubstantiated hearsay, related at second hand in a letter to Athanasius Kircher.

References

1575 births
1622 deaths
17th-century Bohemian physicians
Czech pharmacists

Jacobus Sinapius


Fairburn may refer to:

Places
New Zealand
Fairburn, Kaitaia, New Zealand
United Kingdom
Fairburn, North Yorkshire, a village in England
Fairburn Tower, Scottish castle
United States
Fairburn, Georgia, a city
Fairburn, South Dakota, a town
Fairburn, Wisconsin, an unincorporated community

Other
LMS Fairburn 2-6-4T, a class of steam locomotive designed by Charles Fairburn built 1945-1951
RSPB Fairburn Ings, a reserve of the Royal Society for the Protection of Birds in West Yorkshire, England

See also
Fairburn (surname)
Fairbairn

Fairburn


La famille Viola est une famille patricienne de Venise.

Selon la tradition, les Viola seraient issus d'une ancienne famille patricienne romaine. Ils appartenaient à l'ordre des secrétaires du Sénat de Venise et furent agrégés à la noblesse de la République de Venise le 27 décembre 1783 en la personne de Giovanni Antonio Viola pour services utiles rendus au gouvernement vénitien. La famille est inscrite dans le Livre d'or et est investie du titre de comte de Campalto(San Martino Buon Albergo).

Après la chute de la République, la famille reçut la reconnaissance par le Royaume de Lombardie-Vénétie de sa noblesse et de son rang comtal par la résolution souveraine du 4 février 1831 puis en 1886 par le ministère de l'intérieur du Royaume d'Italie sous le règne de Humbert Ier.

Le comte Andrea Viola a fait construire dans le dernier quart du  à Trévise dans la paroisse de Fiera une villa, la villa Viola-Pietrobon. Le comte Giovanni Battista Viola habitait depuis 1876 au palazzo Lezze sur le campo Santo Stefano à Venise.

De cette famille sont notamment issus:

Andrea Alvise Viola qui a écrit en cinq volumes la Compilazione delle leggi del serenissimo Maggior Consiglio en 1786.
 qui fut diplomate au .

Notes et références

Personnalité liée à Venise
San Martino Buon Albergo

Famille Viola


Ferdinand III may refer to:

 Ferdinand III of Castile (died 1252), the Saint (1199–1252, king from 1217)
 Ferdinand III of Naples, the Catholic (1452–1516, king from 1504) (Ferdinand V of Castile and Ferdinand II of Aragon and of Sicily), husband of Isabella of Castile
 Ferdinand III, Holy Roman Emperor (1608–1657, emperor from 1637)
 Ferdinand III of Sicily (1751–1825, king 1759–1816), (= Ferdinand IV of Naples 1759–1799; 1799–1806; 1815–1816)
 Ferdinand III of Tuscany (1769–1824, grand-duke 1791–1799 and 1814–1824)
 Ferdinand III of Navarre (1784–1833), (Ferdinand VII of Castille)

eo:Ferdinando (regantoj)#Ferdinando la 3-a

Ferdinand III


Egilmar 2. (født før 1108, død efter 1142), også kendt som Elimar, Engilmar og Egelmar, var en tysk greve, der i perioden mellem 1108 og 1142 herskede over et område i Nordtyskland, der udviklede sig til Grevskabet Oldenburg. Han og hans far med samme navn bliver i historiografien betegnet som Egilmarerne. Egilmar er en af stamfædrene til Huset Oldenburg.

Ægteskab og børn
Egilmar 2. var gift med Eilika af Werl-Rietberg, datter af Grev Henrik af Rietberg og Grevinde Beatrix af Hildrizhausen. I ægteskabet blev der født følgende børn:
 Henrik 1., Greve af Oldenburg-Wildeshausen-Bruchhausen (ca. 1122–1167)
 ∞ Salome von Zuthpen-Geldern
 Christian 1., Greve af Oldenburg, kaldet Christian den Stridbare (ca. 1123 – 1167)
 ∞ Kunigunde von Versfleth
 Beatrix (ca. 1124 – før 1184)
 ∞ 1150 Edelherr Friedrich von Ampfurt
 Eilika (ca. 1126 – 28. februar 1189)
 ∞ Grev Henrik 1. Tecklenburg
 Otto (ca. 1130 – 22. juli 1184), domprovst i Bremen

Noter

Litteratur

Eksterne links
 Die Oldenburger Grafen

Huset Oldenburg
Grever af Oldenburg
Tyskere fra middelalderen

Egilmar 2. af Oldenburg


Rege al Romanilor (în ; în ) a fost un titlu folosit de regele german în urma alegerii sale de către prinții electori începând din vremea împăratului Henric al II-lea (1014–1024). Titlul era mai degrabă un semn al pretenției de a deveni Sfânt Împărat Roman și era dependent de încoronarea monarhului de către papă.

 în același mod în care denumirea modernă de Împărat al Sfântului Imperiu German este folosită pentru a-i deosebi pe împărații germani ai Sfântului Imperiu Roman din Evul Mediu și din Epoca modernă, de împărații romani ai antichității și de împărații germani ai Imperiului German fondat în 1871.

Titlul se referea inițial la orice rege ales căruia încă nu îi fuseseră date din mâinile papei însemnele imperiale și titlul de "împărat". Mai târziu a fost folosit exclusiv pentru urmașul la tronul imperial în perioada dintre alegerea sa (în timpul vieții unui împărat aflat pe tron) și succesiunea sa după moartea împăratului.

În perioada dinastiei Ottoniene titlul în latină era "Rex Francorum" ("regele francilor") și începând din perioada saliană târzie Rex Romanorum ("regele romanilor").

Istoria titlului

Crearea titlului
Titlul Rex Romanorum a apărut în perioada Ottoniană târzie, fiind folosit mai ales în timpul împăratului Henric al II-lea, la începutul secolului al XI-lea. Teritoriul din Francia Răsăriteană nu a fost denumit de sursele contemporane vremii ca "Regatul Germaniei" sau ca "Regnum Teutonicum" până în secolul al IX-lea. În această perioadă solicitarea regelui de a fi încoronat a fost din ce în ce mai contestată de papalitate culminând cu "Controversa pentru învestitură". După ce pretendentul la tron din dinastia Saliană, Henric al IV-lea, minor în vârstă de șase ani, a fost ales să conducă imperiul în 1056, titlul adoptat a fost "Romanorum Rex" pentru a accentua dreptul său sacru de a fi încoronat ca împărat de către Papă.

Papa Grigore al VII-lea a insistat pentru folosirea titlului derogatoriu de Teutonicorum Rex ("Rege al Germanilor") pentru a se înțelege că autoritatea lui Henric era una locală și nu se aplica asupra întregului imperiu. Henric a continuat să folosească în mod obișnuit titlul Romanorum Rex până când în sfârșit a fost încoronat de Antipapa Clement al III-lea în 1084. Succesorii lui Henric al II-lea au continuat această practică și s-au intitulat Romanorum Rex înainte de încoronare și Romanorum Imperator după încoronare.

Alegerea regelui
Candidații la tronul regal erau la început membri ai familiilor ducale germane. Apoi au candidat la tron și conducători ai unor principate mai mici, care nu erau germane. Cerințele obligatorii pentru un candidat erau: să fie adult, catolic și să nu fie membru al unui ordin religios.

Inițial, oricărui nobil care era prezent îi era permis să participe la alegere însă cu timpul acest drept l-au păstrat doar episcopii și nobilii eminenți. Bula de Aur din 1356 emisă de Carol al IV-lea a limitat numărul de principi electori la șapte și anume: prinții-arhiepiscopi de Mainz, Trier și Köln, regele Boemiei, contele Palatinatului Rinului, ducele Saxoniei și margraful de Brandenburg. Aceștia trebuiau să aleagă un rege respectând principiul majorității conform Declarației de la Rhense din 1338. După "Controversa pentru învestitură", Carol al IV-lea intenționa să întărească statutul legal al titlului Rex Romanorum prin acceptarea oficială a rezultatului alegerii de către Papă. Dintre succesorii săi doar Sigismund de Luxemburg și Frederic al III-lea au fost încă încoronați ca împărați la Roma, iar în 1530 Carol al V-lea a fost ultimul care a primit coroana imperială din mâinile Papei, la Bologna. Bula de Aur a lui Carol al IV-lea a rămas valabilă până în 1805 când imperiul și-a încetat existența.

Încoronarea regelui
După alegere noul rege urma să fie încoronat ca Rege al Romanilor (Rex Romanorum) în mod normal în Catedrala din Aachen de către arhiepiscopul de Köln. Ceremonialul era unul simbolic și reprezenta validarea solemnă a rezultatului alegerii. Detaliile încoronării lui Otto I (anul 936) au fost descrise de cronicarul medieval Widukind din Corvey în "Res gestae saxonicae".

La început nu a existat o locație fixă pentru alegerea regelui sau pentru încoronarea acestuia. În 1024 Conrad al II-lea a primit coroana imperială, ca și Filip de Suabia în 1198, ca Rex Romanorum în Catedrala din Mainz. Din 1147 majoritatea alegerilor regale au avut loc la Frankfurt pe Main. Locul tradițional pentru încoronare ca rege era Aachen, care se bucura de o reputație specială ca fostă reședință imperială a lui Carol cel Mare. În 1356 cele două locuri au fost desemnate prin Bula de Aur ca loc fix pentru alegerea regală și respectiv pentru încoronarea regelui. Din 1562 până în 1792 regele a fost încoronat tot la Frankfurt pe Main, locul stabilit pentru alegerea regelui.

Uneori regele ales traversa Alpii pentru a fi încoronat cu Coroana de fier a Lombardiei ca rege al Italiei la Pavia sau Milano. Apoi trebuia să călătorească la Roma pentru a fi încoronat de Papa. Între alegere și încoronare regele purta titlul Romanorum Rex pentru a accentua deplinătatea autorității lui asupra imperiului, acest titlu reprezentând și garanția că regele era viitorul împărat, fără a fi încălcat privilegiul papal al încoronării. Între alegere și încoronare puteau trece mai mulți ani, iar alteori regii aleși nu ajungeau deloc să întreprindă călătoria la Roma pentru încoronare, unii datorită diferendelor lor cu papalitatea, alții datorită problemelor financiare ori datorită conflictelor militare din imperiu. În astfel de cazuri ei purtau titlul de Rex Romanorum ("Rege al Romanilor") pe toată perioada cârmuirii.

Evoluția titlului
În epoca modernă timpurie titlul Rex Romanorum a devenit învechit așa încât în 1508 Maximilian I s-a autodenumit Electus Romanorum Imperator ("împărat roman ales") deoarece, cu toate bunele sale intenții și încercări, nu reușise să ajungă la Roma pentru încoronare. Maximilian I a adoptat, de asemenea, titlul de "Rege al Germanilor" și "Rege în Germania", însă pe cel din urmă nu l-a folosit niciodată ca titlu principal.

Papa Iulius al II-lea a permis împăratului Maximilian I și succesorilor lui să folosească titlul de "împărat ales" și "Rege în Germania" începând din 1508, fără obligativitatea încoronării la Roma. Carol al V-lea, nepotul lui Maximilian I, a fost ultimul împărat încoronat de către Papa, dar nu la Roma ci la Bologna.

Următorii conducători ai imperiului s-au numit ei înșiși "împărați" fără a mai călători la Roma sau fără a mai solicita acordul papei, adoptând acest titlul imediat ce erau încoronați sau la momentul morții predecesorului lor dacă fuseseră deja aleși ca succesori la tronul imperial în timpul vieții împăratului. Primul exemplu a fost Ferdinand I, care purta acest titlu încă din 1531, mult timp înaintea abdicării lui Carol Quintul întrucât în timpul absenței aproape permanente a împăratului, el era cel ce guverna imperiul și teritoriile imperiale ereditare.

Denumirea de "Rege al Romanilor" a fost păstrată până la sfârșitul imperiului, dar în perioada din urmă devenise titlul purtat de prințul moștenitor, dacă împăratul îl desemnase ca succesor în timpul vieții.

Rex in Germania sau Rex Germaniae
Cu Maximilian I, Rex in Germania ("Rege în Germania" și , de asemenea, "Rege în Țările germane") și-a găsit locul în titlul imperial. Titlul său era:"Wir Maximilian von Gots genaden erwelter Romischer kayser, zu allen zeiten merer des Reichs, in Germanien zu Hungern, Dalmatien, Croatien etc. kunig […]"Apoi în țările germane, titlul de rege a devenit titlu imperial ca "împărat al Romei", iar spre sfârșitul imperiului titulatura era doar Romanorum Imperator, Germaniae Rex ("Împărat al Romanilor, Rege al Germaniei"). Iosif al II-lea, purta titlul:"Wir Joseph der Zweyte von Gottes Gnaden erwählter Römischer Keyser, zu allen Zeiten Mehrer des Reichs, König in Germanien, zu Jerusalem, Ungarn, Böheim, […]"Titlul a făcut, de asemenea, parte din titlul complet al împăratului Austriei Francisc al II-lea care s-a autodenumit începând din 1804:"Wir, Franz der Zweyte, von Gottes Gnaden erwählter Römischer Kaiser, zu allen Zeiten Mehrer des Reichs, erblicher Kaiser von Österreich, König in Germanien, zu Jerusalem, zu Hungarn, zu Böheim, […]"

Consecințe
Bazat pe această tradiție, Napoleon I curând după ce el însuși s-a autodenumit "Împărat al francezilor", i-a acordat fiului său, Napoleon Franz Bonaparte, titlul Roi de Rome ("Rege al Romei").

Constituția de la Frankfurt din 1848 prevedea că în calitate de conducător al imperiului Împăratul germanilor trebuia să reia demnitatea și rangul regilor și împăraților romano-germani. Acest lucru nu s-a întâmplat deoarece împăratul ales Frederic Wilhelm al IV-lea a refuzat coroana care i-a fost oferită de Deputația Imperială (în germană Kaiserdeputation).

Următorii regi au fost desemnați ca succesori și au primit titlul de rege în timp ce împăratul Sfântului Imperiu Roman era în viață (de cele mai multe ori acesta fiind tatăl succesorului):

Note

Bibliografie
 Hans K. Schulze: Grundstrukturen der Verfassung im Mittelalter. vol. 4: Das Königtum. Kohlhammer, Stuttgart 2011, ISBN 978-3-17-014863-5.

 Bernd Schneidmüller, Stefan Weinfurter (ed.): Die deutschen Herrscher des Mittelalters. Historische Porträts von Heinrich I. bis Maximilian I. C.H. Beck, München 2003, ISBN 978-3-40650-958-2.

 Helmut Beumann: Rex Romanorum. În: Lexikon des Mittelalters (LexMA) vol.7, LexMA-Verlag, München 1995, ISBN 3-7608-8907-7, Sp. 777-778.
Andreas Hansert: Die Habsburger. Geschichte einer Herrscherdynastie., Editura Michael Imhof GmbH & Co. KG, Petersberg 2009, ISBN 978-3-86568-158-4.

Vezi și

 Lista suveranilor germani

Titluri nobile germane

Rege al Romanilor


وادي المَرن أو فال دي مارن : هو إقليم فرنسي تابع لمنطقة إيل دي فرانس . تمت تسمية الإقليم من نهر مرن . عدد سكانه 1298340 نسمة .

معرض صور

مراجع

فال دو مارن (إقليم فرنسي)
تأسيسات سنة 1968 في فرنسا
دول وأقاليم أسست في 1968

وادي المرن (إقليم فرنسي)


O Palais des sports Marcel Cerdan é uma arena esportiva coberta multiuso localizada em Levallois, Paris, França. É usado principalmente para sediar jogos de basquete. A arena leva o nome do boxeador francês Marcel Cerdan. A arena tem capacidade para 4.000 pessoas.

História
A arena foi inaugurada originalmente em 1992. Já foi usada como sede dos clubes de basquete da Liga Francesa Paris BR, Levallois Sporting Club e Metropolitans 92.

Ligação externa
 Página oficial

Arenas da França
Construções desportivas de Paris
Altos do Sena

Palais des sports Marcel Cerdan


الأدب في الإسلام والأدب الإسلامي لقد فتح الدين الإسلامي للأدب العربي أفقاً جديداً بما أتاه به من معانٍ جديدة، كما أنه مَهَرَ اللغة العربية بألفاظ جديدة. وكان الأثر الأكبر للقرآن، ويلحق بالقرآن الحديث، وهو ما ورد عن محمد من قولٍ قاله، أو حكاية فعل فعله؛ وقد أضيف إلى ذلك أخبارًا نُقِلت عن الصحابة.

يمكن تقسيم الأدب الإسلامي حسب العهود التاريخية التي مرت عليه إلى:
 العهد الراشدي والأموي (622-750 م / 1-132 هـ).
 العهد العباسي (750 ـ 1258م/ 132 ـ 656 هـ).
 العهد التركي (1258 ـ 1798م / 656 ـ 1213 هـ).
 عهد النهضة الذي يمتد خصوصاً من أواخر القرن الثامن عشر إلى اليوم.

العهد الراشدي والأموي

أثر القرآن والحديث في اللغة والأدب

كان القرآن من عوامل توحيد اللغة وفرض لغة قريش وتوسيع دائرتها، وكان أقوى الأسباب التي عملت على حفظ اللغة العربية حيةً وعلى نشرها في الأمصار؛ كما كان من أسباب تهذيب الألفاظ وتليين الأساليب. وهو أساس العلوم الدينية الإسلامية كالفقه والتفسير والعلوم اللغوية والبيانية والنحوية عند العرب.

أما الحديث عند المسلمين في المنزلة الثانية من القرآن في ما يتعلق بالدين وما إليه؛ فهو يبين ما ورد في القرآن مجملاً، ويوضحه ويفصّله. ولم يُدوّن الحديث إلا منذ القرن الثاني للهجرة (القرن الثامن). وهو ذو بلاغة رفيعة وروعة بيان جليلة. وقد كان له أثر عظيم في اللغة والأدب، إذ وسّع المادة اللغوية بإدخال ألفاظ فقهية ودينية، وتعبيرات جديدة، وساعد القرآن على حفظ اللغة ونشرها.

خروج العرب من جزيرتهم
خرج العرب من جزيرتهم على أثر الفتوح، واختلطوا بشعوب ذات مدنيات مختلفة، ووارثة لحضارات الأمم القديمة، ومكوّنة من أجناس مختلفة سامية وحامية وآرية ذات عقليات ونزعات متباينة. وأهم تلك الشعوب الفرس والروم. ولئن سبق للعرب بعض اتصال بهم، فما كان ذلك عميقاً؛ أما الآن فقد أصبح الامتزاج شديداً، تداخلت به اللغات والأفكار والعقائد. فتوسعت بذلك آفاق العرب، وتسربت إليهم عادات الفرس والروم، ونظمهم الاجتماعية والسياسية، فأخذوا منها ما راقهم وتمشّى مع أذواقهم، كتدوين الدواوين وتنظيم الجيوش. وزادت ثقافات تلك الأمم الثقافية العربية ثروةً وغنى، فوسّعت العقل العربي بتراثها الثقافي الضخم، وإذا اللغة الفارسية والرومية، والفقه الروماني والحكمة اليونانية، وإذا أساليب الفرس واليونان الكتابية، وإذا هذه وأشياء أخرى تُبقي أثراً في لغة العرب وتشريعهم وأساليبهم الكتابية، وفي تفكيرهم، ولا سيما وأنا الموالي الذين أبعدوا عن مناصب الدولة، قد انصرفوا إلى العلوم الشرعية والفنون الأدبية، فكان منهم رجال الفقه، وكتبة الدواوين والشعراء والعلماء؛ وأبقوا في الثقافة العربية أثراً كبيراً.

مراجع

أدب إسلامي


Alexander Maria Helmer (* 1967 in Wien) ist ein österreichischer Sänger, Schauspieler, Regisseur, Komponist und Texter.

Leben
Nach Abschluss eines Gesangs- und Schauspielstudium an der Universität für Musik und darstellende Kunst Wien und am Konservatorium der Stadt Wien hatte Alexander M. Helmer 1986 sein Theaterdebüt als Koloman Zsupán in Gräfin Mariza am Stadttheater Baden. 1997 erhielt er den Förderpreis des Bayerischen Rundfunks und der Hanns-Seidel-Stiftung für junge Songpoeten. 1998 folgte der Fred-Jay-Preis für deutschsprachige Textdichter. 2000 stellte Helmer den Nostradamus in der Welturaufführung des gleichnamigen Musicals dar. Sein Regiedebüt gab er 2001 am Stadttheater Passau mit Ernst Kreneks Oper Der Diktator.

Engagements hatte er unter anderem am Tiroler Landestheater Innsbruck, am Stadttheater Baden, am Landestheater Coburg, am Frankfurter Boulevardtheater "Die Komödie", am Ronacher-Theater in Wien, am Pfalztheater Kaiserslautern, an den Vereinigten Bühnen Bozen, am Stadttheater Bern, bei den Freilichtspielen Tecklenburg, am Theater Regensburg und bei den Luisenburg–Festspielen nahe der Stadt Wunsiedel im Fichtelgebirge.

Im Fernsehen war Helmer in kleineren Rollen  in der deutsch-österreichischen Fernsehserie Schlosshotel Orth oder der österreichischen Filmbiografie Die Strauß-Dynastie zu sehen. Auch in der Fernsehreihe Tatort hatte er einen Auftritt.

Nicht nur in Österreich, sondern auch in Deutschland konnte Helmer Top-10-Platzierungen erreichen. Mit Engel müssen frei sein belegte er 2002 vier Wochen lang Platz eins der deutschen Airplaycharts. 2005 war Helmer mit Was für ein Tag vier Wochen die Nummer eins in den deutschen Airplaycharts.

Rollen (Auswahl)
 Die Fledermaus … als Eisenstein
 Die lustige Witwe … als Danilo
 Im weißen Rößl … als Leopold
 Wiener Blut … als Josef
 Astutuli … als Gagler
 Gigi … als Gaston
 Can–Can … als Aristide
 Die verkaufte Braut … als Wenzel
 Ich, Marlene … als Sternberg
 I do I do … als Michael
 Schwarzwaldmädel … als Richard
 Der Mann von La Mancha … als Sancho Pansa
 Hello, Dolly! … als Cornelius
 Funny Girl … als Eddie Ryan
 Das Dreimäderlhaus … als Schober
 Der Zigeunerbaron … als Homonay
 Die Blume von Hawaii … als Jim Boy
 Madame Pompadour … als Calicot
 Der Graf von Luxemburg … als Brissard
 Nostradamus … als Nostradamus
 Pippi Langstrumpf … als Polizist Klang
 Kiss Me, Kate … als 1. Ganove
 Jekyll & Hyde … als Simon Stride
 Die Zirkusprinzessin … als Toni Schlumberger
 Das Phantom der Oper … als Phantom
 Die schöne Helena … als Ajax 1
 Maske in Blau … als Sepp Fraunhofer
 Soloprogramm "Bel Ami" … Revue eines Gigolos
 Sommernachtstraum … als Oberon
 Lumpazivagabundus … als Zwirn
 Eine Nacht in Venedig … als Papacoda

Komponist und Texter
 Roberto Blanco
 Vreni Margreiter
 Reiner Kirsten
 Gitti und Erika
 Volxrock

TV-Shows (Auswahl)
 Musik liegt in der Luft (ZDF)
 Showpalast (ZDF)
 Festival der Sieger (ARD)
 MDR Deutsches Schlagermagazin
 Grand Prix der Volksmusik (ORF)
 Licht ins Dunkel (ORF)
 Songs an einem Sommerabend (BR)
 Wunschbox (ARD)
 Schlagerkarussell (ORF)
 Silvesterparty (MDR)
 Deutsche Schlagerparade (ARD)
 Mit Volldampf durch das Peissnitztal (MDR)
 Mit Volldampf durch das Fichtelgebirge (MDR)
 Brieflos-Show (ORF 2)
 Saschas Schlagerzeilen (Goldstar TV)

Diskografie

Soloalben
 1994: Ein ganz besonderer Mann
 1996: Manchmal für immer
 2000: Zeit zu fliegen
 2002: Best of Alexander M. Helmer
 2004: Sehnsuchtskarussell
 2007: Liebessüchtig
 2015: Bel Ami

Weblinks
 Alexander M. Helmer Homepage
 Publikum dreht mit "Gräfin Mariza" am Rad der Zeit In: Schwaebische.de vom 8. Januar 2013.

Einzelnachweise

Sänger
Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Komponist (Österreich)
Österreicher
Geboren 1967
Mann

Alexander M. Helmer


ديفيد أودونكور  من مواليد 21 فبراير 1984 في بوندي في ألمانيا، لاعب كرة قدم ألماني.

يلعب مع نادي ريال بيتيس الإسباني منذ سنة 2006.

بدأ باللعب مع منتخب ألمانيا لكرة القدم في سنة 2006.

مسيرته الكروية
لعب ديفيد أودونكور خلال مسيرته الاحترافية مع 5 أندية في خمسة عشر موسمًا وسجل خلالها 13 هدفًا ضمن 195 مباراة. ولم يفز بأي موسم بالكأس وفاز في موسم واحد بالدوري.

خاض ديفيد أودونكور مسيرته مع نادي بوروسيا دورتموند للفورميلا في موسم 2001–02 ليلعب معه ستة مواسم، مشاركًا في 75 مباراة سجل خلالها هدفين. ثم انتقل إلى نادي ريال بيتيس في موسم 2006–07 ليلعب معه خمسة مواسم، حيث شارك في 51 مباراة سجل خلالها 3 أهداف. لينتقل بعدها إلى نادي ألمانيا آخن في موسم 2011–12 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 23 مباراة سجل خلالها هدفين. ثم انتقل إلى  في موسم 2012–13 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 14 مباراة سجل خلالها هدفين أيضًا.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية ألمان مغتربون
أجنحة كرة قدم
أشخاص على قيد الحياة
ألمان من أصل غاني
رياضيون ألمان مغتربون في أوكرانيا
رياضيون ألمان مغتربون في إسبانيا
رياضيون ألمان من أصل غاني
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الألماني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الأوكراني الممتاز
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو ألمانيا آخن
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو بوروسيا دورتموند
لاعبو بوروسيا دورتموند 2
لاعبو ريال بيتيس
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كرة قدم ألمان
لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في أوكرانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون ألمان
لاعبو كرة قدم مغتربون في أوكرانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم من شمال الراين-وستفاليا
لاعبو منتخب ألمانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا لكرة القدم للشباب
لاعبو هوفيرلا أزهورود
مدربو كرة قدم ألمان
مواليد 1984

ديفيد أودونكور


Autobusna traka jest prometna traka namijenjena prvenstveno autobusnom prometu. Koristi se za ubrzavanje javnog prijevoza koji bi inače bio usporen ili zaustavljen zbog prometne gužve.

U modernom prometu autobusne trake mogu biti u potpunosti namijenjene autobusima ili autobusi imaju prednost u samo određene dane, odnosno samo određene sate svakoga dana.  Autobusne trake ključna su komponenta visokokvalitetne mreže brzog autobusnog prijevoza, poboljšavajući brzinu putovanja autobusom i pouzdanost smanjenjem kašnjenja uzrokovanih ostalim prometom.  Namjenska prometna traka za autobuse može zauzimati samo dio kolnika koji također ima trake za opći automobilski promet, ali u nekim državama postoje i ceste koje su u cijelosti namijenjene autobusima.

East Side Trolley Tunnel u Providenceu u Rhode Islandu postao je 1948. godine prva namjenska autobusna cesta u Sjedinjenim Američkim Državama, nastavljajući s radom do danas. Godine 1956. Nashville je postao prvi grad koji je uveo ulične autobusne trake. Kasnije te godine Chicago je uveo prometnu traku za autobuse u središtu jednosmjerne ulice Washington s pet traka u središtu grada.

Prve autobusne trake u Europi uspostavljene su 1963. godine u njemačkom gradu Hamburgu kada je tramvajski sustav zatvoren, a bivše namjenske tramvajske tračnice prenamijenjene za vožnju autobusa. Ubrzo su to slijedili i drugi veliki njemački gradovi, a uvođenje traka za autobuse službeno je odobreno njemačkim propisima o autocestama 1970.

Mnogi stručnjaci iz drugih zemalja (među prvima Japan) proučavali su njemački primjer i implementirali slična rješenja. Dana 15. siječnja 1964. prva autobusna traka u Francuskoj određena je duž Quai du Louvre u Parizu, a prva kontraprotočna traka uspostavljena je na starom mostu Pont de l'Alma 15. lipnja 1966. godine.

Izvori

Vanjske poveznice

 Transit Street Design Guide

Autobusni promet
Ceste

Autobusna traka


An Waireia stenopetala in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni D.L.Jones, M.A.Clem. och Brian Peter John Molloy. An Waireia stenopetala in nahilalakip ha genus nga Waireia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Waireia

Waireia stenopetala


Rimski most (Hippus) kod današnjeg Hana na Cetini, bivši most. Nalazi se na starom trgovačkom putu koji je vodio iz Salone preko Cetine u unutrašnjost rimske provincije Dalmacije. Bio je iznimno važan za promet ljudi i roba i rimska cesta prolazila je preko njega.

Nalazio je dvjesta metara od današnjeg kamenog mosta iz 1846./49. godine. Očuvanost rimskog mosta razvidna je u toponimu Mostine, gdje se rimski most nalazio, kod današnje Tripalove mlinice. Kraj okolo mosta bio je gospodarski važan i aktivan. Tu su bile stambeno-gospodarske zgrade, villae rusticae, od koje danas imamo ostatke te radionicu za proizvodnju crijepa i opeke gdje su ostatci 1956. pronađeni ali nažalost i uništeni, blizu Zadružnog doma, jezgre današnje školske zgrade u Obrovcu Sinjskom – Hanu. Rimski je most preživio do u srednji vijek.

Turci su ga vjerojatno obnovili. Ne znamo jesu li napravili sasvim novi na istoj lokaciji ili na postojećem rimskom mostu izvršili popravke i nadogradnje.

Izvori

Pješački mostovi u Hrvatskoj
Građevine u Sinju
Rimski mostovi
Mostovi na Cetini

Rimski most na Hanu na Cetini


Université Claude-Bernard-Lyon-I jedno je od tri javna sveučilišta u Lyonu u Francuskoj.

Povijest
Ime je dobio po francuskom fiziologu Claude Bernard i specijaliziran je za znanost i tehnologiju, medicinu i sportsku znanost. Osnovan je 1971. spajanjem "Faculty of Science in Lyon" s "Faculty of Medicine".

Glavni administrativni, nastavni i istraživački objekti nalaze se u Villeurbanneu, a ostali kampusi se nalaze u Gerlandu, Rockefelleru i Laennecu, u 8. arondismanu Lyona. Sveučilištu su pripojeni Hospices Civils de Lyon, uključujući Centre Hospitalier Lyon-Sud, koja je najveća sveučilišna bolnica u regiji Rona-Alpe i druga po veličini u Francuskoj.

Sveučilište je neovisno od siječnja 2009. U 2020. upravljalo je godišnjim proračunom od preko 420 milijuna eura i imalo 2857 nastavnika.

Poznati maturanti
 Zijad Duraković, akademik, profesor medicine

Vanjske poveznice
 Université Claude-Bernard-Lyon-I

Visokoškolske ustanove u Francuskoj
Lyon

Université Claude-Bernard-Lyon-I


Joy Ngozi Ezeilo (nascida na Nigéria) é uma advogada feminista e acadêmica jurídica nigeriana.

Ela fundou o Women Aid Collective (WACOL), o Tamar Sexual Assault Referral Center e a West African Women's Rights Coalition (WAWORC). Ela é a vencedora do Prêmio Nacional de Direitos Humanos da Nigéria de 2019 e recebeu a Honra Nacional de Oficial da Ordem do Níger (OON) por seu ativismo e contribuição para o desenvolvimento humano.

Ela é atualmente vice-presidente do capítulo nigeriano da Rede de Liderança das Mulheres Africanas (AWLN) e também membro do Painel Judicial de Inquérito do Estado de Enugu sobre Brutalidade Policial e Execuções Extrajudiciais. Ela foi homenageada como uma das 100 mulheres da BBC em 2022.

Educação
Joy Ngozi Ezeilo formou-se advogada pela Escola de Direito da Nigéria, e tem pós-graduação em Direito (LLM) pelo Queen Mary College, da Universidade de Londres. Ela também tem diplomas em estudos de gênero (pelo Conselho para o Desenvolvimento da Pesquisa em Ciências Sociais em África - CODESRIA), de Dakar, capital e maior cidade do Senegal) e em estudos de paz e resolução de conflitos (pela Universidade de Uppsala, na Suécia).

Joy Ezeilo frequentou também o Instituto Internacional de Direitos Humanos e o Centro Internacional de Ensino Universitário de Direitos Humanos em Estrasburgo, na França. Atualmente, ela leciona Direito na Universidade da Nigéria, no campus de Enugu. Ela foi pioneira na Universidade da Nigéria ao ensinar sobre "Mulheres, Crianças e o Direito" e Direito da Saúde/Direitos Reprodutivos.

Trabalho e ativismo
Joy Ezeilo foi relatora especial das Nações Unidas sobre tráfico de pessoas entre agosto 2008 e 2011. Ela ocupou vários cargos de governo na Nigéria, em níveis estadual e federal; dentre eles, o de Honorável Comissária para Assuntos Femininos e Desenvolvimento Social, Estado de Enugu (2003-2004). Foi também nomeada pelo Procuradora-Geral e pelo Ministro da Justiça como presidente da Comissão de Elaboração do Projeto de Lei para a Eliminação da Violência.

Joy Ezeilo também atuou como consultora para muitas organizações nigerianas e internacionais, incluindo o Programa das Nações Unidas para o Desenvolvimento (PNUD), o Fundo de Desenvolvimento das Nações Unidas para a Mulher (UNIFEM), o Fundo das Nações Unidas para a Infância (UNICEF), a Agência dos Estados Unidos para o Desenvolvimento Internacional (USAID), o Fundo de População das Nações Unidas (UNFPA), o Conselho para o Desenvolvimento da Pesquisa em Ciências Sociais em África (CODESRIA), e o British Council.

Ela fundou o Women Aid Collective (WACOL), o Centro Tamar Sexual Assault Referral Center (Tamar Sexual Assault Referral Center) e a Coalizão dos Direitos da Mulher da África Ocidental (West African Women's Rights Coalition - WAWORC).

Ela é atualmente vice-presidente do capítulo nigeriano da Rede de Liderança das Mulheres Africanas (AWLN) e também membro do Painel Judicial de Inquérito do Estado de Enugu sobre Brutalidade Policial e Execuções Extrajudiciais.

Vida pessoal
Joy Ezeilo é casada com Augustine Ezenta Ezeilo, médico Diretor Estadual de Saúde Pública de Enugu. O casal tem três filhos - Chidulue, Nnenna e Onyinye.

Reconhecimentos
2022 - Uma das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo, pela BBC.

2019 - Prêmio Nacional de Direitos Humanos da Nigéria e Honra Nacional de Oficial da Ordem do Níger (OON).

2006 - Prêmio de Serviço pela Paz do Centro Africano para a Paz e Resolução de Conflitos, Universidade do Estado da Califórnia, de Sacramento.

2006 - Peace Service Award pela Universidade do Estado da Califórnia, de Sacramento.

2006 - LGA-Ezeagu a homenageou com outro título de chefia - Nne Ezeagu.

2004 - Sua Alteza Real Igwe J. Nnaji conferiu a ela o título Ochendo.

2003 - Sua Alteza Real Igwe G. Eko de Ihe a instalou como Chefe Ada Eji Eje Mba I de Ihe.

2001 - International Visitors Award da African Studies Association, EUA.

2001 - Regent Professor na Universidade da Califórnia, em Riverside.

1999 - Fellow-in-Residence no Humanities Research Institute, Universidade da Califórnia, em Irvine.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2022
Pessoas vivas
Ativistas da Nigéria
Ativistas pelos direitos da mulher

Joy Ezeilo


Wiligelmo da Modena (auch Wiligelmus oder Guglielmo) war ein in Modena von ca. 1099 bis 1120 aktiver Steinmetz, der sich maßgeblich an der Wiederbelebung antiker Traditionen beteiligte.

Leben
Der von römischer Relief- und Sarkophagkunst sowie von der Kunst der Languedoc beeinflusste bedeutendste romanische Bildhauer Italiens erstellte Basreliefs am Hauptportal und an der Westfassade der Kathedrale von Modena mit Großfiguren der Propheten und Szenen aus der Genesis (fertiggestellt 1106/07). Das Bildprogramm mit der Erschaffung Adams und Evas und dem Sündenfall, der sicheren Arche Noah (der römischen Kirche), dem Opfer Kains, das dem Herrn nicht willkommen ist, und der Bestrafung Kains, der vom blinden Lamech durchbohrt wird, richtet sich wohl gegen die Schismatiker unter dem Erzbischof von Ravenna und Gegenpapst Clemens III.

Außerdem soll Wiligelmo die Kapitelle an den Halbsäulen der Fassade gestaltet haben. Sein Name ist durch eine Inschrift überliefert, die seine herausragende Rolle hervorhebt (Inter scultores quanto sis dignus onore. Claret scultura nu(n)c Vuiligelme tua).

Wiligelmo gilt als der erste italienische Künstler, der seine Werke signierte. Durch sein Werk beeinflusste er die Kunst der Emilia und der Lombardei nachhaltig (z. B. die Reliefs an der Kathedrale von Cremona). Er soll auch an den Seitenportalen des Doms von Piacenza (ab 1122) und am Portal der Abtei Nonantola (insbesondere an der Mittelplatte mit dem Pantokrator) sowie am Reliefschmuck von San Benedetto in Polirone mitgewirkt haben; manche dieser Arbeiten werden auch seiner Werkstatt zugeschrieben.

Literatur
 Jens Reiche: Die ältesten Skulpturen am Modeneser Dom und die Herkunft Wiligelmos, in: Mitteilungen des Kunsthistorischen Institutes in Florenz 47 (2003), S. 259–310.
 Chiara Frugoni: Wiligelmo. Le sculture del Duomo di Modena. Panini, Modena 1996.

Weblinks
 Wiligelmo, in Enciclopedia dell'arte medievale
 Biographie und Werke

Bildhauer (Italien)
Person (Modena)
Historische Person (Italien)
Geboren im 11. Jahrhundert
Gestorben im 12. Jahrhundert
Mann

Wiligelmo da Modena


Abu Dhabis Grand Prix er et Formel 1-løb, der siden  er blevet kørt på Yas Marina Circuit, Yas i Abu Dhabi.

Historie
I juni 2008 annoncerede Fédération Internationale de l'Automobile (FIA), at de Forenede Arabiske Emirater fra 2009-sæsonen skulle afholde årets sidste løb i Abu Dhabi. Det første løb i Abu Dhabi blev også det første løb i Formel 1's historie, hvor starten af løbet skete i dagslys, og sluttede efter mørkets frembrud.

Flyselskabet Etihad Airways har fra starten været navnesponsor af løbet.

Vindere af Abu Dhabis Grand Prix

Eksterne henvisninger

 Formula 1 Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix

Abu Dhabis Grand Prix


An Epidendrum longirepens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Charles Schweinfurth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Schweinfurth. An Epidendrum longirepens in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum longirepens


Red River est une ville du comté de Kewaunee dans l'état du Wisconsin.

Sa population était de  en 2010.

Le site était autrefois occupé par une large communauté d'amérindiens, et comporte de nombreux vestiges archéologiques.

Notes et références

Liens externes

Ville au Wisconsin

Red River (Wisconsin)


Adolfo Javier Zeoli Martínez (Montevideo, 2 de mayo de 1962) es un exfutbolista uruguayo. Jugaba de guardameta y su primer club fue Danubio Fútbol Club.

Carrera
Comenzó su carrera como jugador profesional en 1982 en Danubio, ganó el primer Campeonato uruguayo de la historia de la institución en 1988 y disputa la Copa Libertadores 1989 llegando a las semifinales;  en ese año se trasladó a España, en donde formó parte de las filas del CD Tenerife. Se mantuvo en el club tinerfeño hasta 1990. En 1991 se fue a la Argentina, en donde formó parte del plantel de  Mandiyú. Ese año se trasladó a Talleres de Córdoba. Jugó para el club hasta 1992. En ese mismo año se marchó a River Plate, donde alternó con Ángel David Comizzo, José Miguel y Javier Sodero hasta 1993. En 1994 se fue a Bolivia, para formar parte de las filas del Bolívar. Regresó a Uruguay en 1995 para formar parte de Nacional. En 1996 partió rumbo a Chile para unirse a Palestino. Regresó a su país natal en 1997, en donde volvió a formar parte de las filas de Danubio hasta su retiro.

Selección nacional
Ha sido internacional con la Selección de fútbol de Uruguay en 1988 y 1990.

Participaciones en Copas del Mundo

Participaciones en Copas América

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en national-footbal-teams.com

Nacidos en Montevideo
Futbolistas de Uruguay en la Copa América 1989
Futbolistas de Uruguay en la Copa Mundial de 1990
Futbolistas del Danubio Fútbol Club
Futbolistas del Club Deportivo Tenerife en los años 1980
Futbolistas del Club Deportivo Tenerife en los años 1990
Futbolistas del Club Deportivo Mandiyú
Futbolistas del Club Atlético Talleres (Córdoba)
Futbolistas del Club Atlético River Plate en los años 1990
Futbolistas del Club Bolívar
Futbolistas del Club Nacional de Football en los años 1990
Futbolistas del Club Deportivo Palestino en los años 1990
Guardametas de fútbol de Uruguay

Javier Zeoli


Hope Sandoval (Los Angeles, 24. lipnja 1966.) američka je kantautorica poznata kao glavna pjevačica skupina Mazzy Star i Hope Sandoval & the Warm Inventions. Sandoval je odlazila na turneje i surađivala i s drugim glazbenim sastavima, među kojima je Massive Attack, za koji je pjevala pjesmu "Paradise Circus" na njegovu albumu Heligoland iz 2010. i singlu "The Spoils" iz 2016.

Rani život
Sandoval je rođena 24. lipnja 1966. u Los Angelesu; njezini su roditelji Amerikanci meksičkog podrijetla. Odrasla je u istočnom Los Angelesu. Njezin je otac bio mesar, a njezina je majka radila u tvornici čipsa. Njezini su roditelji uz nju dobili i još jedno dijete, a Sandoval usto ima sedmero polubraće i polusestara. Njezini su se roditelji rastavili dok je bila dijete, a odgojila ju je njezina majka.

Pohađala je srednju školu Mark Keppel High School u Alhambri, no s teškoćom se uklapala u društvo i prilagođavala školskom sustavu, zbog čega je premještena u razred za posebno obrazovanje. Počela je markirati i ostajati kod kuće da bi slušala albume. Izjavila je: "Tako je i s bilo kojom drugom osobom – neki ljudi, većina ljudi ne želi ići u školu. Jednostavno ne žele. [...] Samo sam netko kome je to pošlo za rukom... Nitko me zapravo nije promatrao." Naposljetku je odustala od školovanja.

Sandoval se u djetinjstvu počela zanimati za glazbu, a kad je navršila 13 godina, na nju je posebno utjecao sastav The Rolling Stones. Godine 1986. osnovala je duo narodne glazbe Going Home sa Sylvijom Gomez i poslala je demo-snimku Davidu Robacku. Roback je kontaktirao s njih dvije i ponudio im se kao gitarist. Pjesme koje su zajedno snimili još nisu objavljene.

Karijera

Opal i Mazzy Star (1988. – 1996.)
Sandoval je krajem osamdesetih godina 20. stoljeća nastupala u sklopu sastava Opal s Davidom Robackom i njegovom dugogodišnjom suradnicom Kendrom Smith. Nakon Kendrina nagla odlaska iz grupe tijekom turneje po Ujedinjenom Kraljevstvu (tijekom koje je na koncertu u Hammersmithu svoju gitaru bacila na tlo) Sandoval je postala glavna pjevačica. Na kraju turneje Roback i Sandoval počeli su zajedno pisati nove pjesme i osnovali su Mazzy Star, skupinu alternativnog rocka.

Prvi album Mazzy Stara, She Hangs Brightly, objavljen je 1990. Iako nije bio uspješan na tržištu, radiopostaje specijalizirane za alternativni rock često su reproducirale pjesme s tog uratka. Pjesma "Fade into You", objavljena s drugog albuma sastava So Tonight That I Might See u listopadu 1993., postala je iznenadna uspješnica godinu dana nakon objave. Godine 1996. objavljen je treći studijski album, Among My Swan. Godinu dana poslije Mazzy Star privremeno je prestao postojati.

Hope Sandoval and the Warm Inventions (2000. – 2010.)
Sandoval je 2000. osnovala skupinu The Warm Inventions i s njom 2001. objavila studijski album Bavarian Fruit Bread; u snimanju uratka sudjelovao je i bubnjar My Bloody Valentinea Colm Ó Cíosóig. Bavarian Fruit Bread razlikuje se od njezina rada s Mazzy Starom tematski, glasovno i instrumentalno. Bert Jansch svira gitaru na dvjema pjesmama, a na albumu se nalaze i dvije obrade: "Butterfly Mornings", koja se izvorno pojavila u filmu Balada o Cable Hogueu (iz 1970.), i "Drop" Jesus and Mary Chaina. The Warm Inventions objavio je dva EP-a – At the Doorway Again (iz 2000.) i Suzanne (iz 2002.) – no nije bio uspješan na tržištu; pjesme sastava rijetko su se reproducirale na radiopostajama, a grupa je snimila samo jedan spot za MTV. Sandoval je potom snimila pjesmu "Wild Roses" za kompilaciju Air Francea In the Air (iz 2008.).

Drugi je studijski albuma, Through the Devil Softly, skupina objavila 29. rujna 2009.

Matt Groening zatražio je Sandoval i njezin sastav da u svibnju 2010. u engleskom gradu Mineheadu nastupe na All Tomorrow's Partiesu, glazbenom festivalu čiji je Groening bio kustos. Skupina je u rujnu iste godine na molbu filmskog redatelja Jima Jarmuscha nastupila i na istoimenom festivalu u Monticellu, New Yorku.

Ponovno okupljanje Mazzy Stara (2010. – 2014.)
Godine 2009. Sandoval je u intervjuu s Rolling Stoneom potvrdila da Mazzy Star i dalje postoji: "Istina je da smo i dalje zajedno. Skoro smo gotovi [s albumom]. Ali ne znam što to znači." U listopadu 2011. sastav je objavio singl "Common Burn"/"Lay Myself Down", svoj prvi uradak nakon 15 godina neaktivnosti. Mazzy Star izjavio je da planira objaviti novi album 2012. U srpnju 2013. pjesma "California" objavljena je kao prvi singl s nadolazećeg albuma. Sam je album, Seasons of Your Day, objavljen u rujnu 2013.

Povratak samostalnim projektima (2016. – danas)
Dana 9. ožujka 2016. potvrđeno je da će Hope Sandoval & The Warm Inventions na Dan prodavaonica albuma te godine objaviti singl "Isn't It True" na sedmoinčnoj gramofonskoj ploči. Na singlu se pojavljuje i Jim Putnam iz skupine Radar Bros. Glazbeni spot za pjesmu objavljen je 19. travnja i posvećen je Richieju Leeju iz Acetonea. Treći studijski album The Warm Inventionsa, Until the Hunter, nezavisna je diskografska kuća sastava pod imenom Tendril Tales objavila 4. studenoga 2016. Drugi singl s albuma, "Let Me Get There", na kojem je gostovao Kurt Vile, objavljen je 23. rujna te godine.

Sandoval je gostovala na pjesmi "I Don't Mind" Psychic Illsa, koja je objavljena 29. ožujka 2016. Četiri mjeseca poslije Massive Attack objavio je pjesmu "The Spoils" – to je njezina treća suradnja s tom skupinom (prethodno je gostovala na njegovim pjesmama "Paradise Circus" i "Four Walls"). Glazbeni spot za "The Spoils", u kojem se pojavljuje glumica Cate Blanchett, objavljen je 9. kolovoza.

Obradila je pjesmu "Big Boss Man" na albumu Bobbie Gentry's The Delta Sweete Revisited Mercury Reva.

Stil na nastupima
Sandoval na koncertima uglavnom pjeva u gotovo potpunoj tami uz prigušena pozadinska svjetla i svira tamburin, usnu harmoniku ili glockenspiel ili se služi zvečkama. Poznata je po sramežljivosti. Na nastupima je opisana kao "povučena bez razloga; jedva obraća pozornost na publiku."

Diskografija

Mazzy Star
 She Hangs Brightly (1990.)
 So Tonight That I Might See (1993.)
 Among My Swan (1996.)
 Seasons of Your Day (2013.)

Hope Sandoval and the Warm Inventions
 Bavarian Fruit Bread (2001.)
 Through the Devil Softly (2009.)
 Until the Hunter (2016.)

Suradnje
Sandoval je surađivala s brojnim izvođačima na njihovim pjesmama.
 "Sometimes Always" sastava The Jesus and Mary Chain s albuma Stoned & Dethroned (1994.)
 "Perfume" sastava The Jesus and Mary Chain s albuma Munki (1998.)
 "Asleep from Day" skupine The Chemical Brothers s albuma Surrender (1999.)
 "Killing Smile" i "Help Yourself" sastava Death in Vegas s albuma Scorpio Rising (2002.)
 "All This Remains" Berta Janscha s albuma Edge of a Dream (2002.)
 "Cherry Blossom Girl (Hope Sandoval Version)" skupine Air (2004.)
 "Angels' Share" sastava Vetiver s albuma Vetiver (2004.)
 "Harmony" i "Papillon de Nuit" Le Volume Courbea s albuma I Killed My Best Friend (2005.)
 "Paradise Circus" sastava Massive Attack s albuma Heligoland (2010.)
 "Four Walls" sastava Massive Attack i Buriala (2011.)
 "Not At All" Dirt Blue Gene s albuma Watergrasshill (2013.)
 "I Don't Mind" sastava Psychic Ills s albuma Inner Journey Out (2016.)
 "The Spoils" sastava Massive Attack (2016.)
 "Big Boss Man" sastava Mercury Rev s albuma Bobbie Gentry's The Delta Sweete Revisited (2019.)

Bilješke

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
Službene stranice
Hope Sandoval na IMDb-u

Američki rock-pjevači

Hope Sandoval


Subhuman Race ist das 1995 veröffentlichte dritte Studioalbum der US-amerikanischen Heavy-Metal-Band Skid Row. Es wurde von Bob Rock produziert, erreichte in den USA Platz 35 der Billboard 200 sowie die Top Ten in Großbritannien, Japan und Australien. Es war das erste Album der Gruppe, das nicht mit einer Goldenen Schallplatte ausgezeichnet wurde und das letzte, an dem Sänger Sebastian Bach und Schlagzeuger Rob Affuso beteiligt waren.

Hintergrund
Slave to the Grind, das Vorgängeralbum von Subhuman Race, war im Vergleich zum Vorgänger bereits deutlich härter und unkommerzieller ausgefallen. In den USA war es das erste Heavy-Metal-Album gewesen, dem es in seiner Debütwoche gelang, den Spitzenplatz der US-Album-Charts zu erreichen.

Skid Row hatte 1992 eine EP mit dem Titel B-Sides Ourselves veröffentlicht, die jedoch kein neues Material, sondern Coverversionen von Songs anderer Bands enthalten hatte.

Im September 1991 war das zweite Album der Band Nirvana, Nevermind, erschienen, dessen Single Smells Like Teen Spirit Auslöser des Grunge-Hypes war. Dank des häufigen Einsatzes des Musik-Videos beim Musik-Fernsehkanal MTV avancierte das Lied zum Hit. Die Musikindustrie und die Medien entwickelten fortan ein ausgeprägtes Interesse für das Subgenre. Das Magazin Spin beschrieb es in der Dezember-Ausgabe von 1992 mit den Worten: "Seattle ist momentan für die Rockwelt, was Bethlehem für das Christentum ist."

Diese Entwicklung ging an vielen Bands anderer Stilrichtungen des Rock nicht spurlos vorbei. Auch Skid Row nahm die Einflüsse auf und verwendete Elemente des Alternative Rock und des Grunge für das Album Subhuman Race, das erst 1995, vier Jahre nach Slave to the Grind, veröffentlicht wurde.

Titelliste

Rezeption
Thomas Kupfer schrieb für Rock Hard, seiner Meinung nach würde Skid Row mit dieser Scheibe "eine Menge alter Fans übel vor den Kopf stoßen". Was die Band auf ihren ersten beiden Alben ausgezeichnet habe, nämlich "jugendliche Unbekümmertheit und das Händchen für Songs mit Hitpotential", sei bei 'Subhuman Race' "in den Hintergrund getreten". Stattdessen überwögen "trendgemäßes Riffing sowie eine düstere, so gar nicht zum bisherigen Image des Quintetts passende Atmosphäre." Positive Ausnahmen seien lediglich die Halbballade 'Into Another', das "über einen eingängigen Refrain verfügende 'Firesign'" und das "an Candlebox erinnernde" 'Breakin' Down'. Ansonsten "dominiere Mittelmaß", die Songs wirkten "uninspiriert", und "lediglich der kompakte Sound sowie die soliden handwerklichen Fähigkeiten der Bandmitglieder" würden 'Subhuman Race' noch heben.

Steven Thomas Erlewine von Allmusic schrieb über das Album, Skid Row seien 1995 mit ihrem "bis heute stärksten und bösesten Album" zurückgekehrt. Die Gruppe habe "das meiste ihres Pop-Metal verbannt" und die Musik "auf das Wesentliche, nämliche röhrende Gitarren und Sebastian Bachs kreischende Stimme" reduziert. Das Album sei "kein Hit im Sinne von Slave to the Grind" gewesen, habe sich "aber in beeindruckender Art und Weise gezeigt" und die Top 40 der US-Charts erreicht.

Weblinks

Einzelnachweise

Album (Heavy Metal)
Album (Alternative Metal)
Album 1995
Skid Row

Subhuman Race


Smješteno je između Klis-Grla, Konjskog, Koprivna i Dugopolja.
Zapadna je granica Dugopoljske zaravni.

U povijesti je ovuda išla trasa rimskog puta koja je išla od Solina na Klis, Grlo, Klapavice, niz Kočinje brdo preko Dugopolja na Križiće, gdje je bilo križanje puteva, gdje je jedan trak vodio preko Dicma u Mojanku i dalje, a drugi k Biskom pa na Cetinu kod mjesta kasnije Šimundžine mlinice i dalje na Katune.

U Drugom svjetskom ratu bila je strateški važna. Pred partizansko zauzimanje grada listopada 1944. godine osovinska vanjska obrambena crta Splita protezala se od Strožanca i Žrnovnice, preko Debelog brda na Mosoru, Dugopolja, Kočinjeg brda (k. 487) i Klisa. 26. listopada 1944. godine vodile su se žestoke borbe za Klis, a osobito je bilo žestoko kod Kočinjeg brda. S jedne strane bile su nadiruća 20. dalmatinska divizija, Mosorski partizanski odred, 3. prekomorska brigada, 10. dalmatinska divizija te partizansko zrakoplovstvo, a na drugoj strani 892. puk pješaštva 264. divizije pješaštva Wehrmachta.

U novom prostornom planu Splitsko-dalmatinske županije predviđen je tunel kroz Kočinje brdo. Time bi se Zagora bolje povezala sa Splitom. Tunel bi išao s brze ceste Solin — Klis ispod auto-ceste kralja Tomislava (A1). Kroz tunel bi išla cesta Split – Drniš. Danas preko Kočinjeg brda ide cesta kojom dnevno prođu tisuće automobila. Cestom se dalje ide od Klisa prema Prugovu. Punaje serpentina i brojnih opasnih nepregldnih zavoja. Kolnik je s obje strane brda položen u padu više od 12 posto i teško je izvedivo i neisplativo glačati zavoje. Zbog sigurnosti ne smije se voziti brže od 10 kilometara na sat. Česti su zastoji u zimskim mjesecima. Za poledice i snijega je opasna po život, pa je čak i prijelaz sa zimskom opremom opasan. Zbog toga su ovdje česte prometne nesreće s tragičnim posljedicama i velikim materijalnim štetama. Prema zamisli bi tunel počinjao od današnjeg podnožja ceste preko Kočinjeg brda i izlazio bi kod skretanja za Konjsko, te bi bio dug oko dva kilometra. Uzevši u obzir sadašnji i budući očekivani promet, ne će trebati dvije odvojene tunelske cijevi što projekt čini cijenijim. Na isplativosti daje očekivana izgradnja gospodarskih objekata na sjevernoj strani Kočinjeg brda. Padine Kočinjeg brda su s obzirom na udaljenost od civilizacije i naselja omiljeno mjesto za odbacivanje vozila te su brojne automobilske olupine gurnute niz brdo.

Na Kočinjem brdu nalazi se nepokretna radijska postaja.

Prostornim planom predviđena je izgradnja vjetroelektrane.

Izvori

Vanjske poveznice
Geonames
Peakvisor

Klis
Brda u Hrvatskoj

Kočinje brdo


The Toy Warrior (Toy Warrior - O Herói de Brinquedo no Brasil) é um filme de animação sul-coreano lançado em 2005 e dirigido por Kyung Won Lim.

Enredo
Jinoo é um menino de 12 anos com uma imaginação fértil que adora se divertir com seus brinquedos, com os quais até conversa, tornando-o motivo de chacota por seus colegas. Jinoo não tem amigos humanos, com seu melhor amigo sendo sua mochila Ping. Após se atrasar novamente para a escola, o garoto tem que cumprir detenção até as 15h. Jinno fica frustrado com a detenção, já que seu novo brinquedo favorito, o Cavaleiro de Brinquedo, chegaria às lojas neste dia.

Depois da escola, Jinoo corre imediatamente para a loja de brinquedos para ver o Sr. Vovô, que está desempacotando a caixa entregue pela empresa de brinquedos Fantasy. Dentro da caixa, para decepção de Jinoo, eles encontram um bilhete informando que a produção do Cavaleiro de Brinquedo foi interrompida devido a uma falha de design - a cabeça pode se soltar e as baterias podem cair. Em vez disso, uma nova boneca da Princessa Sherbet vestida com uniforme escolar foi produzida e enviada.

À noite, uma das bonecas Sherbet ganha vida na loja de brinquedos. Ela é a governante da Terra dos Brinquedos, que atualmente está sendo ameaçada por forças das trevas, e por isso veio ao mundo real em busca de um herói que possa salvar seu povo. Na manhã seguinte, ela é apresentada à classe de Jinoo como Sherry, a nova aluna. Sherbet rapidamente põe seus olhos no heróico e bonito Jason, vendo-o como o candidato perfeito. No momento em que ela está prestes a encostar uma pedra mágica em Jason para torná-lo o Escolhido, Jinoo intervém e acidentalmente toca a pedra. Ele é então transformado em um boneco de brinquedo no mundo real e teletransportado para a Terra dos Brinquedos. Frustrada, Sherbet tranca o boneco Jinoo em seu armário na escola.

Quando Jinoo acorda no outro mundo, sua mochila Ping ganha vida e fala com ele. Mais tarde, ele conhece a princesa Sherbet, que não acredita que ele deva ser o herói escolhido. Mas então Ping explica que Jinoo o resgatou de uma lata de lixo e o consertou. RJ, um carro de polícia que pode se transformar em um robô, dá um passo à frente e explica que Jinoo consertou seus faróis. À medida que mais e mais brinquedos falam sobre os atos bondosos de Jinoo, ele passa a ser visto como um herói. O assistente da princesa então explica que ela encontrou seu príncipe, porque Sherbet também se casará com o herói ao fim da aventura. Mas Sherbet não quer saber disso e continua recusando a aceitar Jinoo.

Quando um monstro de metal ameaça os brinquedos, RJ tenta prendê-lo e a princesa o ataca com seu cetro angelical, que usa um ioiô como arma. Depois que ambos falham, Jinoo percebe que pode se transformar em qualquer brinquedo que quiser devido ao poder da pedra mágica. Ele decide se tornar um Cavaleiro de Brinquedo, adquirindo sua armadura à jato e a Espada da Justiça. Com isso ele ataca o monstro de metal e o destrói.

Jinoo aprende um pouco mais sobre a Terra dos Brinquedos, também chamada de Terra dos Sonhos Vivos, porque no centro contém a fonte da imaginação, que usa dos sonhos e desejos das crianças no mundo real para dar vida à Terra dos Brinquedos. Sherbet consegue enviar Jinoo de volta ao mundo real para caçar Ciao, o mensageiro do mal. Mas no mundo real, Jinoo é apenas um garotinho e é entregue aos pais pelo diretor da escola. Ele foge para a loja de brinquedos, onde pede ao Sr. Vovô para cuidar de sua boneca, retornando ao outro mundo. Chegando lá, ele vê que as forças das trevas assumiram o controle. Jinoo, Ping, Sherbet e RJ são capturados e levados para uma fortaleza onde reside o novo governante da Terra das Trevas. Surpreendentemente, o vilão se revela como o verdadeiro Cavaleiro de Brinquedo. Chateado por não ter permissão para ser um brinquedo no mundo real devido à sua falha de design, ele se recusou a deixar a Terra dos Brinquedos e abrir caminho para novos brinquedos. Ele transporta Jinoo de volta ao mundo real e sela a fonte da imaginação. Como resultado, os brinquedos desaparecerão com o tempo, e com a energia da fonte desviada, ele quer derrubar a fronteira entre a Terra dos Brinquedos e o mundo real.

No mundo real, todas as crianças se tornam completamente apáticas. Sherbet e RJ transferem suas últimas energias para Ping, que é enviado para o mundo real. Lá ele desperta Jinoo de sua apatia, que por sua vez desperta as outras crianças na escola. Tendo absorvido quase toda a energia do outro mundo, o Cavaleiro surge no mundo real em um tamanho gigantesco. Mesmo que Jinoo não seja um herói aqui, apenas um garoto normal, os outros ainda acreditam nele. Usando seus conhecimentos sobre o Cavaleiro de Brinquedo, Jinoo se aproxima de seu ponto fraco. Ele torce a cabeça do vilão, fazendo com que suas baterias caiam e o derrote. Na escola, Jinoo recebe nota máxima por ter escrito um ensaio sobre suas aventuras. Na Terra dos Brinquedos, o Cavaleiro agradece a Jinoo por consertar sua cabeça. Ele é coroado como o príncipe herói e recebe um beijo de Sherbet.

Ligações externas

 The Toy Warrior no IMDb

Filmes da Coreia do Sul de 2005
Filmes da Coreia do Sul
Animação
Animação da Coreia do Sul
Filmes infantis

The Toy Warrior


Hunkemöller, tidligere Hunkemöller Lexis, er en hollandsk lingerikæde med ca. 3500 ansatte og mere end 600 butikker i Europa og Mellemøsten. Hunkemöller har 32 butikker i Danmark og findes derudover i Holland, Belgien, Luxembourg, Frankrig, Tyskland, Saudi Arabien, Egypten, Spanien, Aruba, Curacao, Rusland, Sverige, Østrig, Marokko og Bahrain.

Historie
Virksomheden blev grundlagt i 1886 af Wilhelm Hunkemöller og hans hustru Josephina Lexis, som startede med at producere korsetter på en fabrik i Amsterdam. De følgende år åbnede ægteparret filialer i både Amsterdam, Rotterdam og Utrecht.

Efter de turbulente 1960'erne besluttede Hunkemöller at udvide virksomheden og lod sig derfor d. 12. august 1974 overtage af Vendexdochter Confendex BV, et datterselskab af Vroom & Dreesmann BV. Herefter blev firmanavnet ændret fra "Hunkemöller Lexis" til blot "Hunkemöller". Efter overtagelsen var de klar til ekspansion. I slutningen af 1970'erne åbnede de første butikker i Belgien og senere Holland.

Hunkemöller blev efterfølgende solgt til Maxeda (en hollandsk detailvirksomhed), der i slutningen af november 2010 igen solgte til investeringsgruppen PAI Partners, der i dag ejer 97% af virksomheden.

Kollektion
Kollektionerne er henvendt til kvinder og varierer med forskellige typer lingeri samt badetøj, nattøj, sportstøj og strømper. Det oprindelige Hunkemöller-produkt, nemlig korsettet, er ikke længere at finde i sortimentet. Den gammeldags korset er erstattet af det såkaldte shapewear, der ligner almindeligt undertøj, men stadig støtter og korrigerer. Desuden har Hunkemöller i årenes løb indført andre produkter, herunder T-shirt bh'er med Soft-Stretch-Cup, funktionelle bh'er i større størrelser, bh'er med gelfyld og selvklæbende puder, så kunden kan opnå den ønskede push-up effekt.

Referencer

Beklædningsvirksomheder fra Nederlandene
Lingeri
Etableret i 1886

Hunkemöller


Jan Bašný ( er en tjekkisk håndboldtræner som træner Tjekkiets kvindehåndboldlandshold og Nantes Loire Atlantique Handball i Frankrig.

Referencer

Håndboldtrænere
Sportsfolk fra Tjekkiet
Håndbold i Tjekkiet

Jan Bašný