Denis de Rougemont (n. , Couvet - d. , Geneva), a fost un scriitor, filozof și profesor universitar elvețian.

Biografie

Primii pași
Denis de Rougemont a fost fiul lui Georges de Rougemont, pastor, și Alice, născută Bovet. Familia de Rougemont este originară din Saint-Aubin, lângă Neuchâtel . În 1784, ea a primit un "semn de recunoaștere a fostei nobillități" de la Regele Frederick al II-lea al Prusiei (Neuchâtel era atunci un principat al Prusiei). Membrii ai familiei de Rougemont au făcut parte din Consiliul de Stat al principatului Neuchâtel.

Denis de Rougemont locuiește în casa burgheză a părinților cu cele două surori și fratele în Areuse, un cătun situat între Boudry și Neuchâtel. A urmat școala primară în Couvet din 1912 până în 1918. Această experiență l-a inspirat mai târziu în lucrarea Efectele negative ale educației publice (1929), un pamflet asupra rolului antieducativ al școlii. Din 1918 până în 1925, el a urmat Collège latin și apoi gimnaziul (colegiul) din Neuchâtel, secția științe. În 1923, a scris un prim articol despre " Henry de Montherlant și morala fotbalului ", publicat în Săptămâna literară din Geneva. Din 1925 până în 1927, urmează cursurile Universității din Neuchâtel, Facultatea de Litere; participă la cursul de psihologie al lui Jean Piaget și seminarul acestuia despre epistemologia genetică; de asemenea, cursul lui Max Niedermann despre lingvistica lui Ferdinand de Saussure. Între 1926 și 1929 descoperă o parte a Europei, prin excursii la Viena, în Ungaria, Bavaria, Prusia, în Baden-Württemberg și la Lacul Garda (le-a descris în Țăranul de la Dunăre). În 1930, la sfârșitul studiilor sale obține licența în litere.

Debutul profesional
În același an, Denis de Rougemont se stabilește la Paris, unde este responsabil de direcția literară a editurii "Je Sers" (care publică autori precum  Søren Kierkegaard, Karl Barth, Nicolas Berdiaeff, Ortega y Gasset). Apartenența la mișcarea non-conformiștilor anilor 30, i-a cunoscut și apoi a lucrat, printre alții, cu Gabriel Marcel, Emmanuel Mounier, Alexandre Marc, Arnaud Dandieu, Robert Aron. În 1932, la Frankfurt, a participat la o reuniune a tinerelor grupuri revoluționare europene, și apoi la lansarea a două grupuri personaliste și a publicațiilor lor, Spiritul (cu Emmanuel Mounier și Georges Izard) șiOrdine nouă (inclusiv Robert Aron, Arnaud Dandieu, Alexandre Marc). De asemenea, colaborează la revista Planuri, este co-fondator al Hic et Nunc (de tendință barthiană) cu Henry Corbin, Roger Jézéquel (Roger Breuil), Roland de Pury și Albert-Marie Schmidt.
În fine, a colaborat la Nouvelle Revue française, unde a prezentat, în 1932, un " Caiet al revendicărilor tineretului francez ".
În șomaj timp de doi ani, a trăit în parte în exil intern peinsula Ré, scriind Jurnalul unui intelectual în șomaj (publicat în 1937)
În 1934, publicase Politica Persoanei și tradusese, în 1935, primul volum al Dogmaticii lui Karl Barth.
Până în 1936, Denis de Rougemont este lector la Universitatea din Frankfurt și redactor-șef al  Nouveaux Cahiers (până în 1939). A publicat, în 1936, <i id="mwbQ">Să gândești cu mâinile</i>, și apoi eseul Viziunea fizionomică a lumii. Din martie până în iunie 1938, Denis de Rougemont este ocupat cu scrierea uneia dintre lucrările sale majore, Iubirea și occidentul. În luna octombrie a aceluiași an, a publicat Jurnalul german și, în noiembrie, livretul la Nicolas de Flue, oratoriu de Arthur Honegger.
Până la izbucnirea celui de - Al Doilea Război Mondial, a publicat mai multe articole în Esprit, în Ordre Nouveau, în Nouvelle Revue française, Revue de Paris  și cronici în Le Figaro.

Perioada războiului
Rougemont este mobilizat în septembrie 1939 în armata elvețiană. Este cofondator al Ligii de la Gotthard, un grup de rezistență în Elveția pentru împotriva fascismului european victorios, scriind și manifestul Ce este Liga de la Gotthard ?.

Când germanii au intrat în Paris, el a scris un articol foarte polemic în Gazette de Lausanne (" În acest moment în care la Paris.... ") care, ca urmare a protestelor și a presiunii din partea guvernului german, i-a adus mânia guvernului elvețian: el a fost condamnat, pentru insultă la adresa unui șef de stat străin, la cincisprezece zile de închisoare militară, pe care le-a petrecut în casă.

La sfârșitul lunii august 1940, Denis de Rougemont este trimis foarte oficial (cu pașapoarte diplomatice) în Statele Unite ale Americii, pentru ține prelegeri despre Elveția. S-a stabilit în apropiere de New York, în luna octombrie a aceluiași an.

După ce a scris și publicat Inima Europei: Elveția, el participă la crearea, la Carnegie Hall , a oratoriului Nicolas de Flue. El se va deplasa în Argentina, din iulie până în noiembrie, participând la cercul " Sur " (sud, în spaniolă), convocat de către Victoria Ocampo, gazda sa. El dă multe prelegeri și publică în limba spaniolă cartea sa despre Elveția. În ajunul atacului de la Pearl Harbor, s-a întors la New York. Profesorul din 1942 la École libre des hautes études (o universitate franceză în exil), apoi redactor la departamentul Biroul Informațiilor de Război, al postului de radio " Vocea Americii vorbește francezilor ", scrie în cinci săptămâni Partea Diavolului, care apare la sfârșitul anului 1942. El îi întâlnește pe Saint-John Perse, pe Saint-Exupéry, pe Marcel Duchamp, pe André Breton, pe Max Ernst, André Masson, Bohuslav Martinů, Edgar Varèse, R. Niebuhr, D. Mac Donald, sau, din nou, pe contele Coudenhove-Kalergi, pe care îl cunoscuse deja la Viena, în 1927, în timpul primei sale călătorii.

Perioada postbelică
În 1946, Denis de Rougemont publică la New York Scrisori despre bomba atomică (ilustrate de pictorul suprarealist chilian Roberto Matta), în urma dezastrului dela Hiroshima și Nagasaki, de care el a fost profund șocat.

În aprilie 1946 se întoarce în Europa. Pe 8 septembrie 1946, publică primul său discurs privind unirea Europei. Înapoi în Statele Unite, petrece cinci zile în închisoare la Ellis Island, pentru motive care nu au fost niciodată clarificate.

În 1947, Rougemont îl întâlnește pe Albert Einstein la Universitatea din Princeton, cu care discută despre problemele uniunii europene. În luna iulie a aceluiași an, el se reîntoarce definitiv în Europa și se stabilește la Ferney-Voltaire, în " Maison des Bois ", o fostă fermă aparținând castelului Ferney, ocupată înainte de război de prietenul său, guvernatorul Paulding (1897-1965).

Angajat în construcția europeană, Denis de Rougemont rostește la sfârșitul lunii august 1947 discursul inaugural la primul Congres al Uniunii europene a federaliștilor, ținut la Montreux, din care a rezultat Congresul de La Haga în 1948 și promovarea unui Centru  European al culturii, al cărui director a și fost mai târziu.

În mai 1948, Denis de Rougemont dă citire, în sesiunea de închidere a Congresului de La Haga, (prezidat de Winston Churchill), Mesajul către europeni. În noiembrie, el este ales delegatul general al Uniunii Europene a Federaliștilor. În 1949, Rougemont deschide la Geneva, sub auspiciile Mișcării Europene, un Birou de studii responsabil cu pregătirea Conferinței Europene a Culturii. Aceasta este organizată la Lausanne (Elveția) între 8 și 11 decembrie, sub președinția lui Salvador de Madariaga. Denis de Rougemont este raportor general.

În 1950, Denis de Rougemont participă la Berlin la o adunare de intelectuali care va da naștere Congresului pentru libertatea culturii, el fiind ales președinte al comitetului executiv până în 1966. A scris și a distribuit Adunării consultative a Consiliului Europei, Scrisori către deputații europeni în numele celor 6000 de studenți care manifestează în fața Consiliului Europei. A prezidat crearea unui Centru cultural european (CEC), din care s-au desprins multe instituții europene (inclusiv Asociația europeană a festivalurilor de muzică, dar și astăzi faimosul CERN).

În 1963 a fost distins cu Premiul Prince de Monaco și, în același an, a fondat Institutul universitar de Studii Europene (IUEE), asociat cu Universitatea din Geneva, pe care îl conduce până la pensionare, în 1978 și unde a predat, până în anul morții, istoria ideilor europene și federalismul.

În 1967 a primit premiul Orașului Geneva. Pe 17 aprilie 1970 la Universitatea din Bonn i-a acordat medalia și premiul Robert Schuman pentru întreaga activitate, în special, pentru lucrarea Douăzeci și opt de secole de Europă și Șansele Europei, și în calitatea sa de director al Centrului European al Culturii. În 1971 a fost numit doctor honoris causa al facultății de drept al Universității din Zürich.

În 1970 contribuie la dezvoltarea mișcării ecologiste: este membru fondator al Grupului din Bellerive (1977), organ de reflecție asupra orientărilor din societatea industrială și autor de lucrări de pionierat despre pericolele nucleare; în același an, apare Viitorul este treaba noastră, una dintre marile lui cărți, dedicată problemelor ecologice; a fondat împreună cu Jacques Ellul grupul Ecoropa. Pe 11 noiembrie, 1976 a primit o diploma de la Academia din Atena. În 1978, a fondat revista Cadmos, un organ al Centrului european al culturii și al Institutului Universitar de Studii Europene (IUEE). În 1981 a fost numit doctor honoris causa al Universității din Galway, Irlanda. În 1982 a fost distins cu Marele Premiu al Fundației Schiller din Elveția.

Denis de Rougemont moare la Geneva pe 6 decembrie 1985 și, ca toți deținătorii Premiului Orașului Geneva, este îngropat în Cimitirul Regilor din Plainpalais.

Denis de Rougemont este considerat unul dintre marii gânditori pionieri ai ideeii instituirii unui federalism european și, împreună cu Alexandre Marc, este unul dintre principalii reprezentanți ai federalismului total.

Bibliografie

 Bruno Ackermann, Denis de Rougemont. Une biographie intellectuelle, Genève, Labor et Fides, 1996, 2 volumes. Préface de Martine de Rougemont.
 Bruno Ackermann, Denis de Rougemont. De la personne à l'Europe, Lausanne, L'Âge d'Homme, 2000.
 Damiano Bondi, Persona e l'Occidente. Filosofia, religione e politica in Denis Rougemont, Milano, Mimesis, 2014.
 Maike Buß, Intellektuelles Selbstverständnis und Totalitarismus : Denis de Rougemont und Max Rychner : zwei Europäer der Zwischenkriegszeit, Francfort, Peter Lang, 2005.
 Christian Campiche, Denis de Rougemont, le séducteur de l'Occident, Genève, 1999.
 Christian Campiche, Le Nègre de la Rose, Éditions de L'Hèbe, 2004.
 Alain Chardonnens, Le Jeune Denis de Rougemont contre l'école-prison, suivi de La construction européenne selon Denis de Rougemont et Gonzague de Reynold, Genève, L'Aire, 2001.
 (Collectif), Denis de Rougemont, aujourd'hui, Lausanne, L'Âge d'Homme, 2007. Préface de Jacques-André Tschoumy.
 (Collectif), Denis de Rougemont, dans Cadmos, Genève, , Genève, printemps 1986.
 (Collectif), Denis de Rougemont, dans Écriture, , Lausanne, automne 1987.
 (Collectif), Denis de Rougemont et l'école, avec tableaux généalogiques. Cahiers du Val-de-Travers No 6, décembre 2006, ISSN 1661-8742
 Olivier Dard, Le Rendez-vous manqué des relèves des années trente, Paris, PUF, 2002.
 Mark Dubrulle (éd.), Régionalisme, fédéralisme, écologisme : l'union de l'Europe sur de nouvelles bases économiques et culturelles. Un hommage à Denis de Rougemont, Bruxelles, Presses inter-universitaires européennes, 1997.
 Mary Jo Deering, Combats acharnés : Denis de Rougemont et les fondements de l'unité européenne, Lausanne, Centre de recherches européennes, 1991.
 Jean-Pierre Gouzy, Denis de Rougemont, l'Europe et la crise du , L'Europe en formation, Nice, , automne 2006.
 Anne-Caroline Graber, Denis de Rougemont : une philosophie politique et une pensée européenne pour éclairer notre temps, Genève, Slatkine, 2010.
 Emmanuelle Hériard Dubreuil, The Personalism of Denis de Rougemont: Spirituality and Politics in 1930s Europe, Cambridge, University of Cambridge, 2005.
 Emmanuelle Hériard Dubreuil, Olivier Dard et Étienne Deschamps (dir.), Mouvements personnalistes des années trente : Denis de Rougemont médiateur, Les relèves en Europe d'un après-guerre à l'autre, Bruxelles, Peter Lang, 2005.
 Jean Jacob, Le Retour de « L'Ordre nouveau », Les métamorphoses d'un fédéralisme européen, Paris, Droz, 2000.
 Jean-Louis Loubet del Bayle, Les Non-Conformistes des années 1930. Une tentative de renouvellement de la pensée politique française, Paris, Le Seuil, 2001.
 Alexandre Marc, Une lumière qui ne s'éteint jamais, Nice, Presses d'Europe, 1996.
 Joan Alfred Martìnez i Seguì, La Filosofia social i polìtica de Denis de Rougemont. Personnalisme i federalisme integral, València, 2009.
 , Denis de Rougemont, New York Gnostic, Émigré New York. French Intellectuals in Wartime Manhattan, 1940-1944, Baltimore, The Johns Hopkins University Press, 2000.
 Luisa Passerini, The Heart of Europe : Love in the Western World by Denis de Rougemont, Love and the Idea of Europe, New York, Berghahn Books, 2009.
 Gérard de Puymège (éd.), Autour de « L'Avenir est notre affaire, Lausanne, Fondation Charles Veillon, 1984.
 Gérard de Puymège (éd.), Du personnalisme au fédéralisme européen. En hommage à Denis de Rougemont, Genève, Centre européen de la culture, 1988.
 André Reszler et Henri Schwamm (éds.), Denis de Rougemont, l'écrivain, l'européen, Neuchâtel, La Baconnière, 1976.
 Sylvia Robert, et Maryse Schmidt-Surdez (éds.), Denis de Rougemont. Une vie pour l'Europe, Neuchâtel, Bibliothèque publique et universitaire, 1995.
 Christian Roy, Alexandre Marc et la Jeune Europe (1904-1934) : L'Ordre nouveau aux origines du personnalisme, Nice, Presses d'Europe, 1999.
 Undine Ruge, Die Erfindung des « Europa der Regionen », Kritische Ideengeschichte eines konservativen Konzepts, Frankfurt am Main, Campus Verlag, 2003.
 François Saint-Ouen, Denis de Rougemont, introduction à sa vie et son œuvre, Genève, Georg Éditeur, 1995.
 François Saint-Ouen, Les Grandes Figures de la construction européenne, Genève, Georg Éditeur, 1997.
 François Saint-Ouen, Denis de Rougemont et l'Europe des Régions, Genève, Fondation Denis de Rougemont pour l'Europe, 1993.
 François Saint-Ouen, Dusan Sidjanski (dir.), De la Culture et du dialogue des cultures chez Denis de Rougemont Dialogue des Cultures à l'aube du  Bruxelles, Peter Lang, 2007.
 François Saint-Ouen, L'Europe de Denis de Rougemont, Louvain-la-Neuve, Academia / L'Harmattan, 2014.
 Éric Santschi, Par delà la France et l'Allemagne : Gonzague de Reynold, Denis de Rougemont et quelques lettrés libéraux suisses face à la crise de la modernité, Neuchâtel, Alphil, 2009.
 Christina Schulz, Neutralité et engagement : Denis de Rougemont et le concept de "neutralité active", A contrario, Vol. 4, No. 2, 2006.
 Pierre de Senarclens, Le Mouvement « Esprit » 1932-1941, Lausanne, L'Âge d'Homme, 1974.
 Dusan Sidjanski, François Saint-Ouen (éd.), Denis de Rougemont, l'Européen, Denis de Rougemont, l'Européen, Genève, Centre européen de la culture et Fondation Martin Bodmer, 2006.
 Jean Starobinski, Denis de Rougemont : "Écrire n'est pas un art d'agrément", Table d'orientation, Lausanne, L'Âge d'Homme.
 Nicolas Stenger, Denis de Rougemont. Les intellectuels et l'Europe au , Rennes, Presses universitaires de Rennes, 2015.
 Bertrand Vayssière, Vers une Europe fédérale ? Les espoirs et les actions fédéralistes au sortir de la Seconde Guerre mondiale, Bruxelles, Peter Lang, 2006.
 Giangiacomo Vale, Una e diversa. L'Europa di Denis de Rougemont, Mimesis, Milano-Udine, 2017.
 Pierre Verdaguer, Denis de Rougemont et la nouvelle censure, The French Review, Vol. 59, No. 2, décembre 1985.
 Michel Winock, Esprit, Des intellectuels dans la cité (1930-1950), Paris, Le Seuil, 1975. Édition revue et augmentée en 1996.

Omagii

 Un liceu și o stradă poartă numele lui în Neuchâtel.
 În Orașul Geneva i s-a dedicat o stradă din cartierul Petit-Saconnex, în apropiere de Place des Nations, în care este sediul european al Națiunilor Unite.
 Denis de Rougemont este îngropat în Cimitirul Regilor, de la Geneva.
 Trenul RABDe 500 013-8 de SBB poartă numele de Denis de Rougemont. Citate din Denis de Rougemont decorează interiorul vagoanelor.

Note

Articole conexe
 Universitatea din Neuchâtel
 Federalismul
 Federalismul European

Legături externe
 Denis de Rougemont, un record de la Télévision suisse romande
 Amintiri despre Denis de Rougemont la Congresul de la Haga în 1948 (Geneva, mai 1968)
 Fundatia Denis de Rougemont
  Fabrizio Frigerio, "Cu Denis de Rougemont la Institutul Universitar de Studii Europene din Geneva pe site-ul academia.edu
Nașteri în 1906
Decese în 1985
Traducători elvețieni
Filozofi politici
Filozofi din secolul al XX-lea
Filozofi elvețieni
Articole din domeniul proiectului Franța

Denis de Rougemont


Svijet

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Umjetnička djela

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 19. svibnja – Saša Anočić, hrvatski kazališni, televizijski i filmski glumac († )

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Kazalište u 1968.


Shailyashikhar (en ) est une municipalité du Népal située dans le district de Darchula. Au recensement de 2011, elle comptait .

Elle regroupe les anciens comités de développement villageois de Sikhar, Dethala, Ranisikhar, Gwani, Boharigau et Gokuleswor.

Notes et références

Liens externes

Municipalité au Népal
District de Darchula

Shailyashikhar


Diego de Humansoro Carantía, OFM (1601–1676) foi um prelado católico romano que serviu como bispo de Santiago do Chile (1660–1676).

Biografia
Diego de Humansoro Carantía nasceu em Azcoitia, em Espanha, em novembro de 1601 e foi ordenado sacerdote na Ordem dos Frades Menores. A 26 de janeiro de 1660, foi nomeado durante o papado do Papa Alexandre VII como Bispo de Santiago do Chile. No dia 15 de maio de 1662, foi consagrado bispo por Pedro de Villagómez Vivanco, arcebispo de Lima, tomando posse a 5 de julho de 1662. Serviu como Bispo de Santiago do Chile até à sua morte a 29 de maio de 1676.

Mortos em 1676
Nascidos em 1601
Bispos católicos
Bispos do século XVII
Bispos nomeados pelo Papa Alexandre VII

Diego de Humansoro Carantía


Svavar Pétur Eysteinsson (26. apríl 1977 — 29. september 2022) var íslenskur tón- og myndlistarmaður sem þekktur var undir listamannsnafninu Prins Póló.

Æviágrip
Svavar var fæddur og uppalinn í Breiðholti og nam grafíska hönnun við Listaháskóla Íslands. Sem tónlistarmaður kom Svavar fram með hljómsveitunum Múldýrinu, Rúnk og Skakkamanage en gaf einnig út tónlist undir listamannsnafni sínu Prins Póló. Svavar var kvæntur Berglindi Häsler og eignaðist þrjú börn með henni. Á árunum 2016 til 2020 var fjölskyldan búsett í Berufirði þar sem þau stunduðu lífræna ræktun og ráku tónleikastað og ferðaþjónustu undir nafninu Havarí. Svavar var einnig frumkvöðull í matargerð og þróaði og markaðssetti grænmetisrétti úr íslenskum hráefnum.

Veikindi og andlát
Svavar greindist með fjórða stigs krabbamein árið 2018 og ræddi baráttu sína við meinið opinskátt í fjölmiðlum. Hann lést 45 ára, 29. september 2022.

Plötur Prins Póló

Breiðskífur
Jukk (2010)
Sorrí (2014)
París norðursins (2014)
Þriðja kryddið (2018)
Falskar minningar (2020)

Stuttskífur
Einn heima (2009)
Havarí Ábreiður (2019)
Falskar Jólaminningar (2019)
Hvernig Ertu? (2022)
Sjoppan (2022)

Tónleikaplötur
Túrbó (2019)

Tenglar

 Svavar Pétur Eysteinsson á Glatkistunni

Íslenskir tónlistarmenn
Íslenskir myndlistarmenn

Svavar Pétur Eysteinsson


Cruciada lui Liberty (Liberty's Crusade, martie 2001, ISBN 0-671-04148-7) este un roman științifico-fantastic militar de Jeff Grubb. Este al doilea roman  scris pe baza universului/francizei StarCraft după StarCraft: Uprising de Micky Neilson. StarCraft: Uprising  a apărut inițial ca e-book în decembrie 2000 și prezintă originea personajului Sarah Kerrigan, dar Cruciada lui Liberty este prima nuvelizare StarCraft care a fost publicată pe hârtie.

În noiembrie 2007 a apărut The StarCraft Archive care conține e-book-ul/cartea Uprising și cărțile tipărite Cruciada lui Liberty (2001), StarCraft: Shadow of the Xel'Naga (Umbra Xel'Naga, apărută prima dată în iulie 2001), StarCraft: Speed of Darkness (Viteza întunericului, apărută prima dată în iunie 2002).

Este prima parte a unei trilogii StarCraft în limba română din care mai fac parte romanele Umbra Xel'Naga de Gabriel Mesta (Kevin J. Anderson) și Viteza întunericului de Tracy Hickman. În limba română a apărut la Editura Almatea în 2008.

Romanul StarCraft: Cruciada lui Liberty descrie aventurile lui Michael Liberty, reporter de război pentru UENEN, care a fost detașat în Escadrila Alfa a Infanteriei Confederate, o unitate Terrană de elită.

Prezentare
Lucrarea descrie prima campanie din jocul video StarCraft din 1998.
Michael Liberty, care, din cauza unei serii de rapoarte scandaloase, a fost exilat în armată pentru a descrie viața soldaților, devine inevitabil un martor al invaziei Zergilor asupra Confederației Terrane. Datorită statutului său de reporter care descrie luptele, Michael se va întâlni cu multe personaje cheie din StarCraft și va asista la cele mai interesante evenimente.

Rezumat

Reporterul Michael Liberty a fost atribuit navei Norad II, nava de comandă a lui Edmund Duke, după ce a jignit puternic cu articolele sale una dintre vechile familii ale Confederației Terrane.

Acolo, Liberty a fost martorul unei lumi Terrane infestată de zergi, Chau Sara, distrusă de către flota protos de sub comanda lui Tassadar. El a făcut câteva observații impertinente (cum ar fi întrebarea cum de generalul Duke știa numele de "protoss") și a fost gonit din centrul de control al navei; din acest moment, rapoartele sale a fost "pierdute în transmisie" sau modificate până la limita falsificării.

Norad II a mers apoi în lumea soră a lui Chau Sara, Mar Sara, unde Liberty a fost aruncat afară de pe navă. În procesul de investigare a recentului incident, Liberty a întâlnit-o pe locotenentul Sarah Kerrigan, pe mareșalul Jim Raynor și pe liderul rebel Arcturus Mengsk al organizației Fii lui Korhal. A fost martor la apărarea lui Raynor la Backwater Station și la închiderea sa nedreaptă ulterioară de către Edmund Duke. Liberty a evadat cu Raynor de Fiii lui Korhal și l-a ajutat pe Raynor în atacarea clădirii Jacobs, de unde au furat tehnologia secretă confederată și au aflat despre experimentele lor asupra zergilor.

Liberty a călătorit cu Fiii lui Korhal pe Antiga Prime și a început să lucreze pentru Mengsk, în mod evident ca propagandist al lui Korhal. El a fost supărat când confederații i-au modificat rapoartele într-o propaganda anti-Mengsk (și deci pro-confederată), suficient pentru a lucra alături de Kerrigan în timp ce a strecurat tehnologia furată recent decriptată într-o bază confederată. După ce au fost surprinși de o nouă tehnică confederată și au fost obligați să înfrunte un ochi ciudat și un terran infestat, au plantat dispozitivul, chemând un roi masiv de zergi pentru a distruge blocada confederată.

Liberty  și-a dat seama curând că Mengsk este la fel de corupt, fanatic și brutal ca și Confederația cu care se lupta - Mengsk chiar l-a forțat pe generalul Duke să intre în serviciul său, dar Liberty nu a renunțat la el până nu a abandonat-o pe Kerrigan zergilor de pe Tarsonis. Simultan, Raynor și Liberty au fost dezgustați de actul lui Mengsk de a lăsa populația din Tarsonis să moară numai pentru ca Confederația să poată cădea, punându-l pe Mengsk într-o poziție de putere. Raynor a avut o luptă cu Duke și apoi l-a abandonat pe Mengsk. Liberty l-a însoțit, în ciuda unei oferte finale de putere și influență din partea lui Mengsk și a fostului șef al lui Liberty, Handy Anderson.

Liberty a difuzat manifestul său, care a fost interceptat de zerg și respins de Kerrigan, acum regina zergilor. Manifestul a început să miște partea umană din ea, dar a rămas zerg și a început să reexamineze transmisia pentru informații tactice pe care le putea folosi în avantajul speciei sale.

Personaje
 Michael Daniel Liberty, reporter de război pentru UENEN-Universe News Network, repartizat pe Norad II
 Edmund Duke, general, comandant al navei de luptă (battlecruiser) Norad II, membru al vechii familii Duke de pe planeta Tarsonis din sectorul Koprulu
 Arcturus Mengsk, liderul rebel al organizației Fii lui Korhal care luptă contra Confederației Terrane. A fondat apoi Dominionul Terran și s-a proclamat împărat
 Sarah Kerrigan, locotenent Terran, regina infestată a zergilor
 Jim Raynor mareșalul închis pe nedrept de generalul Duke, asociat cu Liberty
 Handy Anderson, șeful UENEN-Universe News Network și al Michael Daniel Liberty

Cuprins
Antebelic
 Șleahta din presă
 Un post călduț
 Sistemul Sara
 La sol pe Mar Sara
 Baza Anthem
 Rizom
 Aranjamente
 Zergii și protossii
 Șerif și fantomă
 Epava Lui Norad II
 Șah
 În burta bestiei
 În căutarea sufletului
 Epicentro
 Se dărâmă șandramaua (dovedit științific)
 Negura războiului
 Pe drumuri neumblate

Note

Legături externe

Vezi și
Listă de opere științifico-fantastice militare și autori

Romane științifico-fantastice
Romane de Jeff Grubb
Științifico-fantastic militar
Star Craft
Romane din 2001

StarCraft: Cruciada lui Liberty


Grecia a participat la Jocurile Olimpice începând cu prima ediție a Jocurilor moderne, pe care a găzduit-o. Este una dintre cele patru țări care a luat parte la toate Jocurile Olimpice de vară. Codul CIO este GRE.

Medalii după Olimpiadă
Marginea roșie înseamnă că Grecia a fost țara-gazdă.

Medalii la Jocurile de vară

Medalii la Jocurile Olimpice de iarnă

Sportivii cei mai medaliați

Referințe
  Grecia la Comitetul Internațional Olimpic
  Rezultate olimpice ale Greciei pe Sports Reference

Grecia la Jocurile Olimpice


Nord-sud.com es una película del año 2007.

Sinopsis
Internet ha revolucionado las relaciones entre las personas y los continentes. En Camerún es un fenómeno espectacular: se ha convertido en una especie de El Dorado para las jóvenes camerunesas que sueñan con ayudar a sus familias gracias a un marido blanco. Josy, Sylvie y Mireille probaron suerte en los incontables cibercafés de Yaundé y viven felices con sus "blancos" en Valonia, Flandes y los Pirineos. Otras, como Natalie, no tuvieron suerte, y debieron regresar a su país después de una triste experiencia...

Premios
 Festival International du Film Indépendant (Bruselas, 2008)

Referencias

Documentales sobre informática

Nord-sud.com


بطولة كأس العالم لكرة السلة 2010 السادسة عشر ستقام في تركيا في 2010 من 28 أغسطس وحتى 12 سبتمبر. البطولة ستلعب مبارياتها في 5 صالات في 4 مدن مختلفة في تركيا، المدن هي: إسطنبول، أنقرة، إزمير وقيصري. وللمرة الثالثة (بعد بطولتي 1986 و2006)، يشارك في البطولة 24 منتخب. وكنتجية تلعب كل مجموعة مبارياتها في مدينة مختلفة اما مرحلة خروج المغلوب ستلعب في إسطنبول. قرقة المسابقة اقيمت يوم 5 ديسمبر، 2009 في إسطنبول.
المنتخبات تم تقسيمها إلى أربعة مجموعات تتألف من ستة.

العروض المقدمة

ثلاثة عروض كانت مقدمة في التصويت النهائي خلال المجلس المركزي لكرة السلة المكون من 20 عضوا في كوالالمبور، ماليزيا في 4 ديسمبر 2004. كما سحبت أستراليا ونيوزيلندا وإيطاليا وروسيا وبويرتو ريكو عطائاتهم قبل التصويت الأخير بقليل. وفازت فرنسا في الدور الأول لكن تركيا فازت في نهاية المطاف لتكون هي البلد المضيف.

الملاعب

التصفيات

تركيا والولايات المتحدة تأهلتا إلى البطولة مباشرة، الأولى بوصفها الدولة المضيفة والثانية بطلة مسابقة كرة السلة للرجال في الألعاب الأولمبية 2008.

قائمة المنتخبات المتأهلة
24 منتخب حجزوا مقاعدهم للمشاركة في النهائيات، عدا 4 دول التي حصلت على دعوة مشاركة.

أفريقيا (3)

آسيا (3+1)

  (مدعو)

أمريكا (4+1)

  (بطل الأولمبياد)
أوقيانوسيا (2)

أوروبا (6+4)

  (مدعو)

  (مدعو)
  (مدعو)

  (البلد المضيف)

قرعة المجموعات
القرعة التي أقيمت يوم 15 ديسمبر قسمت الفرق الستة عشر إلى 4 مجموعات تتألف من 6 فرق الوارد في المرحلة التمهيدية. الفرق التي في نفس الخط لا يمكن ان تكون في نفس المجموعة.

التشكيلات

في بداية المسابقة، جميع الفرق 24 المشاركة سيحق لها اسدعاء 12 لاعب في قوائمها.

الدور التمهيدي
جميع الأوقات (ت ع م+03:00)

المجموعة أ (كايسيري)

المجموعة ب (إسطنبول)

المجموعة ج (أنقرة)

المجموعة د (إزمير)

المرحلة الأخيرة (إسطنبول)

Fifth through eighth place

حقوق البث العالمي

حكام
كرة السلة : سمير أباعقيل

انظر أيضًا

 بطولة كأس العالم لكرة السلة للسيدات 2010

المصادر

أحداث أغسطس 2010 الرياضية في أوروبا
أحداث أغسطس 2010 الرياضية في تركيا
أحداث سبتمبر 2010 الرياضية في أوروبا
أحداث سبتمبر 2010 الرياضية في تركيا
أنقرة في عقد 2010
كأس العالم لكرة السلة
كرة سلة تركية في 2010-11
كرة سلة في سنة 2010
منافسات كرة سلة دولية تستضيفها تركيا
إزمير في عقد 2010
إسطنبول في 2010

كأس العالم لكرة السلة 2010


كلمني شكراً فيلم مصري إنتاج عام 2010 للمخرج خالد يوسف، قام ببطولته عمرو عبد الجليل وغادة عبد الرازق وصبري فواز، كما عادت من خلاله الفنانة القديرة شويكار إلى التمثيل بعد غياب طويل. عرض الفيلم في عام 2010، بعد أن تأخر عرضه بسبب نشوب حريق في ستديوهات الفيلم، وهو ما قضى عليها بالكامل ودفع بالمنتج إلى إعادة بناءها بالكامل، كتب قصة الفيلم الممثل عمرو سعد.

القصة
يتناول الفيلم رحلة أحلام مجهضة لنماذج من المهمشين وسط أمواج الفقر والتخلف، من خلال «إبراهيم توشكى»، الذي يعيش وهم النجومية ويحلم بالتمثيل رغم انعدام موهبته، وعندما تتبدد أحلامه يبدأ في التحايل على واقعه بالفهلوة التي تصل أحيانا للنصب والاحتيال، فيشترى خطوط محمول ويبيع المكالمات للناس دون تسديد الفواتير ثم يقوم بإنشاء شبكة غير شرعية للقنوات الفضائية، فيقع في المشكلة تلو الأخرى، كل ذلك على التوازى مع قصة حبه لجارته «عبلة» رغم ارتباطه بسيدة سيئة السمعة «أشجان»، وانجابه منها لطفل يرفض الاعتراف به.

طاقم التمثيل

 عمرو عبد الجليل: (إبراهيم توشكى)
 غادة عبد الرازق: (أشجان/أنوار)
 شويكار: (رابحة - والدة إبراهيم)
 صبري فواز: (المعلم عرابي)
 شادي خلف: (عاطف الطاير)
 داليا إبراهيم: (عبلة)
 رامي غيط: (زين كآبة)
 حورية فرغلي: (فجر)
 ماجد المصري: (صلاح معارك)
 كارولينا دي أوليفيرا: (إنجي)
 ماهر سليم: (جودة - والد عبلة)
 ممدوح مداح: (المعلم سيد العربي)
 تامر سمير: (جميل الحلاق)
 إيمان أبو المجد: (هبة)
 حنان يوسف: (كريمة - والدة عبلة)
 نادية العراقية: (أم ممس)
 رمضان خاطر: (المحامي)

فريق العمل
 إخراج: خالد يوسف
 قصة: عمرو سعد
 سيناريو وحوار: سيد فؤاد
 إنتاج: كامل أبو علي
 توزيع داخلي: الشركة العربية للإنتاج والتوزيع السينمائي
 توزيع خارجي: شركة مصر للسينما
 مونتاج: غادة عز الدين
 موسيقى تصويرية: خالد حماد
 مدير التصوير: سمير بهزان

مراجع

وصلات خارجية

 صفحة الفيلم في قاعدة بيانات الأفلام العربية

أفلام حورية فرغلي
أفلام دراما مصرية
أفلام شويكار
أفلام صبري فواز
أفلام غادة عبد الرازق
أفلام كوميدية مصرية
أفلام مصرية إنتاج 2010
أفلام ماجد المصري
أفلام عمرو عبد الجليل
أفلام حنان يوسف

كلمني شكرا (فيلم)


Henrik Jakobsen (curlingaš), danski curlingaš
Henrik Jakobsen (rukometaš), norveški rukometaš

Henrik Jakobsen


Shikoku (, "dört vilayet"), Japonya'nın dört büyük adası ve sekiz bölgesinden biridir. Shikoku, Honshū'nun güneyinde ve Kyūshū'nun doğusunda yer almaktadır. Yüzölçümü ve nüfus bakımından Japonya'nın en küçük adası ve bölgesidir. Shikoku, Tokushima, Kagawa, Ehime ve Kōchi prefektörlüklerinden oluşmaktadır.

Shikoku, Honshū–Shikoku köprü projeleri ile Honshū'ya bağlanmıştır. Japonya'nın diğer büyük adalarının aksine Shikoku'da yanardağı bulunmamaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Shikoku


La Copa Estado de Israel fue un trofeo que se puso en juego a partido único, en partidos oficiales, entre dos equipos de la Primera División de Argentina.

Ediciones

Títulos por equipo

Referencias

Enlaces externos
 Argentina - Domestic Cup History

Torneos amistosos de fútbol

Copa Estado de Israel


Katharina steht für:

 Katharina, weiblicher Vorname, Namensträger siehe dort
 Heilige Katharina
 (320) Katharina, Asteroid des Hauptgürtels
 Prinzessin Katharina (Schiff) Flusskreuzfahrtschiff
 Katharina, Funkrufname für Einheiten des Zivil- und Katastrophenschutzes, siehe Funkrufname #Kennwörter der Behörden und Organisationen
 Katharina, Spitzname der Elektrolokomotive E 69 01, siehe LAG 1 bis 5 #Lok 1 "Katharina" (E 69 01)
 Kateřina, eine Werkbahn in Tschechien, Werkbahn Kateřina
 Polizeiruf 110: Katharina, deutscher Kriminalfilm von 1989

Siehe auch:
 Catarina
 Catharina
 Catarrhina, Bezeichnung der Altweltaffen
 Catrina
 Katarina
 Katrina
 (2612) Kathryn, Asteroid des Hauptgürtels
 Grube Katharina
 Heilige auf Wappen (auch Katharina)

Katharina (Begriffsklärung)


ඉරාක හා  ලෙවන්ට් ඉස්ලාමිය රාජ්‍යය (ISIS) ලෙස හැඳින්වෙන  අතර මෙය අරාබි භාෂාවෙන්  "දයේෂ්" ලෙස  හැඳින්වෙන  සලාෆි , ජිහාඩ් , දැඩි මතධාරි සන්නද්ධ කණ්ඩායමකි. මොවුන් ඉස්ලාම් ආගමේ සුන්නි නිකායේ සලාෆි මතවාදයන් පිළිගනී. 2014 වසරේදී බටහිර ඉරක ක්‍රියාන්විතය මගින් ඉරාක රජය ප්‍රධාන නගර  වලින් පිටමං කිරීම, මොසුල් නගරය අත් පත් කර ගැනීම සහ සින්ජාර් සමුලඝාතනය සමග මෙම සංවිධානය ලොව පුරා ප්‍රසිද්ධියට පත් විය.

මෙම සංවිධානය එක්සත් ජාතින් ගේ සංවිධානය  හා වෙනත් රටවල්  ගණනාවක් මගින්  තහනම්  කරන ලද සංවිධානයකි.  අතිශය කෘර හිස ගසා දැමීම් වල වීඩියෝ දර්ශන හා වෙනත් ඝාතන ක්‍රම , සතුරු සොල්දාදුවන් , සහන සේවකයන් හා මාධ්‍ය ක්‍රියා කාරීන් ඝාතනය හා සංස්කෘතික වශයෙන් වැදගත් ස්ථාන විනාශ කිරීම මොවුන්ගේ ක්රුයකාරකම්  වලින් සමහරකි. එක්සත් ජාතින් ගේ සංවිධානය යුධ අපරාධ , මානව හිමිකම් උල්ලංඝනය හා උතුරු ඉරාකයේ ජන සංහාර වල වගකීම ඉස්ලාමිය රාජ්‍ය වෙත පවරයි.

මූලාශ්‍ර

ජිහාඩ් සංවිධාන
ඉස්ලාමීය රාජ්‍යය

ඉස්ලාමීය රාජ්‍යය


Les élections législatives françaises de 1968 se déroulent les 23 et 30 juin 1968. Dans le département des Hauts-de-Seine, treize députés sont à élire dans le cadre de treize circonscriptions.

La majorité présidentielle remporte une nette victoire et gagne 3 sièges sur les communistes par rapport aux élections de l'année précédente. Le rapport des forces en voix est relativement stable au premier tour par rapport à 1967 (légère progression de l'URP au détriment du PCF, des réformateurs et de la FGDS) mais tourne à l'avantage de l'URP au deuxième. La FGDS est nettement distancée par le Parti communiste et arrive même derrière le PSU dans certaines circonscriptions (tel les 5, 11, 12 ou 13 circonscriptions où la fédération arrive en cinquième place).

Élus

Résultats

Résultats à l'échelle du département

Résultats par circonscription

Articles connexes
 Liste des circonscriptions législatives des Hauts-de-Seine
 Liste des députés des Hauts-de-Seine
 Élections législatives françaises de 1968

Notes et références

Notes

Références

Hauts-de-Seine
Législatives, 1968

Élections législatives de 1968 dans les Hauts-de-Seine


Die Miami Beach Pirates waren eine US-amerikanische Eishockeymannschaft aus Miami, Florida. Das Team spielte in der Saison 1938/39 in der Tropical Hockey League.

Geschichte
Die Mannschaft wurde 1938 als Franchise der erstmals ausgetragenen Tropical Hockey League gegründet. Wie die anderen drei Teilnehmer der Liga trugen sie ihre Heimspiele im Metropolitan Ice Palace in Miami, Florida, aus. In ihrer einzigen Spielzeit belegten die Beach Pirates den dritten Platz der Tropical Hockey League. Nachdem die Liga nach nur einem Jahr wieder aufgelöst wurde, stellten auch die Beach Pirates den Spielbetrieb ein.

Weblinks
 The Internet Hockey Database – Statistik Miami Beach Pirates
 The Internet Hockey Database – Spielerliste Miami Beach Pirates

Eishockeyverein (Tropical Hockey League)
Beach Pirates
Gegründet 1938
Aufgelöst 1939

Miami Beach Pirates


Road system may refer to:
Road designation or abbreviation
Road network, a system of interconnecting lines and points that represent a system of streets or roads for a given area

Road system


Köpeç, Çorum ilinin Uğurludağ ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1925 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Daha önceleri, o zamanlar köy statüsüne sahip Tutpınar'a bağlı bir mahalle iken, 30 Mayıs 1951'de köy statüsü kazandı. Daha önceleri İskilip ilçesine bağlıyken, 4 Temmuz 1987'de Uğurludağ ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 69 km, Uğurludağ ilçe merkezine 6 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Uğurludağ belde ve köyleri

Köpeç, Uğurludağ


Fernand Braudel (d. 24 Ağustos 1902, Meuse – ö. 27 Kasım 1985), Fransız tarihçi.

Hayatı ve çalışmaları
Bir köy öğretmeninin oğludur. 1923'te Sorbonne'da tarih bölümünden üniversite diploması aldıktan sonra 1924-1932 yılları arasında Cezayir'de, 1932-1935 yılları arasında da Paris liselerinde öğretmenlik yapmıştır. 1935'te Brezilya'ya giderek Sao Paulo'da Sâo Paulo Üniversitesi'nde ders vermiştir. 1937'de Paris'e dönerek Uygulamalı Yüksek Araştırmalar Okulu'nda öğretim üyesi olmuştur. Nazilerin 1940'ta Fransa'yı işgali sırasında Fransız ordusunda teğmen olan Braudel, Almanlar tarafından yakalanarak Lübeck'te bir esir kampına gönderilmiş ve 1945'e kadar orada kalmıştır. Savaş esiri olarak Almanya'da geçirdiği beş yıl içinde, 1949'da yayımlanacak olan La Mediterranée et le monde mediterranéen à l'époque de Philippe II (İkinci Filip Döneminde Akdeniz ve Akdeniz Dünyası) adlı doktora tezini hiçbir kaynağa başvurmadan yazmıştır. Bu tezle 1947'de Sorbonne Üniversitesi'nce doktora derecesine değer görülmüştür. Tez 1949'da La Mediterranée et le monde mediterranéen à l'époque de Philippe II (Akdeniz ve Akdeniz DÜnyası, 1990) adıyla iki cilt olarak yayımlanmıştır. Bu eser, 16. yüzyılda İspanya ve Osmanlı imparatorlukları arasında 1571 İnebahtı Deniz Savaşı'yla noktalanan mücadeleyi, dönemin tarih, coğrafya, tarım, teknoloji ve düşünsel çerçevesi içinde ele almaktadır.

1946'da Marc Bloch ile Lucien Febvre'in kurdukları Annales dergisinin yayın kuruluna seçilmiş; Collège de France'da hocalık yapmıştır. Lucien Fébvre'in ölümüyle, tarih ve diğer sosyal bilim çalışmaları arasındaki ilişkileri teşvik amacıyla kurulan VI ème section de I'École des Hautes Études'ün başkanlığına getirilmiştir. 1962'den itibaren Maison Sciences de I'Homme'un baş yöneticisi olmuştur. İkinci büyük eseri olan Civilisation Matérielle et Capitalisme 1400-1800 (Maddi Medeniyet ve Kapitalizm, 1400-1800) 1979'da yayımlanmıştır. Bunlardan başka, çok sayıda makalesi yayımlanan Braudel 1985'te ölmüştür. Tamamlanmamış eseri Fransa'nın Kimliği, ölümünden sonra yayımlanmıştır.

Eserlerinden bazıları

Akdeniz
Esir tutulduğu kampta yazdığı kitap, tarihin öznesinin ne olduğuna dair tartışmalarda önemli bir dönüm noktasıdır. Annales ekolünün zaten tarihi, küçük insanların tarihine dönüştürme çabasına ek olarak Braudel, coğrafi yapıları, iklimi, gündelik hayatta kullanılan her türlü araç gereci de tarihin öznesi haline getirmiş ve aynı zamanda gerek zaman gerekse mekân algısını kökünden sarsmıştır. Tarihçilerin o devirde kullandığı Newton zamanını dışlamış ve kitabın anlatımını göreceli zaman üzerine kurmuştur. Zamanın hızı gerek mekândan mekâna gerekse hangi zaman türünden bahsedildiğiyle ilgili olarak farklılık gösterir. Mekân algısı ise, Akdeniz'in sınırlarının konudan konuya göre değişiyor olmasıdır, yani anlatılan sabit bir Akdeniz bölgesinin olmayışıdır.

Maddi Uygarlık ve Kapitalizm
Maddi Uygarlık ve Kapitalizm ise Braudel'in artık olgunluk dönemi eseri olup, üç ciltte dünya tarihini anlatmak istemiştir. Bu yapıt, tüm dünya tarihini piramit bir yapı olarak alır ve kitaptaki her şey bu üçleme üzerinden anlatılır. En aşağıdan yukarıya doğru, kitaplar sırasıyla ilerlerken, zaman ve mekân algısı da bu piramit yapıyla beraber ilerler. Braudel, piramidin en altına gündelik hayatın temel gereksinimlerini koymuş, ve bunları zamansal açıdan da en yavaş ilerleyen yani değişen zaman yapısı olarak nitelemiştir. Bunların tarih içinde gelişimlerini ve bir sonraki aşamalarını anlatmış ve üçüncü ciltte de en aşağıdan en yukarıya doğru incelediği tüm yapıyı kapitalizme vardırmıştır. Böylece kapitalizmin gelişimi, en temel bileşenlerinden başlayarak son derece detaylı ve uzun şekilde aktarılmıştır. Ayrıca Braudel modern devletin 15. yüzyıl-18. yüzyıl arasında gelişememesini o dönemin kapitalizmden yoksun olmasına bağlamıştır.

Bibliyografya

 La Méditerranée et le Monde Méditerranéen a l'époque de Philippe II 3 cilt.
 La part du milieu (vol. 1)
 Destins collectifs et mouvements d'ensemble (vol. 2)
 Les événements, la politique et les hommes (vol. 3)
 Ecrits sur l'Histoire (1969)
 Civilisation matérielle, économie et capitalisme, XVe-XVIIIe siècle (1979)
 Les structures du quotidien (vol. 1)
 Les jeux de l'échange (vol. 2)
 Le temps du monde (vol. 3)
 La Dynamique du Capitalisme (1985)
 Ecrits sur l'Histoire II (1990)

Dış bağlantılar
 Braudel, Colonialism and the Rise of the West
Fernand Braudel:Mediterranean studies:Annales school
Fernand Braudel Center

1902 doğumlular
Meuse doğumlular
1985 yılında ölenler
20. yüzyıl Fransız tarihçileri
Fransız Akademisi üyeleri
São Paulo Üniversitesi
École des hautes études en sciences sociales

Fernand Braudel


Barbara Baehr (r. Hoffmann, Pforzheim, Njemačka, 25. veljače 1953.) je entomologinja, arahnologinja i taksonomistica pauka. Opisala je preko 400 novih vrsta pauka, uglavnom iz Australije. Porijeklom je iz Pforzheima u Njemačkoj.

Obrazovanje i rad

Barbara Baehr stekla je i Staatsexamen i doktorat iz zoologije / ekologije na Sveučilištu u Tübingenu u Njemačkoj.

Od 1984. do 1998. je radila kao znanstvena suradnica u Bavarskoj državnoj zoološkoj zbirci u Münchenu u Njemačkoj. U to je vrijeme predavala i zoologiju beskičmenjaka na Sveučilištu Ludwig Maximilian u Münchenu (LMU) od 1996. do 1998. godine, te izvodila izlete proučavanja pauka za studente.
Nakon nekoliko istraživačkih posjeta Australiji (Muzej zapadne Australije, Perth, 1994.; Muzej Queenslanda, Brisbane i Australski muzej, Sydney, 1999.), u siječnju 2000. je postala znanstveni novak u muzeju Queensland. Njezin rad ondje se fokusirao na interaktivni ključ potporodica pauka, a financirala ga je australska studija bioloških resursa.

Njezino istraživanje bilo je fokusirano na taksonomiju obitelji Zodariidae, Hersiliidae i Prodidomidae (od tada prebačene u Gnaphosidae kao potporodica Prodidominae).

Publikacije
 Baehr, B.; Ubick, D., 2010. "A review of the Asian goblin spider genus Camptoscaphiella (Araneae, Oonopidae)", American Museum Novitates, no. 3697
 Baehr, B.; Harvey, M. S.; Smith, H. M. (Helen Motum), 2010. "The goblin spiders of the new endemic Australian genus Cavisternum (Araneae, Oonopidae)", American Museum Novitates, no. 3684
Baehr, B. C.; Whyte, R. 2016. , Zootaxa, 4154(5): 501–525.
Baehr, B. C.; Whyte, R. 2016. , Zootaxa, 4189(3): 595–599.
Framenau, V. W.; Baehr, B. C. 2016. , Zootaxa, 4213(1): 1–82.

Filmografija
The Nature of Things (TV Series documentary). Herself – Queensland Museum
 Tarantula: Australia's King of Spiders (2005) ... Herself – Queensland Museum

Izvori

Njemački zoolozi
Entomolozi

Barbara Baehr


Agnes Grey, A Novel is the first novel by English author Anne Brontë (writing under the pen name of "Acton Bell"), first published in December 1847, and republished in a second edition in 1850. The novel follows Agnes Grey, a governess, as she works within families of the English gentry. Scholarship and comments by Anne's sister Charlotte Brontë suggest the novel is largely based on Anne Brontë's own experiences as a governess for five years. Like her sister Charlotte's 1847 novel Jane Eyre, it addresses what the precarious position of governess entailed and how it affected a young woman.

The choice of central character allows Anne to deal with issues of oppression and abuse of women and governesses, isolation and ideas of empathy. An additional theme is the fair treatment of animals. Agnes Grey also mimics some of the stylistic approaches of a bildungsroman, employing ideas of personal growth and coming of age.

The Irish novelist George Moore praised Agnes Grey as "the most perfect prose narrative in English letters," and went so far as to compare Anne's prose to that of Jane Austen. Modern critics have made more subdued claims admiring Agnes Grey with a less overt praise of Brontë's work than Moore.

Background and publication
The genesis of Agnes Grey was attributed by Edward Chitham to the reflections on life found in Anne's diary of 31 July 1845.

It is likely that Anne was the first of the Brontë sisters to write a work of prose for publication, although Agnes Grey, Wuthering Heights, and Jane Eyre were all published within the same year: 1847. Anne's novel was eventually published by Thomas Newby in a triple-volume format: Emily's Wuthering Heights made up the first two volumes (by virtue of it being the longer), while Agnes Grey made up the third.

The original edition of Agnes Grey, published in 1847, had numerous orthographic, punctuation, and other issues attributed to neglect by the publisher Newby. However, the second edition, published in 1850, had many changes after the careful editing of Charlotte Brontë.

Plot
Agnes Grey is the daughter of Mr. Grey, a minister of modest means, and Mrs. Grey, a woman who left her wealthy family and married purely out of love. Mr. Grey tries to increase the family's financial standing, but the merchant he entrusts his money to dies in a wreck, and the lost investment plunges the family into debt.

Agnes, her sister Mary, and their mother all try to keep expenses low and bring in extra money, but Agnes is frustrated that everyone treats her like a child. To prove herself and to earn money, she is determined to get a position as a governess. Eventually, she obtains a recommendation from a well-placed acquaintance, is offered a position, and secures her parents' permission. With some misgivings, she travels to Wellwood house to work for the Bloomfield family.

The Bloomfields are rich and much crueller than Agnes had expected. Mrs. Bloomfield spoils her children while Mr. Bloomfield constantly finds fault with Agnes's work. The children are unruly and Agnes is held accountable for them despite being given no real authority over them. Tom, the oldest Bloomfield child, is particularly abusive and even tortures small animals. In less than a year, Agnes is relieved of her position, since Mrs. Bloomfield thinks that her children are not learning quickly enough. Agnes returns home.

She then begs her mother to help her find a new situation. Agnes advertises and is given a position in an even wealthier family – the Murrays. The two boys, John and Charles, are both sent to school soon after her arrival, but the girls Rosalie and Matilda remain her charges. Matilda is a tomboy and Rosalie is a flirt. Both girls are selfish and sometimes unpleasant, and although Agnes's position is slightly better than it was at Wellwood house, she is frequently ignored or used in the girls' schemes.

Agnes begins to visit Nancy Brown, an old woman with poor eyesight who needs help reading the Bible; there Agnes meets the new curate, Mr. Edward Weston. The next day while on a walk Agnes is surprised by Mr. Weston, who picks some wild primroses for her. Agnes later saves one of the flowers in her Bible. She learns that his mother has died not long ago. This new friendship is noticed by Rosalie Murray, who has now entered into society and is a favourite with nearly all suitors in the county.

Rosalie becomes engaged to Sir Thomas Ashby, a wealthy baronet from Ashby Park. She tells Agnes, but makes her promise to keep silent, as she is still going to flirt with other men before she is married. One day, she and Agnes go on a walk and meet Mr. Weston. Rosalie begins to flirt with him, much to Agnes's chagrin.

Agnes receives a note from her sister Mary, who is now married to Mr. Richardson, a parson of a rectory near their home. Mary warns that their father is dying and begs Agnes to come. Agnes arrives too late to see her father alive. After his funeral, Agnes opens a small school with her mother, leaving behind the Murrays and Mr. Weston.

She receives a letter from Rosalie who is very unhappy in her marriage and asks Agnes to come for a visit. Agnes is shocked by the change in Rosalie from a merry girl to an unhappy young woman. Rosalie confides that she despises Sir Thomas Ashby (and her mother-in-law), and claims he only left London because he was jealous of all the gentlemen she was attracting. Agnes also hears that Mr. Weston has left the area, and she grieves, believing she will not be able to see him again.

Agnes leaves Ashby Park and returns home. Several months after she arrives, she goes for a walk on the sea shore and encounters Mr. Weston, who had been looking for her since he moved to the nearby parsonage.

He is introduced to Agnes's mother, and they forge a bond. Agnes finds her attraction to him growing, and she accepts when he proposes marriage. In the end, Agnes is very happy having married Edward Weston, and they have three children together.

Characters
Agnes Grey—Main protagonist and narrator of the story. She is the younger daughter of Richard Grey, and is determined to take care of herself, to save trouble for her mother.
Edward Weston—A country parson whom Agnes meets while visiting the poor near the Murray's estate. He and Agnes fall in love, but Agnes believes that he loves the beautiful Rosalie Murray. In the end, he and Agnes marry.
Richard Grey—Agnes' father, a poor parson who loses his patrimony in a disastrous speculation which ruined his health.
Alice Grey—Agnes' mother, a lady who left her family to marry Richard Grey, and who opens a school with Agnes after her husband's death.
Mary Grey—Agnes' sister who later marries a parson, Mr. Richardson.
Mrs. Bloomfield—Mistress of Wellwood. Agnes' first employer, she is convinced that her incorrigible children are really very good, and that Agnes is a bad example to them.
Mr. Bloomfield—Master of Wellwood. He is convinced that Agnes is not competent, and as a result, often watches her, scolding her for the misbehavior of the children, which she could not prevent.
Matilda Murray—The younger daughter of the Murray family. She is a tom-boy who has learned to swear from her father and the outdoors servant men. She does not want to learn anything, but is forced to by Agnes' being there. She is very fond of horses and wants more than anything to go hunting with her father.
Rosalie Ashby (formerly Rosalie Murray)—The oldest Murray child, who makes Agnes a sort of confidant. She is a selfish girl who flirts with any man she comes in contact with. She is jealous of Agnes because of Edward Weston, even though she told Agnes that Mr. Weston was an "ugly blockhead." She marries Sir Thomas Ashby because he is rich and has a title, and she adores Ashby Park. She later regrets her marriage, and becomes closer to Agnes.
John Murray—Older of the two Murray boys. He is sent to school about a year after Agnes comes to be his family's governess.
Charles Murray—The younger of the two Murray boys. He is sent to school about two years after Agnes comes to the Murray household.
Mr. Murray—Agnes's second employer. He is often out hunting, and has taught his daughter, Matilda to swear.
Mrs. Murray—Agnes's second employer's wife. She is a fashionable, showy woman who wants her daughters to marry well. Matilda drives her crazy because of her tom-boy ways. She convinces Rosalie that Lord Ashby's character is not as bad as is reported.
Sir Thomas Ashby—Rosalie's husband. He has a terrible character, which Rosalie knows about when she marries him. While he is always talking about different women, he gets furious and jealous if Rosalie mentions one other man.
Mr. Hatfield—Rector near the Murray's estate. He has an attraction to Rosalie because of her fortune, and she flirts with him for a while. When he proposes, she laughs at him, and he ends up marrying a rich older woman.
Nancy Brown—An older woman whom Agnes befriends. In her house, Agnes and Mr. Weston meet. She is a great admirer of Mr. Weston's.
Tom Bloomfield—The oldest Bloomfield child. He is cruel to animals, something Agnes tries to stop, but fails as he is encouraged by his parents and his uncle.
Mr. Richardson—A middle-aged parson. He marries Mary Grey.

Style
Agnes Grey has a "perfect" and simple prose style which moves forward gently but does not produce a sense of monotony. George Moore suggested that it conveyed a style with "all the qualities of Jane Austen and other qualities". Her style is considered both witty and apt for subtlety and irony.

Stevie Davies points to the intellectual wit behind the text:

Genre

Cates Baldridge describes Agnes Grey as a novel which "takes great pains to announce itself as a bildungsroman" but in fact never allows its character to grow up or transform for ideological reasons. Baldridge says the early emphasis on Agnes' bourgeois upbringing allows the reader to form the supposition that the transformative bourgeois class will develop an ideal person of virtue. However, Agnes stalls in her development because of the corrupted nature of the household in which she is employed. As a result, she becomes a static member of the bourgeois, ambivalent to the Victorian value of moral transformation in virtue.

Autobiographical novel
Agnes Grey is also an autobiographical novel with strong parallels between its events and Anne's own life as a governess; indeed, according to Charlotte Brontë, the story of Agnes largely stemmed from Anne's own experiences as a governess. Like Agnes, "dear, gentle" Anne was the youngest child of a poor clergyman. In April 1839, she took up a position as a governess with the Ingham family of Blake Hall, Mirfield, in Yorkshire, about 20 miles away from Haworth, to whom the Bloomfields bear some resemblance. One of the more memorable scenes from the novel, in which Agnes kills a group of birds to save them from being tortured by Tom Bloomfield, was taken from an actual incident. In December 1839, Anne, like Agnes, was dismissed.

Anne found a post at Thorp Green, Little Ouseburn, near York, around 70 miles away, just as Agnes' second position is further from home, with older pupils—Lydia Robinson, 15. Elizabeth, 13, and Mary, 12. There was also a son, Edmund, who was eight when Anne began working there in the spring of 1840. Anne's brother Branwell became his tutor in January 1843. The fictional Murrays of Horton Lodge echo the Robinsons; like the "dashing" Mrs. Murray, who "certainly required neither rouge nor padding to add to her charms", Mrs. Lydia Robinson was a handsome woman of 40 when Anne came to Thorp Green.

Stevie Davies remarks that Agnes Grey could be called a "Protestant spiritual autobiography". First, the book retains a sober tone, and Agnes displays a very strong Puritan personality reflected in her name. Agnes is derived from the Greek for chaste, hagne, and Grey commonly is associated with "Quakers and quietists to express radical dissociation from gaudy worldiness".

F. B. Pinion is of the opinion that Agnes Grey "is almost certainly a fictionalized adaptation of Passages in the Life of an Individual". However, he also points to several sections that are "wholly fictitious":

Themes

Social instruction
Throughout Agnes Grey, Agnes is able to return to her mother for instruction when the rest of her life becomes rough. F. B. Pinion identifies this impulse to return home with a desire in Anne to provide instruction for society. Pinion quotes Anne's belief that "All good histories contain instruction" when he makes this argument. He says that Anne felt that she could "Reveal life as it is...[so that] right and wrong will be clear in a discerning reader without sermonizing." Her discussion of oppression of governesses, and in turn women, can be understood from this perspective.

Oppression
Events representative of cruel treatment of governesses and of women recur throughout  Agnes Grey. Additionally, Brontë depicts scenes of cruelty towards animals, as well as degrading treatment of Agnes. Parallels have been drawn between the oppression of these two groups—animals and females—that are "beneath" the upper class human male. To Anne, the treatment of animals reflected on the character of the person. This theme of oppression provided social commentary, likely based on Anne's experiences. Twenty years after its publication Lady Amberly commented that "I should like to give it to every family with a governess and shall read it through again when I have a governess to remind me to be human."

Animals
Beyond the treatment of animals, Anne carefully describes the actions and expressions of animals. Stevie Davies observes that this acuity of examination along with the moral reflection on the treatment of animals suggests that, for Anne, "animals are fellow beings with an ethical claim on human protection."

Empathy
Agnes tries to impart to her charges the ability to empathise with others. This is especially evident in her conversations with Rosalie Murray, whose careless treatment of the men who love her upsets Agnes.

Isolation
Maria H. Frawley notes that Agnes is isolated from a young age. She comes from a "rural heritage" and her mother brings up her sister and herself away from society. Once Agnes has become a governess, she becomes more isolated by the large distance from her family and further alienation by her employers. Agnes does not resist the isolation, but instead uses the opportunity for self-study and personal development.

Critical reception
Agnes Grey was popular during what remained of Anne Brontë's life despite the belief of many critics at the time that the novel was marred by "coarseness" and "vulgarity," but it lost some of its popularity afterwards because of its perceived moralising. However, in the 20th century, there was an increase in examination by scholars of Agnes Grey and of Anne Brontë. In Conversation in Ebury Street, the Irish novelist George Moore provided a commonly cited example of these newer reviews, overtly praising the style of the novel. F. B. Pinion agreed to a large extent that Agnes Grey was a masterwork. However, Pinion felt that Moore's examination of the piece was a little extreme and that his "preoccupation with style must have blinded him to the persistence of her moral purpose" of Agnes Grey.

References

Works cited

External links

1847 British novels
British autobiographical novels
British bildungsromans
Grey, Agnes
Novels by Anne Brontë
English novels
Grey, Agnes
1847 debut novels

Agnes Grey


Paragraph 78 – Das Spiel des Todes (OT: , transkribiert Paragraf 78) ist ein russischer Film von Michail Chleborodow, welcher 2007 veröffentlicht wurde. Der Film wurde in zwei Teile gesplittet. Paragraph 78, Punkt 1 wurde am 22. Februar 2007, Paragraph 78, Punkt 2 wurde am 29. März 2007 veröffentlicht.

Das Drehbuch basiert auf einer Geschichte von Iwan Ochlobystin.

Andrei Lasartschuk, ein russischer Autor des modernen turborealistischen Literaturstils, schrieb ein Buch, das auf diesem Film basiert.

Handlung

In der Zukunft: Weiche Drogen sind legal und einige Länder haben sich z. B. zur Asiatischen Union und den Lateinischen Staaten von Amerika zusammengeschlossen. Eine Söldnergruppe unter dem Kommando von Goodwin bricht auf Grund des Streites mit dem Mitglied Skif auseinander.

Fünf Jahre später haben sich die Dinge deutlich verändert. Lisa hat Skif verlassen und stattdessen Goodwin geheiratet. Russland, die Asiatische Union und die Latein-Amerikanischen Staaten überwachen gegenseitig die Einhaltung des Baustopps von Massenvernichtungswaffen.

In einem geheimen und nach internationalen Richtlinien verbotenen Lager des Russischen Verteidigungsministeriums auf einer Insel im Arktischen Ozean kommt es zu einem Notfall, der ein Eingreifen erfordert. Um eine Entdeckung der Basis durch die anderen Länder zu verhindern trommelt Goodwin seine alte Truppe zusammen. Spam sitzt im Knast und Luba arbeitet im selbigen als Wärter. Festival verdingt sich als Händler illegaler Drogen (LSD). Pai arbeitet in einem Kasino, während Skif sich in einen Säufer verwandelt hat.

Letztendlich rauft sich die Truppe zusammen und dringt in das geschlossene Laboratorium ein, wo es auf ein Spiel um Leben und Tod hinausläuft.

Weblinks

 New York Times Kritik

Filmtitel 2007
Russischer Film
Science-Fiction-Film
Dystopie im Film
Actionfilm
Thriller

Paragraph 78 – Das Spiel des Todes


The Deficit Reduction Act may refer to various pieces of United States legislation, including:
 Deficit Reduction Act of 1984
 Gramm-Rudman-Hollings Deficit Reduction Act of 1985
 Omnibus Budget Reconciliation Act of 1993
 Deficit Reduction Act of 2005

See also
 Deficit (disambiguation)

Deficit Reduction Act


عين شڭاڭ''' هي قرية مغربية تنتمي لإقليم صفرو، جنوبي مدينة فاس. تضم هذه البلدة 15.475 ساكنا حسب إحصاء سبتمبر 2004.

مراجع

أماكن مأهولة في إقليم صفرو
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم صفرو

عين الشكاك


An Ficinia filiformis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean-Baptiste de Lamarck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Adolph Schrader. An Ficinia filiformis in nahilalakip ha genus nga Ficinia, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ficinia

Ficinia filiformis


An Diuris nigromontana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones. An Diuris nigromontana in nahilalakip ha genus nga Diuris, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha New South Wales. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Diuris

Diuris nigromontana


Përrenjas ( oder auch Prrenjas respektive Prrenjasi) ist eine Kleinstadt in Ostalbanien. Die Bergwerksstadt im Kreis Librazhd liegt unweit der nordmazedonischen Grenze und hat 5847 Einwohner.

Përrenjas liegt am westlichen Aufstieg zum Pass Qafë Thana () in einer kleinen Ebene, der Fusha e Domosdovës, umgeben von über 1000 Meter hohen Bergen auf fast  Die Ebene, eine große Karstdoline, wird nach Westen zum Shkumbin vom Flüsschen Lingjaca entwässert. Im Osten liegt der Pass, der zugleich Übergang zum Ohridsee ist und wo sich der Grenzübergang nach Nordmazedonien befindet. Etwas nördlich liegt der Shebenik-Bergzug, Teil des Nationalparks Shebenik-Jablanica, südlich die Mokra-Berge.

Im Sommer 2015 wurde die Gemeinde mit den umliegenden Gemeinden (komuna) im Süden des aufgehobenen Kreises Librazhd, mit Qukës (8211 Einwohner), Rrajca (8421 Einwohner) und Stravaj (2427 Einwohner) zusammengelegt. Die vier ehemaligen Gemeinden sind seither die Njësitë administrative (Verwaltungseinheiten) der Bashkia Përrenjas.

Qukës liegt im Shkumbin-Tal westlich von Përrenjas, Stravaj noch weiter südwestlich, Rrajca grenzt östlich an Përrenjas an. Die neue Gemeinde hat 24.906 Einwohner (Stand 2011). Zur alten Gemeinde – deren Behörden eine Einwohnerzahl von 8256 Personen (2007) angaben – respektive der neuen Njësia administrative Përrenjas mit einer Fläche von 1830 Hektar gehören noch die Dörfer Fshat Përrenjas (Përrenjas-Dorf) mit rund 1500 Einwohnern und Rashtan mit rund 600 Einwohnern.

Heute führt die SH 3, die Elbasan mit Pogradec verbindet, durch Përrenjas und über den Pass. Die Römer führten hier die Via Egnatia entlang, die wichtige Verbindung der Häfen am Ostufer der Adria mit Konstantinopel. Entlang dieser Route zogen später auch die Osmanen und wurden im Jahr 1444 erstmals von Skanderbeg schwer geschlagen. Die wichtige Verkehrsverbindung, die Hauptstraße nach Südostalbanien, wurde in den letzten Jahren gut ausgebaut, als Paneuropäischer Verkehrskorridor VIII auch mit europäischer Unterstützung. Seit 1974 führt eine Eisenbahnlinie der Hekurudha Shqiptare nach Përrenjas, die fünf Jahre später bis Pogradec verlängert wurde.

In den späten 1960er Jahren und anfangs der 1970er Jahre wurden in Përrenjas größere Bergwerke errichtet, die vor allem das Stahlwerk in Elbasan belieferten. Die Stadt wurde 1953 als Unterkunft für die Bewohner des nordwestlich gelegenen Bergwerks von Pishkash gegründet und erhielt den Namen des nahen Dorfes. Abgebaut wurde im Tagebau und Untertagebau Eisen und Nickel, das zum Teil auch vor Ort aufbereitet wurde. Seit Ende der 1990er Jahre sind die Bergbauaktivitäten mehrheitlich eingestellt, in Zusammenarbeit mit einer italienischen Firma soll aber noch Chrom abgebaut werden.

Die Domosdova-Ebene ist gutes Agrarland und Landwirtschaft gehört mit einer Anbaufläche von über 550 Hektar zu den wichtigsten Beschäftigungszweigen. Der Ort ist das regionale Zentrum zwischen Librazhd und Pogradec. Er verfügt über ein kleines Krankenhaus und Ausbildungsstätten wie eine Mittelschule mit rund 400 Schülern.

Weblinks

 Offizielle Webpräsenz der Bashkia (albanisch)

Einzelnachweise

Ort im Qark Elbasan
Ort in Albanien
Gemeinde (Albanien)

Përrenjas


An Scleria abortiva in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck ngan Carl Sigismund Kunth. An Scleria abortiva in nahilalakip ha genus nga Scleria, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scleria

Scleria abortiva


Auguste Meixner (* 3. Oktober 1860 in Weilheim; † nach 1934) war eine deutsche Kinder- und Jugendbuchautorin.

Leben
Auguste Meixner ist auch als Auguste Hundt bekannt, da sie um 1890 Christoph Otto Hundt heiratete. Für ihre Kinderbücher verwendete sie aber weiterhin ihren Geburtsnamen. Sie lebten in München. Ihr erstes Kinderbuch erschien 1889 in Theo. Stroefer's Kunstverlag. Ausgestattet war es mit sechs Illustrationen von Victor Thomas. Interessant ist aber vor allem die Widmung:

Wie Auguste Meixner in Kontakt mit dem viel älteren Schriftsteller Hermann Lingg kam, der auch in München lebte, ist unklar – der Widmung nach zu schließen, ist aber davon auszugehen, dass er sie förderte und ihr vielleicht den Weg in die Schriftstellerei ebnete. Sie scheint sich in den Künstlerkreisen Münchens bewegt zu haben, denn ihr Gatte steuerte die Illustrationen zu ihrem zweiten Kinderbuch bei. Das Schreiben von Kinderbüchern gab sie vermutlich auf, da sie für ihre beiden Töchter zu sorgen hatte. In Kürschners Literaturkalender des Jahres 1934 erscheint sie noch als lebende Person, sie muss also danach verstorben sein.

Auszeichnungen
Auguste Meixners zweites Kinderbuch, Frisches Grün, trug folgende Widmung:

Hierin darf man aber keine ironische Feminisierung des Regenten sehen, sondern die Widmung bezieht sich auf die geborene Erzherzogin Marie Therese von Österreich-Este, die Gattin des späteren letzten Königs von Bayern, Ludwig III. Es war üblich, eine Frau nach dem Namen ihres Ehemannes zu bezeichnen und zum Abfassungszeitpunkt war Marie Therese die 'Prinzessin Ludwig von Bayern'. Auguste Meixner erhielt "ein Dank- und Anerkennungsschreiben des Prinzregenten Luitpold für das der Prinzessin Marie Therese gewidmete Werk".

Werke
 Aus bewegter Jugendzeit. Sechs Erzählungen für Kinder von 8-12 Jahren, München 1888.
 Frisches Grün. Sechs Erzählungen für die Jugend, München 1889.
 Kleine und große Freunde. Erzählungen und Verse, München 1889.
 Gartenfreuden, München 1890.
 Ringel-Ringel-Reihe, München 1891.
 Was ihr wollt! Erzählungen und Reime, München 1892.
 Im Zwielicht. Erzählungen, Märchen und Reime, München 1893.
 Der Osterhase und andere Erzählungen, München 1895 (2. Aufl. 1900).
 Der Gänsebub und andere Erzählungen, München 1901.
 Für lustige kleine Leute. Heitere Verse und humorvolle Gelegenheitsgedichte in oberbayerischer und schwäbischer Mundart zum Deklamieren für Kinder, München 1902 (2. Aufl. 1902, 3. Aufl. 1903).
 In der Umfuhr und andere Erzählungen, München 1903.

Literatur
 Heinrich Klenz (Hg.): Kürschners Deutscher Literaturkalender auf das Jahr 1904, Leipzig 1904, Sp. 588.
 Martha Schach: Bayerns Königinnen, München/Zürich 2005.

Einzelnachweise

Autor
Kinder- und Jugendliteratur
Literatur (Deutsch)
Deutscher
Geboren 1860
Gestorben im 20. Jahrhundert
Frau
Wikipedia:Geburts- oder Sterbeort unbekannt

Auguste Meixner


Nenad Šegvić (Split, 7. listopada 1936. – Rijeka, 11. srpnja 2021.) bio je hrvatski kazališni glumac.

Životopis
Nenad šegvić rodio se u Splitu 1936. godine gdje je završio osnovnu i srednju školu, a u Beogradu 1959. godine završava tamošnju Dramsku akademiju. Prvu veliku ulogu ostvario je u splitskom HNK 1961. godine kao Don Jere u Marinkovićevoj Gloriji. U riječko HNK odlazi 1964. gdje ostaje do svojeg umirovljenja 1999. godine. U istom kazalištu obnašao je dužnost ravnatelja drame od 1976. do 1986. godine. Osim glume, Šegvić se angažirao i u dramskoj organizaciji te je tako jedan od osnivača HKD Teatra te Hrvatskog festivala malih scena.

Bio je suprug glumice Edite Karađole.

Filmografija

Televizijske uloge
 "Nepokoreni grad" (1982.)
 "Marija" kao Zorkin muž Marko (1977.)
 "Sajam razbojnika" kao Graf Peregrini (1968.)

Filmske uloge
 "Srbenka" kao Nenad Šegvić (2018.)
 "Ministarstvo ljubavi" kao starac (2016.)
 "Vježbanje života" (1991.)
 "Život sa stricem" (1988.)
 "Crveni i crni" (1985.)
 "Grgo gre u Pazin" (1983.)
 "Put u raj" (1970.)

Vanjske poveznice

Izvori

Dobitnici nagrade Vladimir Nazor
Hrvatski kazališni glumci
Životopisi, Rijeka

Nenad Šegvić


Oreopithecus (from the Greek ,  and , , meaning "hill-ape") is an extinct  genus of hominoid primate from the Miocene epoch whose fossils have been found in today's Tuscany and Sardinia in Italy. It existed nine to seven million years ago in the Tusco-Sardinian area when this region was an isolated island in a chain of islands stretching from central Europe to northern Africa in what was becoming the Mediterranean Sea.

Oreopithecus was one of many European immigrants that settled this area in the Vallesian–Turolian transition and one of few hominoids, together with Sivapithecus in Asia, to survive the so-called Vallesian Crisis. To date, dozens of individuals have been discovered at the Tuscan localities of Montebamboli, Montemassi, Casteani, Ribolla, and, most notably, in the fossil-rich lignite mine in the Baccinello Basin, making it one of the best-represented fossil apes.

Evolutionary history
Oreopithecus bambolii was first described by French paleontologist Paul Gervais in 1872, after the discovery of a juvenile mandible by Professor Igino Cocchi in a lignite mine at Montebamboli in 1862. In 1890, nearly a dozen new specimens were reported by Guiseppe Ristori, among them an upper jaw. In 1898, a left lower jaw was described by Felice Ottolenghi. In 1907, Giuseppe Merciai reported four maxillae and a lower jaw from the Grosseto mine at Ribolla. During this period there was no consensus whether Oreopithecus was a monkey or an ape.

From 1949 onwards, Swiss paleontologist Johannes Hürzeler began to restudy the known material. In 1954, 1955, 1956 and 1958 he claimed Oreopithecus were a true hominin—based on its premolars, short jaws and reduced canines, at the time considered diagnostic of the hominin family. This hypothesis was immediately hotly discussed by his fellow palaeontologists. When he toured the world to give a series of lectures, his views generated an enormous press coverage, often being presented as a challenge to the Darwinian descent of man from apes. After Hürzeler was invited to give a lecture in New York in March 1956, the Wenner-Gren Foundation decided to finance excavations in Italy, with the cooperation of the Italian paleontologist Alberto Carlo Blanc. On 2 August 1958, Hürzeler's views seemed to be confirmed when he discovered a complete skeleton in Baccinello, which in 1960 he interpreted as a biped because of the short pelvis was closer to those of hominins than those of chimpanzees and gorillas. Hominin affinities claimed for Oreopithecus remained controversial for decades until new analyses in the 1990s reasserted that Oreopithecus was directly related to Dryopithecus. The peculiar cranial and dental features were explained as consequences of insular isolation.

This new evidence confirmed that Oreopithecus was bipedal but also revealed that its peculiar form of bipedalism was much different from that of Australopithecus. The hallux formed a 100° angle with the other toes, which enabled the foot to act as a tripod in erect posture, but prevented Oreopithecus from developing a fast bipedal stride. When a land bridge broke the isolation of the Tusco-Sardinian area , large predators such as Machairodus and Metailurus were present among the new generation of European immigrants and Oreopithecus faced quick extinction together with other endemic genera.

Taxonomic classification
Known as the "enigmatic hominoid", Oreopithecus can dramatically rewrite the palaeontological map depending on whether it is a descendant of the European ape Dryopithecus or an African anthropoid. Some have suggested the unique locomotory behavior of Oreopithecus requires a revision of the current consensus on the timing of bipedality in human developmental history, but there is limited agreement on this point among paleontologists.

Simons (1960) considered Oreopithecus closely related to the early Oligocene Apidium, a small arboreal anthropoid that lived nearly 34 million years ago in Egypt. Oreopithecus shows strong links to modern apes in its postcranium and, in this respect, it is the most modern Miocene ape below the neck, with closest similarities to the postcranial elements of Dryopithecus, but its dentition is adapted to a leafy diet and a close link is uncertain. Others claim it to be either the sister taxon to Cercopithecoidea or an even direct human ancestor, but it is usually placed in its own subfamily within Hominidae. It could instead be added to the same subfamily as Dryopithecus, perhaps as a distinct tribe (Oreopithecini). A cladistic analysis of Nyanzapithecus alesi recovers Oreopithecus as a member of the proconsulid subfamily Nyanzapithecinae. A 2023 phylogenetic analysis suggested found a close relationship with gibbons, though the author suggested that this was likely due to having a similar climbing lifestyle and retained plesiomorphies, rather than a real close relationsip, but suggested that it was unlikely that Oreopithecus was a member of Hominidae.

Physical characteristics

Oreopithecus bambolii is estimated to have weighed . It possessed a relatively short snout, elevated nasal bones, small and globular neurocranium, vertical orbital plane, and gracile facial bones. The shearing crests on its molars suggest a diet specializing in plant leaves. The very robust lower face, with a large attachment surface for the masseter muscle and a sagittal crest for attachment of the temporal muscle, indicates a heavy masticatory apparatus.

Its teeth were small relative to body size. The lack of a diastema (gap) between the second incisor and first premolar of the mandible indicates that Oreopithecus had canines of size comparable to the rest of its dentition. In many primates, small canines correlate with reduced inter-male competition for access to mates and less sexual dimorphism.

Positional behavior
Its habitat appears to have been swampy, and not savanna or forest. The postcranial anatomy of Oreopithecus features adaptations for suspensory arborealism. Functional traits related to suspensory locomotion include its broad thorax, short trunk, high intermembral index, long and slender digits, and extensive mobility in virtually all joints. Its fingers and arms seem to show adaptations for climbing and swinging.

Its foot has been described as chimp-like, but is different from those of extant primates. The habitual line of leverage of the primate foot is parallel to the third metatarsal bone. In Oreopithecus, the lateral metatarsals are permanently abducted so that this line falls between the first and second metatarsals instead. Furthermore, the shape of the tarsus indicate loads on the foot were transmitted to the medial side of the foot instead of the lateral, like in other primates. The metatarsals are short and straight, but have a lateral orientation increase. Its foot proportions are close to the unusual proportions of Gorilla and Homo but are distinct from those found in specialized climbers. The lack of predators and the limitation of space and resources in Oreopithecus insular environment favored a locomotor system optimized for low energy expenditure rather than speed and mobility.

Oreopithecus has been claimed to exhibit features that are adaptations to upright walking, such as the presence of a lumbar curve, in distinction to otherwise similar species known from the same period. Since the fossils have been dated to about 8 million years ago, this would represent an unusually early appearance of upright posture. However, a reevaluation of the spine from a skeleton of Oreopithecus has led to the conclusion that it lacked adaptations for habitual bipedality.

Semicircular canals
The semicircular canals of the inner ear serves as a sense organ for balance and controls the reflex for gaze stabilization. The inner ear has three canals on each side of the head, and each of the six canals encloses a membranous duct that forms an endolymph-filled circuit. Hair cells in the duct's auditory ampulla pick up endolymph disturbances caused by movement, which register as rotatory head movement. They respond to body sway of frequencies greater than 0.1 Hz and trigger the vestibulocollic (neck) reflex and vestibuloocular (eye) reflex to recover balance and gaze stability. The bony semicircular canals allow estimates of duct arc length and orientation with respect to the sagittal plane.

Across species, the semicircular canals of agile animals have larger arcs than those of slower ones. For example, the rapid leaper Tarsius bancanus has semicircular canals much bigger than the slow-climbing Nycticebus coucang. The semicircular canals of brachiating gibbons are bigger than those of arboreal and terrestrial quadrupedal great apes. As a rule of thumb, arc size of the ducts decreases with body mass and consequently slower angular head motions. Arc size increases with greater agility and thus more rapid head motions. Modern humans have bigger arcs on their anterior and posterior canals, which reflect greater angular motion along the sagittal plane. The lateral canal has a smaller arc size, corresponding to reduced head movement from side to side.

Allometric measurements on the bony labyrinth of BAC-208, a fragmentary cranium that preserves a complete, undeformed petrosal bone suggest that Oreopithecus moved with agility comparable to extant great apes. Its anterior and lateral semicircular canal sizes fall within the range for great apes.

Its relatively large posterior arc implies that Oreopithecus was more proficient at stabilizing angular head motion along the sagittal plane.

Dexterity
Oreopithecus had hominin-like hand proportions that allowed a firm, pad-to-pad precision grip. Features present in the hands of neither non-human-extant nor fossil apes include hand length, relative thumb length, a deep and large insertion for the flexor pollicis longus, and the shape of the carpometacarpal joint between the metacarpal bone of the index finger and the capitate bone.

At the base of the second metacarpal bone, the facet for the capitate is oriented transversally, as in hominins. The capitate, on the other hand, lacks the waisting associated with apes and climbing, and still present in Australopithecus. Oreopithecus share the specialised orientation at the carpometacarpal joint with A. afarenis and the marked groove for the flexor pollicis longus with A. africanus. It is thus likely that the hand morphology of Oreopithecus is derived for apes and convergent for early hominins.

See also

List of fossil sites
 List of human evolution fossils (with images)

Explanations

Notes

References

External links

  — A photo of an Oreopithecus bamboli jaw

Miocene primates of Europe
Prehistoric apes
Fossil taxa described in 1872
Prehistoric mammals of Europe
Prehistoric primate genera

Oreopithecus


RFA Engadine (K08) was a helicopter support ship of the Royal Fleet Auxiliary.

The need for Engadine was seen in the mid-1960s as more and more helicopters were deployed from Royal Navy aircraft carriers and surface combatants. The ship was ordered in August 1964, from Henry Robb of Leith, and commissioned in December 1967, replacing . She was the third British ship named HMS Engadine the previous two being a seaplane carrier and an aircraft transport ship. Engadine comes from the Engadin valley in south-east Switzerland, which is represented by the alphorns and edelweiss on her badge.

In 1968 she was designated as one of the PYTHON locations for the dispersal and continuity of government in the event of nuclear war.

Engadine'''s homeport throughout her career was Portland, Dorset. During the 1976 crisis in Lebanon she was deployed as part of contingency planning to evacuate British citizens.

At the Silver Jubilee fleet review in 1977 she followed the royal yacht .

In the Falklands War she was a helicopter support and refuelling ship in San Carlos Water.

By the mid-1980s Engadine was becoming obsolescent so the container ship MV Contender Bezant was bought for conversion, becoming . Engadine'' was decommissioned in 1989 and sold to new owners in Greece.  She arrived at Piraeus on 18 February 1990 after being bought by Greek owners for a new service which never materialised and the ship was laid up, name unchanged.  She was sold for scrap and arrived at Alang for demolition on 7 May 1996 which commenced on 23 September 1996.

References

Bibliography

External links

1966 ships
Falklands War naval ships of the United Kingdom
Ships of the Royal Fleet Auxiliary
Ships built in Leith

RFA Engadine (K08)


Baystone Bank Reservoir er en kunstig sø i Lake District i Cumbria i England, nord for landsbyen Millom og øst for højdedraget White Combe Søen blev anlagt 1876-77 som drikkevandsreservoir. Den blev ikke   benyttet efter 1996 og har siden været anvendt til ørredfiskeri.

United Utilities, som ejede reservoiret, påbegyndte dræning af reservoiret i 2011 for at genskabe landskabet, som det så ud inden anlæggelsen. Samtidigt anerkendte virksomheden betydningen af reservoiret for dyre- og plantelivet og sørgede for passende foranstaltninger. Der voksede på bunden en sjælden art af brasenføde, som blev flyttet til lignende vækstforhold, lige som ørreder og ål blev flyttet til et fiskereservoir i Hodbarrow Naturreservat. Endelig sørgede man for at oprette en række mindre damme for at give dyrene adgang til vand.

Referencer

Søer i England
Cumbria

Baystone Bank Reservoir


Die Onze-Lieve-Vrouwekerk () ist eine evangelische Pfarrkirche in Geervliet (Gemeinde Nissewaard) in der niederländischen Provinz Südholland. Wie die meisten mittelalterlichen Kirchen dieser Provinz iat sie ein Werk der Backsteingotik.

Geschichte
An einer Vorgängerkirche des heutigen spätgotischen Gotteshauses richtete Nicolaas van Putten 1307 ein Kollegiatstift ein. Er und seine Frau Aleidis van Strijen ruhen heute in einem marmornen Grabmal im Chor. Der in das Langhaus teilweise eingebaute Turm wurde in der ersten Hälfte, der einschiffige Langchor mit dreiseitigem Schluss in der zweiten Hälfte des 15. Jahrhunderts errichtet. 1515 wurde von einer großen Baufälligkeit berichtet. Danach erhielten das basilikale dreischiffige Langhaus und die Querhausarme ihre Gestalt. Nur der nördliche Langhausarm reicht über das Seitenschiff hinaus, der südliche Arm schließt an das Seitenschiff an, besitzt jedoch die Höhe des Mittelschiffes. Der Langchor und das nördliche Querschiff sind vom Gottesdienstraum abgetrennt, der gemäß reformierter Tradition auf die Predigtkanzel im Langhaus hin orientiert ist. Die Kirchengemeinde gehört zur 2004 geschaffenen Protestantse Kerk in Nederland und hat sich mit Nachbargemeinden zu dem Gemeindeverbund tweestromenland (Zweistromland) zusammengeschlossen.

Orgel

Die Orgel wurde 1874 von der Orgelbaufirma Bätz-Witte gebaut. Sie stand zunächst in der Geerteskerk in Utrecht und wurde 1931 in die Julianakerk in Utrecht versetzt. 1985 wurde das Instrument in Geervliet aufgestellt. Das Instrument hat 16 klingende Register. Der Subbass im Pedal ist eine Transmission aus dem Hauptwerk.

 Koppel: I/P

Siehe auch
 Liste der Backsteinbauwerke der Gotik in den Niederlanden

Literatur
 Peter Don: Kunstreisboek Zuid-Holland, Zeist 1985.

Weblinks

Einzelnachweise

Geervliet
Geervliet
Geervliet
Geervliet
Nissewaard
Geervliet
Denkmalgeschütztes Bauwerk in den Niederlanden
Geervliet
Geervliet
Geervliet

Onze-Lieve-Vrouwekerk (Geervliet)


Candlemass er sænsk þungarokkshljómsveit sem telst frumkvöðull í stefnunni dómsdagsmálmur (e. doom metal). Ennfremur spilar sveitin í stíl sem er undirtegund stefnunnar, epískan dómsdagsmálm, þar sem klassísk áhrif og langar lagasmíðar eru til staðar.

Sveitin var stofnuð árið 1984 af Leif Edling bassaleikara og trommaranum Matz Ekström. Candlemass hefur ásamt Pentagram, Saint Vitus og Trouble verið talin ein af stóru fjórum innan stefnunnar. Sveitin hefur hætt tvisvar, 1994 og 2002, en byrjað aftur 2-3 árum síðar.

Árið 2018 sneri söngvarinn Johan Längqvist sem var á fyrstu plötunni, Epicus Doomicus Metallicus, aftur í hljómsveitina. En Candlemass hafði haft nokkra söngvara eftir að hann hætti. Tony Iommi, gítarleikari Black Sabbath, gestaði á plötu sveitarinnar árið 2019. En meðlimir Candlemass líta á Sabbath sem mikinn áhrifavald.

Meðlimir
Leif Edling – bassi (1984–1993, 1997–), söngur (1984–1986)
Mats "Mappe" Björkman – gítar (1984–1993, 2001–)
Johan Längqvist – söngur (1986, 2018–; tónleikagestur 2010, 2011)
Jan Lindh – trommur (1986–1993, 2001–)
Lars Johansson – gítar (1986–1993, 2001–)

Breiðskífur
Epicus Doomicus Metallicus	(1986)
Nightfall	(1987)
Ancient Dreams	(1988)
Tales of Creation (1989)
Chapter VI (1992)
Dactylis Glomerata (1998)
From the 13th Sun	(1999)
Candlemass	(2005)
King of the Grey Islands	(2007)
Death Magic Doom	(2009)
Psalms for the Dead	(2012)
The Door to Doom	(2019)
Sweet Evil Sun	(2022)

Stuttskífur
Candlemass sjunger Sigge Fürst (1993)
Lucifer Rising (2008)
Don't Fear the Reaper (2010)
Death thy Lover (2016)
House of Doom (2018)

Stofnað 1984
Sænskar þungarokkshljómsveitir

Candlemass


Alic Ioan I. Nică (n. 8 octombrie 1875, Ghelar, Județul Hunedoara, Regatul Ungariei – d. 2 iulie Secolul XX, Orăștie, Regatul României) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918..

Activitatea politică
Ioan Alic (al lui Nica) – primar al Ghelariului în anii `20, a refuzat să se alinieze vreunei politici de partid. S-a dedicat trup și suflet Unirii. A cutreierat întregul ținut al pădurenilor, vorbind, la întruniri populare, pe înțelesul tuturor, despre importanța istorică a alipirii Ardealului la România. A reușit să strângă 677 de adeziuni și a fost Împuternicit al Ținutului Pădurenilor să voteze la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia. A dus cu el, acolo, peste 50 de ghelareni..

Note

Bibliografie
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).
 https://www.ghelari-primarie.ro/istoric/personalitati.php

Lectură suplimetară
Ioan I. Șerban, Nicolae Josan (coord.), Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Alba Iulia, Editura Altip, 2003.
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații
http://www.orastieinfo.ro/ioan-mihu.html

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1875
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Transilvăneni
Români din Austro-Ungaria
Primari din România
Decese în secolul al XX-lea

Alic Ioan I. Nică


An Selenipedium isabelianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni João Barbosa Rodrigues. An Selenipedium isabelianum in nahilalakip ha genus nga Selenipedium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Selenipedium

Selenipedium isabelianum


Fatty es un equipo de béisbol perteneciente a la Liga Ecuatoriana de Béisbol y cuya sede es el Estadio Yeyo Úraga de Guayaquil.

Historia
A mediados de 1968 decide formar un equipo para las ligas menores, que en esos días funcionaba en el Parque Forestal (terrenos del actual Centro Cívico), pero con un auspicio de tipo personal, y decide que el nombre que llevaría el equipo sea el de su apelativo de toda la vida: FATTY.

Es entonces que la organización de Fatty encarga a un estrecho colaborador y dirigente del béisbol porteño, Antonio Ubilla Norero. Apareciendo de esta manera su equipo en las ligas infantiles.

Antecedentes
En su calidad de Gerente de una prestigiosa institución bancaria como el Banco La Previsora, don David Miranda Franco se caracterizó por su apoyo al deporte en todas sus manifestaciones, así auspició eventos de fútbol, básquetbol y principalmente el béisbol, con promociones en torneos locales, y propulsó la masificación de éste a nivel nacional.

Para el efecto, en el año 1967 e inicios de 1968, se efectuaron 14 giras en diversas ciudades del país, en las cuales se realizaba un juego entre dos novenas juveniles, y se explicaban los reglamentos de la pelota chica.

Esta labor hizo que David Miranda fuera merecedor de muchos reconocimientos y preseas, por parte del periodismo y dirigencia deportiva del Ecuador.

Es importante resaltar que en algunas giras, David Miranda se animó a acompañar a la delegación de beisbolistas, dando un real ejemplo de su amor al deporte.

Palmarés

Béisbol

Torneos regionales
 Campeón del Campeonato Forestal (1): 1969.
 Campeón del Campeonato Yeyo Uraga(1): 1971.
 Campeón del Campeonato Liga Miraflores(2): 1976, 1977.
 Campeón del Torneo Oficial de la Kennedy(2): 1993, 1996.
 Campeón del Torneo de Novatas de Softbol(2): 1998, 1999.
 Campeón del Campeonato Liga Miraflores(2): 1998, 1999.
 Campeón del Torneo Absoluto de Softbol(2): 1998, 1999.
 Campeón del Torneo 24 Horas de Softbol(1): 1999.
 Campeón del Béisbol de Segunda Categoría(2): 1999, 2000.
 Campeón del Torneo Interbarrial(2): 2000, 2000.
 Campeón del Torneo Recreativo Mayores de 40 (1): 2007.
 Campeón del Mañana Deportiva Club Oriente (3): 2008,2008,2008.
 Campeón del Campeonato Federativo Femenino (1): 2008.

Torneos nacionales
 Campeón del Torneo Oficial de Béisbol(5): 1996, 1997, 1998, 1999, 2008.
 Campeón del Festival Olímpico de Cuenca(1): 2007.

Torneos internacionales
 Campeón del III Torneo Internacional de Béisbol (1): 2007.

Hockey
 Vicecampeón del Campeonato Federativo de Hockey (1): 2008.

Beisbolistas de Ecuador

Fatty


The Killing of John Lennon é um filme biográfico de 2006 sobre o planejamento de Mark Chapman para matar o músico John Lennon. Foi roteirizado e dirigido por Andrew Piddington e estrelado por Jonas Ball.

Sinopse
O filme traça a jornada de Mark David Chapman (Jonas Ball) nos meses que antecederam o assassinato de John Lennon (Richard Sherman/Tom J. Raide), com flashbacks de sua vida anterior, enquanto ele lia o romance The Catcher in the Rye, de J. D. Salinger, e faz ligações entre isso e os motivos que o levaram a cometer o crime.

Recepção
No agregador de críticas Rotten Tomatoes, o filme tem uma classificação de aprovação de 39% com base em 36 resenhas, com uma classificação média de 5,01/10. O consenso dos críticos do site diz: "Apesar de uma atuação comprometida do estreante Jonas Ball, The Killing of John Lennon é, em última análise, um fraco estudo de personagem". No Metacritic, o filme tem uma pontuação média ponderada de 49 em 100, com base em 10 críticos, indicando "críticas mistas ou médias".

Stephen Holden, para o The New York Times, elogiou a atuação de Jonas Ball e o aspecto "incômodo" da produção em simular uma "desorientação mental" no espectador, apesar de deixar em aberto se considerou o filme tecnicamente bem feito. Gerald Thomas, escrevendo para a Folha de S.Paulo, criticou o filme como um "culto do mal" que se perde em tentar mostrar a verdadeira motivação do assassinato, se decepcionando por pensar que "iríamos ver mais John Lennon e o interior da mente do assassino, a real motivação do crime e ter um insight sobre esse imbecil. Mas, infelizmente, isso ficou somente numa remota esperança".

Por este filme, Andrew Piddington foi indicado ao BAFTA de melhor estreia de roteirista, diretor ou produtor britânicos em 2008.

Ver também
 Capítulo 27 - O Assassinato de John Lennon

Cinebiografias de criminosos
Representações culturais de Yoko Ono
Representações culturais de John Lennon
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes em língua inglesa
Filmes do Reino Unido de 2006

The Killing of John Lennon


Lauges kat er en børnefilm instrueret af Christina Rosendahl efter manuskript af Karen Balle.

Handling
Lauge bor på landet og ønsker sig en kattekilling. Da hans far skal aflive et kuld killinger, der bor i laden, løber en af dem væk. Lauge finder den og skjuler den på sit værelse. Men så kommer nabodrengen Sonny og blander sig ...

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2004

Børnefilm fra Danmark

Lauges kat


Pacifičke igre (poznate i pod nazivom Južno pacifičke igre) je međunarodno športsko natjecanje koje se održava svake četiri godine. Države i teritoriji koji se natječu moraju biti dio Južnog Pacifika. Prve igre su održane 1963. godine u gradu Suvi na Fidžiju.

Vijeće za pacifičke igre

Upravljačko tijelo igara je Vijeće za pacifičke igre. Članstvo u Vijeću obuhvaća međunarodno priznate nacionalne sportske organizacije unutar zemalja i teritorija koji se nalaze u Tihom oceanu. Vijeće trenutno ima 22 člana. Pitcairnovo Otočje je jedini član Komisije za Južni Pacifik koji nije član Vijeća, dok je otok Norfolk priznat kao član Vijeća, iako nije član Komisije.
Petnaest članova također su članice udruženja Nacionalnih olimpijskih odbora Oceanije (ONOC). Od igara 2015. godine Australija i Novi Zeland sudjeluju na Pacifičkim igrama.
U srpnju 2014., nacionalni olimpijski odbor Oceanije najavio je da su njihovi članovi glasovali kako bi omogućili Australiji i Novom Zelandu sudjelovanje u četiri sporta, na privremenoj osnovi. Zbog razvijenosti tih dviju država i rizikom da bi dominirali nad konkurencijom prethodno su spriječili njihovo uključivanje. Australiji i Novom Zelandu je dopušteno da sudjeluju u četiri sporta ragbiju, jedrenju, taekwondou i dizanju utega, sportovima u kojima su se i druge zemlje pokazale dovoljno konkurentne protiv njih u prošlosti.

Zemlje i teritoriji sudionici

  Tahiti

Domaćini

Izvor

Vanjske poveznice
 Pacifičke igre arhiva  na Oceania Sport Information Centre
 Popis Pacifičkih igara i Mini igara na www.rsssf.com od Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation

Regionalna višešportska natjecanja
Oceanijska športska natjecanja

Pacifičke igre


131.000 este o serie de locomotive proiectată de CFR și construită de Uzinele Reșița.

Referințe

Locomotive românești
Locomotive cu abur CFR

Seria 131.000


Corio Bay is one of numerous internal bays in the southwest corner of Australia's Port Phillip, and is the bay on which abuts the City of Geelong. The nearby suburb of Corio takes its name from Corio Bay.

Etymology
When Hamilton Hume and William Hovell arrived at the bay in 1824 they met with the local Wautharong people who referred to the bay as "Jillong" and the surround land "Corayo", but by the time the area was surveyed in the late 1830s the Aboriginal names had been swapped.  The names "Corayo" and "Jillong" had since been Anglicised to "Corio" and "Geelong".

Shipping

The Port of Geelong is located on the shores of Corio Bay, and is the sixth largest port in Australia by tonnage.

Before the initial settlement of Geelong, a sandbar across the bay from Point Lillias to Point Henry prevented ships from entering the inner harbour. Ships were required to drop anchor in the bay, and cargo was brought into Geelong on small barges. At times it was possible to walk across the bay on the sandbar at low tide.

The first channel through the sandbar was started in 1853, providing less than 4 metres draught for ships. This channel was straightened out and dredged at a depth of 6 metres in the 1860s. In 1881 a new channel started that took 12 years to complete. It was named the Hopetoun Channel after Lord Hopetoun who opened it on December 20, 1893.

Management of the channels and port was the responsibility of the Geelong Harbour Trust that was formed in December 1905. In 1981, the Port of Geelong Authority took over from the trust. The authority was privatised by the State Government in mid 1996, being sold to TNT Logistics for $49.6 million. It was later re-branded as 'GeelongPort'.

Leisure
The shores of Corio Bay have been a popular playground for Geelong residents. Since the 1930s Eastern Beach has been a popular swimming location. Boating is also popular, with a number of public boat ramps and piers provided. The bay is also the home of the Royal Geelong Yacht Club that was established in 1859, and the adjacent Bay City Marina that was constructed in the 1980s. Sometimes, whales and dolphins can be seen in the bay.

Commercial fishing
Commercial net fishing in Corio Bay ended in 2018 after campaigning by recreational fishing groups.

Contamination
Industrial activity around Corio bay has resulted in pollution to the bay:

 In 1974, severe cadmium contamination of mussels from Corio Bay was reported. Levels as high as 41.5 µg/g had been found. The Corio Bay contamination was traced to an industrial effluent which later ceased. After that time, cadmium levels in Corio Bay mussels decreased to below the NH&MRC limits.
Lead levels were significantly high in mussels in Corio Bay in 1977-78 and remained above the maximum permitted concentration of 2.5 µg/g up to the last measurements made prior to 1992
In 2002, Shell Australia was fined for three separate oil spills into Corio Bay.
In 2003, Shell refinery had 63 spills to the bay up until September 8 of that year.
in 2004 Shell Australia was ordered to pay $75,000 towards an environmental project near its Geelong refinery after it was convicted of polluting Corio Bay during three oil spills in 2003.
In 2009 Shell Australia was fined over oil leaks into bay and on land.
In 2014, spills of 3500 litres and 6300 litres of an ammonia derivative chemical (diisopropylamine) used in oil refining by Viva Energy from the bayside oil refinery occurred.
 In 2016, Incitec Pivot was fined twice for illegally discharging about 1.7 million litres of treated wastewater and untreated stormwater into Corio Bay.
 In 2015, Impact Fertilisers was fined for two illegal discharges of contaminated liquid. During its investigations EPA found out that a second discharge had occurred. It is likely that this second discharge would have reached Corio Bay.
 In 2017, Midway Limited was fined for permitting a significant amount of contaminated water, the company's third spill in 12 months, to leave its site and enter Corio Bay.

See also
Eastern Beach
Waterfront Geelong
Limeburners Bay
Timeline of Geelong history

Gallery

References

Geography of Geelong
Ports and harbours of Victoria (state)
Port Phillip
Bays of Victoria (state)
Ramsar sites in Australia

Corio Bay