Hans Munck, (født den 18. februar 1906, død den 3. oktober 1976) var en dansk modstandsmand, mejerist, koncertarrangør, foredragsholder, grønlandsfarer, landmand, skoleleder og missionær. Hans livsværk er Unge Hjem Bevægelsen og Unge Hjems Højskole.

Opvækst og uddannelse
Hans Munck blev født i Sønder Rind ved Viborg som gårdmandssøn. Da faderen døde, afbrød han sin mejeristuddannelse for at vende tilbage og drive gården sammen med sin mor.

Karriere
Hans Munck blev påvirket af sin mors stærke tro, og uddannede sig til Indre Missionær i 1930. Han og hans kone Anne Marie Munck arbejdede først i Randers, så blev de udstationeret i Esbjerg, og det var her, han grundlagde sit livsværk, Unge Hjem Bevægelsen. Hans Munck bekymrede sig for de unge familier, også fordi han i Tyskland havde set hvordan nazisterne påvirkede dem, og han følte en forpligtelse til at hjælpe. Han lavede studiekredse, rådgivning og weekendstævner, og i begyndelsen af 1950`erne var det Danmarks største bevægelse med 200.000 medlemmer.

Indre Mission kaldte Munckfamilien til Aarhus, der var en politisk ændring på vej, og Hans Munck var manden der kunne åbne Indre Mission mod offentligheden. Han lavede blandt andet koncerter i Esbjerg, og det fortsatte han med i Aarhus sammen med foredrag, mange forskellige studiekredse og et kortvarigt forsøg på at drive biograf. Hans Munck inviterede hele byen, det var et princip, at alle mennesker skulle have adgang til Missionshuset Carmel.

Som en naturlig forlængelse af Unge Hjem Bevægelsen, byggede han Unge Hjems Højskole i Skåde Bakker syd for Aarhus, og han blev benævnt som `den progressive og fremsynede kraft i Indre Mission`. Skolen blev indviet i 1960, og Hans Munck var forstander indtil den 1. september 1976. Han insisterede på, at lærerne og foredragsholderne ikke udelukkende bestod af de mere konservative troende, han ville have et bredt spekter. Han var også den første til at drive en højskole som kursus- og hotelvirksomhed uden for sæsonen.

Han fungerede som repræsentant for kirken som helhed, da han to år i træk missionerede på Grønland, og han var, så vidt vides, den eneste Indre Missionær der deltog aktivt i modstandskampen under besættelsen.

Privat
Hans Munck var gift med Anne Marie Munck, født John, de fik otte børn. Hans Munck døde kun en måned efter at han trådte tilbage som højskoleforstander.

Kilder
www.hansmunck.dk

Referencer

Missionærer fra Danmark
Modstandsfolk fra Danmark

Hans Munck


18. øld f.Kr. – 17. øld f.Kr. – 16. øld f.Kr.

Hendingar

Týdningarmikil fólk

17. øld f.Kr.


An Epinephelus goreensis in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Achille Valenciennes hadton 1830. An Epinephelus goreensis in nahilalakip ha genus nga Epinephelus, ngan familia nga Serranidae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epinephelus

Epinephelus goreensis


Centreville là một thành phố thuộc quận Bibb, tiểu bang Alabama, Hoa Kỳ. Dân số năm 2009 là 2609 người, mật độ đạt 107 người/km².

Tham khảo

Thành phố ở quận Bibb, Alabama
Thành phố của Alabama

Centreville, Alabama


An Epipagis adipaloides in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Augustus Radcliffe Grote ngan Robinson. An Epipagis adipaloides in nahilalakip ha genus nga Epipagis, ngan familia nga Crambidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epipagis

Epipagis adipaloides


Mexican Open ili Abierto Mexicano Telcel jeste profesionalni teniski turnir za muškarce i žene koji se svake godine, obično krajem februara, održava na terenima u vlasništvu hotela Fairmont Acapulco Princess u Acapulcu. Do 2014. igrao se na zemlji, a od 2014. na tvrdoj podlozi. Spada u kategoriju ATP 500 (pobjednik dobija 500 bodova na ATP-listi), odnosno WTA International. Muški turnir igra se od 1993, a ženski je pokrenut 2001.

Pobjednici

Muškarci

Žene

Muški parovi

Ženski parovi

Vanjski linkovi
 Službeni sajt
 ATP-profil turnira

Mexican Open
Sport u Acapulcu
Teniski turniri u Meksiku
Teniski turniri na zemlji
Teniski turniri na tvrdoj podlozi

Mexican Open


Pacifisticuffs é o quarto álbum de estúdio da banda sueca de avant-garde metal Diablo Swing Orchestra. Foi lançado em 8 de dezembro de 2017 e é o primeiro com a vocalista Kristin Evegård e o baterista Johan Norbäck.

Gravado entre julho e outubro de 2016, o álbum era originalmente esperado para o final de 2016, mas problemas com a mixagem causaram atrasos significativos. O álbum traz uma regravação do single de 2014 "Jigsaw Hustle" e teve dois singles: "Knucklehugs", lançado em 3 de novembro, e "The Age of Vulture Culture", lançado em 1 de dezembro.

Mantendo a tradição da banda, Pacifisticuffs combina vários gêneros como heavy metal, rock, swing, progressivo e clássico; influências como jazz, bluegrass, schlager, disco, folk, gospel, blues, tango, e latino também foram observados, bem como a transição para os vocais mais pop de Kristin em comparação ao estilo operático da ex-vocalista AnnLouice Lögdlund. O álbum recebeu resenhas positivas dos críticos de música.

Produção e gravação
A banda anunciou que começaram a trabalhar em seu próximo álbum no dia 16 de agosto de 2014, ao mesmo tempo em que anunciaram Kristin como a vocalista feminina.

As gravações começaram com o produtor Roberto Laghi e o engenheiro de som Jakob Herrmann no Top Floor Studios em Gotemburgo em 16 de julho de 2016 com a bateria, que terminou em 24 de julho. A gravação das guitarras e do baixo começou em 3 de agosto, com baixo terminado em 4 de setembro. A gravação dos metais começou em 18 de setembro, as cordas em 19 de setembro, um coro de cinco pessoas no dia 24 de setembro e o piano de cauda no dia 27 de setembro. A gravação dos vocais começou no dia 29 de setembro e terminou no dia 9 de outubro, concluindo as gravações principais.

A mixagem era para ter sido feita até o final de outubro de 2016, mas dificuldades técnicas levaram a um atraso no lançamento do álbum. A banda finalmente anunciou a conclusão da mixagem e o início da masterização em 14 de janeiro de 2017.

Lançamento e promoção
Em 10 de fevereiro de 2017, eles revelaram o título, comentando: "diga isso cem vezes antes de dormir e acorde uma pessoa ainda melhor." A lista de faixas foi revelado no dia 25 de março, e a capa em 22 de abril.

Após anunciar que o álbum seria lançado em outubro de 2017, a banda informou no dia 14 daquele mês que a data seria na verdade 8 de dezembro. Eles também anunciaram que dois novos singles seriam lançados antes do álbum: "Knucklehugs" no dia 3 de novembro (intitulado "Knucklehugs (Arm Yourself With Love)" no álbum) e "The Age of Vulture Culture" no dia 1 de dezembro.

Arte e capa
A capa do álbum foi feita por Sebastian Kowoll. O baixista Anders Johansson foi responsável pela direção de arte do encarte.

De acordo com a banda, um dos principais temas visuais do álbum é "geometria radical".

Recepção

Recepção da crítica

O álbum foi muito bem recebido pela crítica, com a maior parte dos elogios indo para sua mistura de diferentes gêneros, unicidade e as performances musicais, especialmente de Kristin e da ala de metais.

Em uma análise positiva, Lords of Metal chamou Pacifisticuffs de "um álbum que é mais pegajoso que qualquer coisa que esta banda já fez", e o chamou de "o álbum progressivo do ano". Antichrist Magazine fez uma análise positiva também, elogiando bastante Kristin e a mistura de gêneros no álbum.

It Djents deu nota 9/10 ao álbum, elogiando a composição das músicas e sua diversidade, afirmando que "se você aprecia audições desafiadoras que são tornadas mais acessíveis pela mistura de muitos gêneros diferentes, perícia na escrita, executantes apaixonados e muito coração, você precisa ouvir isto".

Dangerdog.com deu ao álbum nota 4/5, afirmando que "Diablo Swing Orchestra atingiu o auge de sua criatividade e performance. Tanto que eles se tornaram previsíveis por exemplo, um gênero em si mesmo que chegou até onde pode ir. De qualquer forma, se você gosta de Diablo Swing Orchestra, você ficará completamente satisfeitocom Pacifisticuffs".

O crítico do Heavy Blog Is Heavy Karlo Doroc elogiou a mixagem, a produção, composição e performances instrumentais. Ele também elogiou Kristin, afirmando que "conquanto a voz dela possa parecer chorosa e meio irritante a princípio, ela se mostra um gosto adquirido e um que é muito mais adequado para a miríade de estilos encontrados no álbum. Com efeito, quanto mais o álbum progride, mais ela parece estar em seu elemento, em casa em meio à selvagem loucura girando à sua volta".

Angry Metal Guy chamou o álbum de "esperto, divertido e bem escrito", sentindo que a banda "sempre consegue fundir estilos com espontaneidade, demonstrando excelente habilidade musical e força composicional". No entanto, ele criticou a mixagem e masterização, chamando-as de "claustrofobicamente fechadas em um muro de tijolos"".

Embora insatisfeito com a falta do "espírito de metal" no álbum, Crom Magazine fez uma resenha positiva, afirmando que "isso não é um lançamento para o metaleiro puro, le ousa demais e oferecei metal de menos. Pacifisticuffs é um banquete para os ouvidos daqueles que amam música enérgica que continuamente força fronteiras.

Desempenho comercial
Em 12 de dezembro de 2017, o álbum foi classificado em 72º na lista de best-sellers de música digital da Amazon.

Lista de faixas

¹Em ordem de aparição.

Créditos
Créditos adaptados do encarte do álbum.

 Diablo Swing Orchestra
 Kristin Evegård – vocal, piano
 Daniel Håkansson – vocal guitarras
 Pontus Mantefors – guitarras, sintetizador, banjo, vocais¹
 Anders Johansson – baixo, vocais de apoio
 Johannes Bergion – violoncelo, vocais de apoio
 Martin Isaksson – trompete, piano, vocais de apoio
 Daniel Hedin – trombone, vocais de apoio
 Johan Norbäck – bateria, percussão, vocais de apoio

 Produção
 Roberto Laghi – produção, mixagem, engenharia
 Dragan Tanaskovic – masterização
 Pontus Mantefors – co-produção, co-engenharia
 Jakob Herrmann – assistência de engenharia (Top Floor Studio)
 Sebastian Kowoll – ilustração da capa
 Anders Johansson – direção de arte

 Músicos de apoio
 Diana Lewtak - violino
 Yuki Tashiro - violino
 Max Wulfson - violino
 Nathalie Bertilsson - viola
 Viktor Turegård - contrabaixo
 Paloma Pinto Viloria - clarinete
 Kristian Karlstedt - tuba
 Michael Osbeck - percussão
 Alexander Lövmark - vocais de apoio
 Ellinor Bergion - vocais de apoio
 Lotta Wilk - vocais de apoio

¹Enquanto cantor, Pontus só é creditado como vocalista de apoio; no entanto, ele faz vocais masculino em várias canções, embora com menos destaque do que Daniel.

Álbuns de 2017
Álbuns de Diablo Swing Orchestra

Pacifisticuffs


En stenstrand er en strand, der er belagt med småsten eller små-til-middel-størrelse strandsten. De står typisk i modsætning til strande, der består af fint sand.

Denne type strande ses mest i Europa, men eksempler kendes også fra Bahrain, Short Beach i Oregon i USA og i flere andre regioner af verden, såsom østkysten af New Zealand's Sydø. Økosystemet, der opstår på disse strande understøtter flere sjældne og udrydningstruede arter.

Henvisninger

Kyst- og havlandskabsformer

Stenstrand


Kaliwatan sa isda ang Hyphessobrycon balbus. Una ning gihulagway ni Myers ni adtong 1927. Ang Hyphessobrycon balbus sakop sa kahenera nga Hyphessobrycon, ug kabanay nga Characidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Habagatang Amerika
Hyphessobrycon

Hyphessobrycon balbus


An Halicampus in uska genus han Actinopterygii. An Halicampus in nahilalakip ha familia nga Syngnathidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Halicampus

Halicampus


Shinzo Abe  ( , Hepburn: Abe Shinzō,   rođen 21. septembra 1954 - 7. juli 2022) bivši japanski političar. Izabran je za 96. premijera Japana 2012. Bio je član parlamenta od 1993.

Shinzo Abe bio je državnik koji je bio premijer Japana i predsjednik Liberalno-demokratske partije (LDP) od 2006. do 2007. i ponovno od 2012. do 2020. Bio je premijer sa najdužim stažom u japanskoj historiji, na funkciji skoro devet godina ukupno. Abe je također bio glavni sekretar kabineta od 2005. do 2006. pod Junichirom Koizumijem, a kratko je bio i opozicioni lider 2012. godine.

Dana 8. jula 2022. oko 11:30 JST, Abe je ubijen dok je držao predizborni govor na stanici Yamato-Saidaiji u Nari. Podržavao je svog kolegu, člana stranke LDP Keija Satoa na izborima za Dom vijećnika.

Također pogledati
 Atentat na Shinza Abea
 Premijer Japana

Reference

Vanjski linkovi

 Zvanični sajt

Japanski političari
Japanski premijeri

Shinzo Abe


Carriera
Cresciuto ad Ariccia, dopo aver conseguito il diploma di ragioneria si laurea in Lettere con indirizzo in Storia Contemporanea all'Università degli Studi di Roma (da studente fu anche uno dei principali esponenti del movimento studentesco della Pantera), lavora per diversi anni al giornalismo televisivo locale. Appare per la prima volta su reti nazionali nel 1993 su Rai 3 e alterna le collaborazioni RAI e Mediaset, lavorando a vari programmi tra cui Scirocco, Il Giro d'Italia, Feste e Vacanze. Nel 1994 collabora al programma di Claudio Ferretti Anni azzurri.

È iscritto dal 12 marzo 1993, tra i professionisti, all'Ordine dei Giornalisti della regione Lazio.

Nel 1996 vince la seconda edizione del premio giornalistico televisivo Ilaria Alpi con la trasmissione Telesogni su Rai 3. Nel 1997 realizza il suo primo servizio per Le Iene nel corso del quale intervista il deputato Teodoro Buontempo.

Su Italia 1 nel 2000 conduce Vacanze, e nel 2002 conduce Lotta di Classe sulla stessa rete, e nel 2003 scrive il romanzo Tutto può ancora accadere (aspettando Tony Randine).

Nel 2006, nel 2008 e nel 2011 si è recato nella Repubblica Dominicana per intervistare Luciano Gaucci in latitanza.

Dopo vent'anni, nel 2016 ha lasciato Le Iene per passare in RAI, dove ha condotto la trasmissione di prima serata di Rai 2 Nemo - Nessuno escluso.

Dal 5 giugno 2019 conduce sempre su Rai 2 Realiti - Siamo tutti protagonisti, trasmissione inizialmente in onda nella prima serata ma spostato dalla seconda puntata in seconda serata. Dal 22 settembre 2019 fa parte del cast di Quelli che il calcio. Dal 2020 è inviato di Cartabianca.

Nel 2022 passa a Striscia la notizia, facendo ritorno a Mediaset dopo sei anni.

Filmografia

Attore
Cinema
Vieni via con me, regia di Carlo Ventura (2005)
Televisione
I Cesaroni – serie TV, 1 episodio (2010)

Programmi televisivi

Telesogni (Rai 3, 1996-1997)
Le Iene (Italia 1, 1997-2016) – Inviato
Il processo alla tappa (Rai 3, 1998-1999)
Scirocco (Rai 2, 1998)
Vacanze (Italia 1, 2000)
Lotta di classe (Italia 1, 2002)
Nemo - Nessuno escluso (Rai 2, 2016-2018)
Realiti sciò (Rai 2, 2018)
Realiti - Siamo tutti protagonisti (Rai 2, 2019)
Quelli che il calcio (Rai 2, 2019-2021) – Inviato
Cartabianca (Rai 3, 2020-2021) – Inviato
Quelli che il lunedì (Rai 2, 2021) – Inviato
Striscia la notizia (Canale 5, dal 2022) – Inviato

Opere
Tutto può ancora accadere (aspettando Tony Randine), Mondadori, 2003. ISBN 978-8804515982

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Inviati de Le Iene
Conduttori televisivi di Rai 3 degli anni 1990
Conduttori televisivi di Italia 1 degli anni 2000
Conduttori televisivi di Rai 2 degli anni 2010
Studenti della Sapienza - Università di Roma

Enrico Lucci


Kaliwatan sa karpa ang Leptocypris modestus. Una ning gihulagway ni George Albert Boulenger ni adtong 1900. Ang Leptocypris modestus sakop sa kahenera nga Leptocypris, ug kabanay nga karpa. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kinaminosang kalabotan. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Aprika
Karpa sa Demokratikanhong Republika sa Konggo
Karpa sa Tunga-tungang Aprikanhong Republika
Leptocypris

Leptocypris modestus


Rosa Graña Garland, known during her lifetime as Mocha Graña (1 March 1909 – 27 June 2003) was a noted Peruvian fashion designer and costumer. Known as the first fashion designer of Peru, she designed wedding gowns, school uniforms and theatrical costumes. She was awarded Peru's second highest honor,  on her ninetieth birthday.

Early life
Rosa Angélica Graña Garland was born on 1 March 1909 in Lima, Peru to Enriqueta Garland and Francisco Graña Reyes. As a child, she cut her own hair, leaving her head bare, and earned the nickname "Mocha" (which is slang for head). Her father was a distinguished surgeon, who had performed brain surgery in 1953 using an ancient Incan technique, and was at one time the president of the International College of Surgeons. She was one of seven siblings, which included Francisco Graña Garland, the editor of , who was murdered in 1947.

Though mostly raised in Lima, the family traveled widely, and lived in exile for five years (1930–1935) in Panama after the coup d'état toppled President Augusto B. Leguía, under whose regime Francisco had served as vice president of the Peruvian Congress. After her time in Panama, Graña lived briefly in Spain before returning to Peru.

Career
In 1938, Graña co-founded the Association of Amateur Artists, along with Elvira Miró Quesada and Corina Garland. Though she could not act, she participated in dancing and sang in the choir, but began to work behind the scenes, cleaning the theater and developing costumes for the performers. She particularly enjoyed ballet and encouraged Alicia Alonso, Dimitri Rostoff, and Oleg Tupine to come to Peru to perform, pressing for the formation of a Peruvian ballet. She also was a supporter and coordinator of Lima's Ancón Festival () and designed costumes for the 1969 Hispanoamerican Festival of Song and Dance, held in Argentina, featuring the Peruvian musical ensemble Perú Negro. Both Graña and Perú Negro were brought in to the Argentinian festival by Chabuca Granda, who had dedicated her waltz Señora y dueña to Graña in 1960.

Graña was self-taught in fashion design and opened a workshop in downtown Lima, catering to sophisticated, cosmopolitan tastes for bridal and evening wear. At the time, there were few boutiques or department stores in Lima and Graña, developed her ideas by draping fabric on her customers following their body lines. She never used patterns, and was a poor at drawing, but was able to communicate what she envisioned to her seamstresses. In the mid-1950s, she located her store, called Rose Bercis in the Miraflores District, employing thirty seamstresses. She organized annual fashion shows at the Gran Hotel Bolivar, catering to her exclusive clients, like First Lady of Peru, .

In 1967, the Peruvian government began to explore a mandatory school uniform, trying several different designs between 1967 and 1970. Graña was consulted and she proposed a gray material for the girls' jumper or pinafore, with a single box-pleat in the center of the skirt front and straps which formed an H in the front and crossed in the back. Boys' trousers were the same gray and had no front folds or pleats, though elementary boys pants were knee-length, while upperclassmen wore ankle-length trousers. All uniforms included a white, short-sleeved, poplin shirt and were worn with gray socks, which for girls came to the knee. For winter attire, a gray sweater with a v-neck and long sleeves was added. She chose the fabrics based on their durability and colour fastness, though public sentiment did not always like the "rat gray" uniform. Government decree implemented on 30 November 1970, made the standardized uniform mandatory for all students for the next thirty years.

In the 1970s, Graña was in charge of costuming for the Teatro Nacional Popular as well as the National Ballet. In addition to advising the Museum of the Nation on Peruvian style and culture, she continued staging fashion shows, such as her One Hundred Years of Clothing in Peru, which she coordinated in 1999. That same year, Graña was awarded with the Order of Merit for Distinguished Services by Minister . In 2003, shortly before her death, she was honored by the Metropolitan Council of Lima for International Women's Day.

Death and legacy
She died after being hospitalized at the  in Lima on 27 June 2003. In the Barranco District of Lima, the Teatro Mocha Graña was named in her honor.

References

Citations

Bibliography

1909 births
2003 deaths
People from Lima
Peruvian artists
Peruvian designers
Costume designers

Rosa Graña Garland


Natura 2000-område nr. 173 Smålandsfarvandet nord for Lolland, Guldborgsund, Bøtø Nor og Hyllekrog-Rødsand   er et Natura 2000-område der består af habitatområderne H152 og fuglebeskyttelsesområderne F82, F83, F85 og F86 har et areal på    79.069 hektar, som overvejende er marint.  Det omfatter hele den sydlige del af Smålandsfarvandet, går  ned gennem det smalle
Guldborgsund og udvider sig igen, først i Bredningen, syd for Nykøbing Falster, for til sidst at dække hele farvandet indenfor sandrevlerne Rødsand og Hyllekrogtangen, samt længst mod syd et  smalt stykke af Femern Bælt. Store dele af området er tillige Ramsarområde.

De marine naturtyper rummer føde for internationalt beskyttelseskrævende fuglearter som  oversomrende og rastende flokke af svaner, ænder og gæs samt en række kystfugle.
Spættet sæl og gråsæl yngler  i området, og et område omkring Rødsand er udpeget som
sælreservat. Her er et særligt nationalt ansvar, da det er et af de meget få steder i Danmark,
gråsælen yngler. Sælerne er knyttet til marine områder med sandbanker og sandrevler.

Der er en del øer og holme i området; På de største øer  Fejø og Femø er det dog kun kyststrækningerne der indgår i Natura 2000-området.

Natura 2000-området ligger   i Vandområdedistrikt II Sjælland  i vandplanomåde  2.5 Smålandsfarvandet.  i  Guldborgsund og Lolland kommuner.

Søer
Fladet ved Tårs er en sø på 15,9 ha der i vandplanen for området identificeret under betegnelsen kystlaguner og strandsøer. Den fungerer som vildtreservat og er en større lavvandet fersk strandsø med blød sandbund. En anden sø er Kallø Grå der har et areal på 5,2 ha er et tidligere bundfældningsbassin anvendt af Sakskøbing Sukkerfabrik til rensning af spildevandet fra sukkerporduktionen.

Fredninger
Ved  Hyllekrog og Saksfjed Inddæmning
blev  et cirka 1150 ha stort område fredet i 1989. Vandområdet nord og øst for Hyllekrog indgår i et 7.500 ha stort vildtreservat oprettet i 2000 med henblik på begrænsninger i jagten. Området omfatter hovedsagelig privatejede arealer, men også arealer, der tilhører Det Lollandske Digelaug,  staten, og i 1995 erhvervede Fugleværnsfonden under Dansk Ornitologisk Forening et område på 163 ha.
Den centrale del af Bøtø Nor blev fredet i 1976. Ca. 175 ha omkring Nørresø i området kom ind under fredningen, og i den forbindelse blev 105 ha afstået til staten. Naturstyrelsen har lige siden stået for driften af arealerne, under navnet Bøtø Nor Reservatet, der er et er et vådområde med enge, rørskov og småsøer.

Se også
 Internationale naturbeskyttelsesområder i Danmark
 Naturtyper i Danmark

Referencer

Eksterne henvisninger
 Kort over området på miljoegis.mim.dk
 Naturplanen
 Basisanalysen 2016-21

Natura 2000-planer
EU-habitatområder i DanmarkFuglebeskyttelsesområder i Danmark
Ramsarområder i Danmark
Fredede arealer i Danmark
Vildtreservater i Danmark

Guldborgsund Kommunes geografi
Lolland Kommunes geografi


Fladså, Fladså Å eller Fladsåen er en sydsjællandsk å på omtrent 20,6 km.

Fladså udspringer i Storskov øst for Sparresholm. Herfra løber den sydpå, mødes nordøst for Mogenstrup med Snesere Å, og løber derefter mod vest før den når sit udløb i bugten Fladstrand øst for Gavnø.

Fladså er velkendt blandt lystfiskere og anses som et attraktivt sted at fiske. Mange fiskere søger specifikt efter havørred og bækørred i åen.

I starten af 1800-tallet blev Fladså rettet ud og reguleret for at imødekomme landbrugets behov, hvilket dog havde en negativ indvirkning på biodiversiteten, herunder ørredbestanden.

I 2023 iværksatte Næstved Kommune og en række enkeltpersoner et projekt i samarbejde med Vordingborg Kommune, FGU Ringsted og Fishing Zealand for at redde den truede brakvandsgeddebestand i Fladsåen. Projektet involverede oversvømmelse af en eng ved åen i foråret med det mål at fremme gydningen af brakvandsgedderne. Projektet stod over for udfordringer som dæmningsbrud og farlige forhold for deltagerne, men trods disse udfordringer lykkedes det at udsætte syv store gedder i den nyoprettede sø, som senere fik mange små gedder. Projektets erfaringer blev omhyggeligt dokumenteret og vil blive anvendt til at vejlede kommende redningsprojekter for brakvandsgedder i området.

Kilder

Vandløb på Sjælland
Næstved Kommunes geografi

Fladså


Belmonte Mezzagno (U Minzagnu in dialetto palermitano) è un comune italiano di  abitanti della città metropolitana di Palermo in Sicilia.

Fa parte dell'area metropolitana di Palermo, benché non ci sia alcuna continuità urbana fra il centro urbano e il proprio capoluogo, essendo separati dalla barriera orografica di Monte Grifone. Belmonte fu fondata da Giuseppe Emmanuele Ventimiglia, Principe di Belmonte nel 1752 XVIII secolo, in seguito alla "Licentia Populandi" richiesta ed ottenuta da Re Carlo III di Borbone il 18 aprile del 1752.

Geografia fisica

Territorio

Belmonte Mezzagno è una cittadina situata ai piedi del pizzo "Belmonte" (a ovest) dal quale prende il nome. Dista circa 13 km dal centro del capoluogo. È anche circondata dai rilievi di Pizzo Neviera a sud-ovest, dalle colline delle Montagnole a est e dal rilievo di Monte Santa Caterina, prolungamento del Monte Grifone a nord, che contribuiscono a creare una sorta di anfiteatro naturale intorno al centro urbano.

L'unico accesso a Belmonte era dato una volta da una mulattiera che percorreva la valle nota come la Scala la quale collegava Belmonte a Palermo. Belmonte è attraversato dal torrente Landro o Oleandro che confluisce più avanti nel fiume Eleuterio. Nelle vicinanze della cittadina si trovano le località di soggiorno di Gibilrossa e Piano Stoppa appartenenti per la maggior parte al comune di Misilmeri, mentre parte integrante del territorio belmontese, adiacente a Gibilrossa, è la località del "Fortino" nota anche per una certa presenza di archeologia bellica risalente all'ultimo conflitto mondiale. Altre località di soggiorno nell'ambito comunale sono la valle di Piano Casale - il cui territorio è estensivamente coltivato a ulivi - e SS. Salvatore il cui originario nome dialettale è "U Sarbaturi".

Clima

Tipico clima mediterraneo, con la stagione estiva calda e asciutta, inverno fresco e piovoso. Nella tabella sono elencate le temperature medie annuali massima e minima e le precipitazioni medie annuali.
La classificazione climatica è quella appartenente alla fascia C

Origini del nome
Fino al 1776 il nome del comune era Mezzagno, da quella data in poi assunse la denominazione Belmonte, nel 1864 fu nuovamente aggiunto il nome Mezzagno. Il primo nome è dall'omonimo pizzo Belmonte 740 m s.l.m. che sovrasta la città, sul secondo nome le ipotesi sono più di una, anticamente doveva esistere un casale di origine araba di nome Mezzagno. Un'ipotesi un po' leggendaria fa risalire il nome alla parola "mezz'agno", mezzo agnello che i contadini che avevano le terre in enfiteusi dovevano pagare ogni anno al principe. Un'altra ipotesi del nome è il termine che probabilmente significherebbe "terra di mezzo" o" territorio situato fra diverse valli" o ancora "a mezza altezza".

Storia

Il feudo
Le prime notizie certe del feudo Menzagno risalgono al 2 ottobre 1439, quando viene citato nel testamento di Pietro di Afflitto. In esso si dice: "Essere stato posseduto il detto Feudo da' suoi antichi".

Pietro lo trasmise ai suoi discendenti in linea primogeniale maschile, successero:

Baldassarre d'Afflitto fu Pietro.
 Pietro d'Afflitto fu Baldassarre (1441).
 Baldassarre d'Afflitto fu Pietro (1462) morto in minore età; gli successe il fratello .
 Nicolò Antonio d'Afflitto fu Pietro (1462).
 Pietro d'Afflitto fu Nicolò Antonio (1534).
 Vincenzo d'Afflitto fu Pietro (1564);
 Pietro d'Afflitto fu Vincenzo (1576).
 Vincenzo d'Afflitto fu Pietro (1595).

Alla morte di Vincenzo, alla moglie Elisabetta Morso, fu concesso il titolo di Principessa da Filippo IV il 2 settembre 1627. Questo avvenne dopo che il figlio dei due, Marchisio d'Afflitto, battezzò la Baronia definendola Principato di Belmonte, atto inserito nel Real privilegio di popolare il feudo (licentia populandi) concesso dal re il 22 agosto 1625. Nonostante l'ottenimento della Licentia, il principe Marchisio non riusci a popolare il feudo di Belmonte.

Essendo morto senza figli, a Marchisio successe il fratello Alvaro. Egli sposò Giovanna Alliata, dal loro matrimonio nacque Isabella.

Ella sposò Agesilao Bonanni, Morta Isabella senza figli, il titolo fu ereditato dal cugino Vincenzo (1648). Egli sposò Ninfa Bellacera, dal loro matrimonio nacque Gerardo Melchiorre d'Afflitto. Questi sposò Giovanna Gaetani e dal loro matrimonio nacque Ninfa d'Afflitto, ultima erede della casata.

Ninfa d'Afflitto sposò Francesco Ventimiglia separando i destini di Belmonte da quelli della famiglia d'Afflitto. infatti, da allora il feudo Belmonte passò tra i possedimenti della nobile famiglia Ventimiglia.

Simboli

Lo stemma del comune, concesso il 6 aprile 1987 con Decreto del Presidente della Repubblica, è stato così descritto dallo Statuto comunale:

Il gonfalone è un drappo di bianco.

Monumenti e luoghi d'interesse

Architetture religiose

Chiesa Madre

La Chiesa Madre (1756)  è dedicata al SS. Crocifisso e si trova in piazza Garibaldi, la piazza principale del paese.

La chiesa è collocata nella parte superiore della piazza principale, nel centro del comune. Artisticamente c'è da notare il Prospetto imponente ma equilibrato e una originale scalinata a due bracci, scalone realizzato sulle orme delle ville settecentesche, che si rifà ai temi del tardo barocco, a cui del resto si ispira tutto il prospetto.

Il corpo della chiesa ha una superficie di 200 mq; la facciata si innalza per circa 30 mt. La costruzione della chiesa, iniziata nel 1752, è stata completata dopo 4 anni. È stata eretta canonicamente il 26 febbraio 1756 ed intitolata al SS. Crocifisso. Il 29 ottobre 2016 è stata dedicata dall'Arcivescovo Metropolita di Palermo, Mons. Corrado Lorefice.

Di notevole pregio, al centro del prospetto sopra il portale, è lo stemma dei Ventimiglia. Ai lati di esso il Principe di Belmonte, tenne molto alla posa di due lastre marmoree, recanti delle iscrizioni che ne ripercorrono la storia:

Anno del Signore 1776.

L'interno della chiesa, a navata unica, è arricchito all'abside, da un magnifico Crocifisso ligneo (280 x 160cm) di fattura napoletana, commissionato, nel 1774, da Giuseppe Emmanuele Ventimiglia che ne curò personalmente la realizzazione.

Insieme a quello di Belmonte ne fece realizzare un altro per la chiesa di S. Nicolò Tolentino a Santo Stefano di Quisquina: altro borgo presente nei suoi possedimenti.

Il Crocifisso ligneo, di sicura scuola napoletana, sofferma lo sguardo dell'osservatore su un Cristo morente, quindi sofferente ma ancora vivo, mentre volge lo sguardo al cielo.

Notevoli sono i due altari, nelle pareti laterali della chiesa: su di essi si trovano due grandi tele commissionate dal principe nel 1775, raffiguranti una La Sacra Famiglia e Santa Rosalia, al pittore Antonino Manno.

A metà navata, sulla destra, è visitabile il battistero con l'opera lignea di S. Giovanni Battista, sulla sinistra vi è la cappella dedicata all'Immacolata Concezione.

Uscendo, nella parte alta, è visibile il coro e l'imponente organo a canne.

Oltre alla chiesa madre è da citare la chiesa delle Anime Sante del Purgatorio, (1843) con l'attiguo convento delle Suore Cappuccine dell'Immacolata di Lourdes, prima casa aperta dalla fondatrice dell'ordine S. Maria di Gesù Santocanale.

Madonna dei Poveri

La chiesa venne edificata nel 1930, dopo che, l'anno prima, veniva demolita la precedente chiesa della Madonna dei Poveri a causa di gravi carenze strutturali. La costruzione di tale chiesa era terminata nel maggio 1865. La venerazione alla Madonna dei Poveri avveniva attraverso l'affresco che si trova nell'abside alla destra dell'altare, affresco che si trovava anche nell'antica chiesa. a lei rivolgevano la preghiera le persone più povere, coloro a cui mancava il necessario per il loro sostentamento. Non solo quelli a cui mancava il pane, ma anche dei poveri in spirito, cioè coloro che erano lontani dalla fede.

Con l'arrivo delle prime pandemie, soprattutto del colera, quando i belmontesi capirono che il contagio avveniva non solo tra viventi, ma anche avendo contatto con i morti dovuti a tale patologia, cominciarono a seppellirli intorno alla chiesa. Ciò avvenne durante le epidemie di colera del 1848 e del 1884-85 e durante quella della febbre spagnola del primo decennio del novecento.

Successivamente all'affresco venne aggiunto l'antico quadro che venne posizionato nell'abside realizzato dal Maestro Bottino nel 1929, la profonda devozione a questa immagine spinse i belmontesi a ricorrere alla Madonna dei Poveri nei periodi di siccità o di gravi carestie; ciò avveniva con processioni che partivano dalla Chiesa Madre per raggiungere la chiesetta. Allora non era facilissimo come lo è adesso, infatti per raggiungerla vi era soltanto un sentiero spesso immerso nel fango.

Negli anni si sono susseguiti i lavori di restauro, i più importanti sono stati quelli promossi da Andrea Piraino nel 1966 e nel '70, e quelli promossi dalla Parrocchia che hanno dato un meraviglioso volto alla Chiesetta sia fuori che dentro, dove è stato realizzato un quadro che ha sostituito il precedente, che è stato posizionato in sacrestia. Lavori che si sono conclusi nell'aprile 2017.

Madonna del Rosario

Tutto nasce dalla devozione a un dipinto che ritrae la Madonna del Rosario con accanto San Domenico in ginocchio, è stato trovato tra i sassi nel terreno antistante la chiesetta (al di sotto della strada) nel 1921 da dei contadini impegnati in lavori in quel fondo. Gli operai lo calcolarono come una cianfrusaglia e lo posero con poco interesse lontano da lì, l'indomani mattina, misteriosamente, il quadro venne ritrovato nello stesso punto dove era stato trovato il giorno prima. Non facendo particolare attenzione all'accaduto, i contadini lo tolsero nuovamente da lì; l'indomani stessa storia: il quadro di nuovo lì. A questo punto quegli uomini capendo che non si trattava di un quadro come tutti gli altri, costruirono una cappella - ancora rintracciabile all'interno della chiesa, entrando sulla sinistra - e ve lo posero.

Qualche tempo dopo, il proprietario del terreno dove sorgeva la cappella decise di costruire, con l'aiuto di 9 operai, la piccola chiesetta che ancora possiamo ammirare, posizionando il quadro nell'abside.

Col passare degli anni, alcuni devoti decisero che sarebbe stato meglio posizionare nell'abside una statua che riproducesse il soggetto del dipinto, cosi fecero: scavarono una nicchia dietro l'altare, vi posero la statua coprendo l'abside con un vetro, poi tolto, e misero il quadro in un piccolo altare laterale.

Architetture civili

Lo Stagnone
Lo Stagnone era un'importante opera idraulica ipogea del XVIII secolo che serviva per approvvigionare il paese. Venne costruito a ridosso della matrice e progettato da Giovanni Battista La Licata per volere del Principe Giuseppe Emanuele Ventimiglia .Oggi è un vano libero di 350 m² ed è stato restaurato dal comune che ha provveduto a creare pure un accesso indipendente da via Stagnone; in futuro dovrebbe ospitare il Museo dell'Acqua.

Fontane
Abbeveratura Vecchia, abbeveratoio risalente al 1902, sito in piazza Tenente Chinnici

Ville comunali
Villa comunale Madre Teresa di Calcutta, zona via Michelangelo Buonarroti.

Aree naturali
Nel territorio belmontese sono presenti diverse grotte di origine carsica: Antro scala dei Muli, Grotta dei Laghetti, Pozzo Fiandra, Pozzo Landro, Sette Camere, Zubbietto Pizzo Neviera, Zubbio.

Tradizioni locali
Belmonte Mezzagno è di fondazione più recente rispetto ad altri comuni contigui (seconda meta del '700) e questo ha significato che il centro del palermitano ha gradualmente assorbito popolazione dall'esterno, anche grazie alla prossimità del capoluogo regionale, in modo dinamico. Pur essendo confinante con il capoluogo, Belmonte è però riuscita a mantenere una propria atmosfera peculiare senza trasformarsi in un classico "comune-dormitorio" tipico di molte aree prossime a grandi concentrazioni urbane.
A causa di questa fondazione recente anche le tradizioni sono abbastanza recenti (ad esempio, mentre la tradizione della "Vampa di San Giuseppe" (vedi oltre) ha un'origine cristiana recente mancano riti folkloristici ancestrali di origine anche occulta o leggende di origine rurale millenaria o plurisecolare connessi con il paganesimo presenti altrove in Sicilia, come il celebre Ballo dei diavoli di Prizzi); dette tradizioni locali, che riguardano più la fede religiosa che la superstizione, sono state preservate dagli abitanti perché considerate parte del proprio patrimonio culturale nonostante la trasformazione da centro prevalentemente agricolo a centro a economia diversificata.

Una tradizione locale vuole che i cittadini si rechino il 3 maggio di ogni anno sul Pizzo Belmonte (detto la Santa Croce a causa della presenza di una Croce sulla vetta) per ricordare il Calvario di Gesù Cristo. Si tratta di una vera e propria escursione di tipo alpinistico data la natura impervia del Monte, il quale è cosparso di 13 cappelle che fungono da tappe della Via Crucis.

Altri due pellegrinaggi tradizionali erano quello del 7 ottobre alla Cappella del Rosario e quello alla Chiesa di Madonna dei Poveri in maggio.

Belmonte conserva anche diverse tradizioni ormai non più molto comuni nel resto della Sicilia, come la tradizione della Vampa di San Giuseppe, che consiste nell'accensione di una catasta di legna che viene piazzata in un ampio luogo appropriato; (piazza Giuseppe Mazzini) durante il rito vengono pronunciate delle invocazioni scandite ripetutamente in lingua siciliana locale rivolte proprio al Santo come omaggio devozionale finché la catasta non viene consumata dal fuoco. Ciò avviene la vigilia del 19 marzo. Organizzato dalla confraternita di San Giuseppe.

Il centro del Palermitano mantiene anche la tradizione delle Confraternite o Congregazioni, associazioni cattoliche consacrate a diverse figure religiose come santi o rappresentazioni varie di Gesù Cristo o di Maria di Nazareth le quali sono molto presenti nella vita sociale di molti cittadini.
Queste si occupavano, in passato anche dell'accompagnamento dei defunti appartenenti alla propria congregazione lungo il corteo funebre dalla Parrocchia del SS.Crocifisso al Cimitero Comunale, una pratica molto comune a Belmonte, snodandosi quindi per le vie principali del centro urbano e di alcuni compiti legati al funerale della persona deceduta. Esse precedono il feretro nel corteo funebre, appena dopo la banda musicale (con una marcia funebre) che a sua volta apre il corteo funebre.
Le confraternite diffondono anche l'annuncio dei compiti e obblighi dei confratelli attraverso un banditore che gira per le vie. I membri della Confraternita del SS. Crocifisso (o in dialetto, I Fratelli r'u Signuri) hanno il compito particolare di presiedere ad alcuni momenti religiosi della Settimana Santa in parrocchia, dopo la Messa "In Cœna Domini" a turno e in maniera continuata durante la notte, indossando un cappuccio appuntito che ricopre interamente il volto e che lascia scoperti solo gli occhi, oltre agli indumenti propri della Confraternita a cui appartengono. Tale copricapo è analogo a quelli portati delle Confraternite Spagnole durante la Settimana santa, specialmente quelle di Siviglia.

I Tamburinai sono delle figure ancora molto vive nel folklore belmontese e annunciano con la loro presenza, determinandolo, il percorso di processioni che si svolgeranno per le vie nei giorni seguenti alla loro comparsa.

Il Corteo Nuziale dalla casa della sposa alla Parrocchia per le principali strade belmontesi, già caduto per qualche decennio in disuso, è stato ripreso recentemente in diversi casi da giovani coppie.

Nella settimana che comprende il 4 ottobre, festa di San Francesco D'Assisi è ormai tradizione portare i propri animali domestici alla celebrazione della Benedizione degli Animali, evento che riscuote grande apprezzamento in particolare da parte dei più piccini.

Nei giorni precedenti alle festività dell'Immacolata Concezione e del Santo Natale, nelle chiese belmontesi vengono inoltre eseguiti due rispettivi lunghi canti religiosi dialettali molto caratteristici prima delle Sante Messe(le Novene).

Società

Evoluzione demografica

Etnie e minoranze straniere
Secondo i dati ISTAT del 2011 i cittadini stranieri residenti a Belmonte Mezzagno sono 42.

Religione
La totale maggioranza della popolazione cittadina di è Belmonte Mezzagno è cristiana cattolica di rito latino, appartenente ecclesiasticamente all'arcidiocesi di Palermo.
Di recente, seppure in piccolo numero, si sono istaurati protestanti evangelici.

Economia

Industria e artigianato
Nel territorio di Belmonte Mezzagno negli ultimi anni, ha avuto sviluppo il settore terziario e industriale: quest'ultimo consiste principalmente nelle aziende specializzate in ceramica e nell'utilizzo e raffinazione di materiali estratti a fini edilizi, vi è presenza di onice.

Agricoltura
Il territorio è in alcuni punti impervio. Le colture principali sono l'olivo per la produzione di olio, le mandorle e i mandarini nella valle del Landro; radi sono i fichi d'India. In passato era sviluppata la coltivazione del frassino per la manna e il sommacco per la produzione di tannini e coloranti.

Infrastrutture e trasporti
Belmonte Mezzagno è collegata a Palermo dalla strada provinciale 37 di Gibilrossa che valica il Monte Grifone ed è inoltre attraversata dalla strada provinciale 38 che conduce a Santa Cristina Gela, la strada provinciale 126 collega Belmonte Mezzagno con Misilmeri e termina nei pressi della strada statale 121 Palermo-Agrigento.

Una linea di trasporto pubblico assicura i collegamenti con il capoluogo regionale, secondo un itinerario che attraversa le frazioni di Gibilrossa e quella palermitana di Ciaculli.

Amministrazione

Altre informazioni amministrative
Il comune di Belmonte Mezzagno fa parte delle seguenti organizzazioni sovracomunali:
 regione agraria n.6 Colline interne-Colline dell'Eleuterio
 Unione dei comuni le quattro terre.

Cultura

Istruzione

La Banda
Si hanno notizie di una banda belmontese fin dalla seconda metà dell'800, cioè da quando si registra un diffuso costituirsi di bande musicali in tutta l'Italia meridionale. Nel 1933 la Banda del dopolavoro di Belmonte Mezzagno ricevette la medaglia d'oro nel primo concorso provinciale.

Continua a tutt'oggi la tradizione musicale belmontese con due formazioni: il complesso bandistico "Principe di Belmonte" e il complesso bandistico "Pietro Allotta".

Biblioteche
Dispone della biblioteca comunale "Giovanni Falcone", con sede in via John Kennedy

Cucina

Cinema
Belmonte Mezzagno ha ospitato il set di alcuni importanti film:
Pietro Germi nel 1953 ha girato il film Gelosia con Erno Crisa e Marisa Belli, tratto dal romanzo Il marchese di Roccaverdina.

Alberto Lattuada nel 1962 ha girato il film Mafioso con Alberto Sordi e Norma Bengell.

Eventi

 Notte bianca: si svolge nel mese di settembre tra il sabato e la domenica, consiste nell'organizzazione di varie manifestazione e con l'apertura prolungata di negozi.

 Settembre in festa: durante il mese di settembre si svolge la festa patronale in onore del Santissimo Crocifisso che si festeggia il 14 settembre.Accanto alle celebrazioni religiose ci sono varie attività culturali, rassegne teatrali, tornei sportivi amatoriali, mostre e serate musicali.
 Santa Lucia: si festeggia il 13 dicembre secondo il calendario; come di tradizione durante la giornata è di uso astenersi dal consumo di pane, al cui posto si consumano arancini, cuccia (grano bollito), e ceci. Alle prime ore dell'alba la banda musicale va girando per le vie del comune; la giornata termina quindi con la processione e fuochi d'artificio.
 Incontro di Pasqua: Cristo Risorto e la statua dell'Addolorata dopo una breve corsa si incontrano al centro della piazza, brevi istanti prima la Vergine Santa è privata del manto nero, scoprendo quello celeste sottostante. La statua inoltre è dotata di un meccanismo che la fa inginocchiare ed aprire le braccia al momento dell'incontro.

Sport

Calcio
La principale squadra della città è la Polisportiva Belmontese, i colori sociali sono amaranto, attualmente la società si occupa di calcio giovanile. Il livello massimo raggiunto dal calcio belmontese sono tre campionati della categoria di Promozione Sicilia girone A.

Badminton
Il badminton è molto praticato, in passato Belmonte è stata capitale del badminton in Italia, con gli scudetti della storica ASD Mediterranea, nel 2015 Belmonte è ritornata in serie a con la promozione della ASD Piume D'argento.

Impianti sportivi
 Stadio comunale polivalente (contrada Ianselmo), realizzato agli inizi degli anni 80 a due chilometri circa dal centro del comune, ha un campo da calcio in terra battuta, un campo da tennis, un campo da calcio a 5 entrambi in erba sintetica e una tribuna con una capienza di 1000 posti circa.

Note

Voci correlate
 Città metropolitana di Palermo
 Gaetano Allotta

Altri progetti

Collegamenti esterni

Belmonte Mezzagno


Ahmed Tevfik-paša (; 11. februar 1845 – 8. oktobar 1936), poznat također i kao Ahmed Tevfik Okday po turskom Zakonu o prezimenu iz 1934, bio je osmanlijski državnik krimsko-tatarskog porijekla. Bio je posljednji veliki vezir Osmanlijskog carstva. Tu je funkciju obnašao tri puta, prvu 1909. godine za vrijeme Abdula Hamida II, te od 1918. do 1919. i od 1920. do 1922. godine pod Mehmedom VI, za vrijeme okupacije Istanbula. Pored premijerskog položaja, bio je i diplomata, član Osmanlijskog Senata i ministar vanjskih poslova.

Biografija

Rođen je 11. februara 1845. u Istanbulu. Njegov otac, Ferik Ismail-paša, bio je krimski Tatar, porijeklom iz dinastije Giray. Ahmed Tevfik je stupio u vojnu službu, ali je napustio nakon što je postao mladi oficir, pohađajući obuku za vladinu birokratiju. Nakon 1872. bio je na raznim funkcijama u ministarstvu vanjskih poslova. Nakon što je služio kao ambasador u Rimu, Beču, Sankt Peterburgu i Atini, služio je kao otpravnik poslova Osmanlija i veleposlanik u Njemačkoj u Berlinu od 1885. do 1895. Po povratku u Istanbul obnašao je dužnost ministra vanjskih poslova () od 1899. do 1909. Nakon proglašenja druge ustavne ere 1908. godine, imenovan je na mjesto u obnovljenom Senatu Osmanlijskog carstva (), gornji dom također oživljenog parlamenta, Generalna skupština Osmanlijskog Carstva (turski: Meclis-i Mebusan).

Dok je bio otpravnik poslova u Atini, je upoznao i vjenčao Elisabeth Tschumi, švicarsku ženu koja je radila kao guvernanta djeci drugog diplomate. Imali su petoro djece zajedno.

Prvi mandat kao veliki vezir
Prvo razdoblje dužnosti velikog vezira bilo je jedan od direktnih rezultata neuspjelog kontrarevolucionarnog incidenta 31. marta (koji se zapravo dogodio 13. aprila) 1909. godine. Kada su apsolutisti proglasili protuudar, zatražili su i dobili ostavku prethodnog velikog vezira Hüseyin Hilmi paše. Iako im preferirana zamjena nije bio Ahmed Tevfik-paša, njegovo imenovanje barem je ispunilo njihove zahtjeve za uklanjanjem Hüseyin Hilmi-paše. Ahmed Tevfik-paša, koji je samo nevoljko zauzeo tu funkciju na nagovor sultana Abdula Hamida II, formirao je vladu koju su sačinjavali uglavnom nestranački i neutralni članovi i preduzeo mjere predostrožnosti kako bi ograničio rast nasilja koji je započeo u Istanbulu i Adani. Nakon što je Hareket Ordusu () ušao u Istanbul i obnovio ustavnu vladu, a Abdul Hamid je smijenjen, Ahmed Tevfik-paša je dao ostavku i Hüseyin Hilmi-paša vratio se kao veliki vezir.

Drugi mandat kao veliki vezir
Nakon Prvog svjetskog rata i ostavke Ahmeda Izzet paše, ponovo je imenovan velikim vezirom 11. novembra 1918. Dva dana nakon početka mandata, saveznici (Antanta) je započela okupaciju Istanbula. Saveznici su vršili pritisak na sultana Mehmeda VI da raspusti parlament 21. decembra 1918. godine, a nekoliko sedmica je raspuštena i vlada Ahmeda Tevfik paše. Vladu je ponovo formirao 12. januara 1919, ali nakon što su ga napadači prisilili da je još jednom raspusti, dao je ostavku na mjesto velikog vezira 3. marta 1919. Damat Ferid-paša naslijedio ga je 4. marta 1919.

Pariška mirovna konferencija
Nakon svog drugog mandata velikog vezira postao je šef Senata Osmanlijskog Carstva (koji još nije bio raspušten, za razliku od donjeg doma). Potom je služio kao predsjednik osmanlijske delegacije na Pariškoj mirovnoj konferenciji koja je okončala Prvi svjetski rat. Izaslanstvo Ahmeda Tevfik paše odbilo je teške uvjete predloženog sporazuma, ali druga delegacija koju je poslao veliki vezir Damat Ferid-paša prihvatila je uvjete i potpisala Sevrski ugovor.

Treći mandat kao veliki vezir
Dana 21. oktobra 1920. ponovo je imenovan velikim vezirom, zamijenivši Damat Ferit pašu. U međuvremenu, Turski nacionalni pokret uspostavio je još jednu vladu u Ankari, proglasivši se jedinom vladom nacije i odbivši sultanat. Ahmed Tevfik-paša ponudio je nacionalističkoj vladi Ankare da se pridruži njegovoj monarhijskoj istanbulskoj vladi da formira jedno tijelo na Londonskoj konferenciji 1921. godine. Međutim, lider u Ankari Mustafa Kemal odbio je ponudu, a dvije vlade poslale su odvojene delegacije na konferenciju, a sam Ahmed Tevfik-paša predvodio je delegaciju u Istanbulu, a Bekir Sami Kunduh predvodio je delegaciju iz Ankare. Međutim, čim je stigao u London, Ahmed Tevfik-paša, iznenađujućim potezom, proglasio je da je vlada Ankare zaista jedina zakonita vlada Turske i dozvolio Bekir Sami-u da bude jedini predstavnik na konferenciji.

Nakon ukidanja Osmanlijskog sultanata 1. novembra 1922. godine, sastao se sa svojom vladom. Nakon što je sultan Mehmed VI otišao i nije mogao pronaći razlog da više obnašaju svoje dužnosti, vlada je počela davati ostavke jednu po jednu, a Ahmed Tevfik-paša dao je ostavku tri dana nakon ukidanja 4. novembra 1922.

Kasniji život i smrt
Nakon Zakona o prezimenu iz 1934. godine, usvojio je prezime "Okday". Umro je 8. oktobra 1936. godine u Istanbulu i pokopan na groblju mučenika Edirnekapı .

Njegova biografija, koju je napisao njegov unuk Šefik Meetu Okday, objavljena je 1986. godine i naslovljena je Moj djed, posljednji veliki vezir, Ahmed Tevfik-paša (turski: Büyükbabam Sin Sadrazam Ahmet Tevfik Paşa).

Također pogledajte

 Spisak velikih vezira Osmanlijskog Carstva
 Ministarstvo vanjskih poslova (Osmanlijsko carstvo)

Reference

Osmanlijsko Carstvo
Biografije, Istanbul
Veliki veziri Osmanlijskog Carstva
Umrli 1936.
Rođeni 1845.

Ahmed Tevfik-paša


An Hyagnis bimaculatus in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Hüdepohl hadton 1995. An Hyagnis bimaculatus in nahilalakip ha genus nga Hyagnis, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hyagnis

Hyagnis bimaculatus


Trójskok mężczyzn – jedna z konkurencji lekkoatletycznych rozgrywanych podczas igrzysk olimpijskich w Atenach.

W zawodach wzięło udział 48 zawodników z 36 państw.

Terminarz

Rekordy
Tabela uwzględnia rekordy uzyskane przed rozpoczęciem zawodów.

Wyniki

Eliminacje
Minimum kwalifikacyjne wynosiło 17,00 m.

Finał

Bibliografia

Linki zewnętrzne

Lekkoatletyka na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2004

Lekkoatletyka na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2004 – trójskok mężczyzn


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Metamazarredia borneensis. Una ning gihulagway ni Günther, K. ni adtong 1939. Ang Metamazarredia borneensis sakop sa kahenera nga Metamazarredia, ug kabanay nga Tetrigidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Borneo

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Borneo
Metamazarredia

Metamazarredia borneensis


O Circuito Brasileiro de Voleibol de Praia - Challenger de 2017, também chamado de Circuito Banco do Brasil de Vôlei de Praia Challenger, foi a sexta edição da principal competição nacional de Vôlei de Praia Challenger na variante masculina, iniciado em 11 de maio de 2017.

Resultados

Circuito Challenger

Ranking final

Ligações externas

Competições de voleibol de praia do Brasil
Esporte no Brasil em 2017
2017 no voleibol de praia

Circuito Brasileiro de Voleibol de Praia Masculino - Challenger de 2017


Kaliwatan sa insekto ang Hyalopterothrips hieroglyphicus. Una ning gihulagway ni Hermann Priesner ni adtong 1939. Ang Hyalopterothrips hieroglyphicus sakop sa kahenera nga Hyalopterothrips, ug kabanay nga Thripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Ehipto

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Ehipto
Hyalopterothrips

Hyalopterothrips hieroglyphicus


Ang La Unión ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Quirós (lungsod), Provincia de Catamarca,
 La Unión (lungsod sa Arhentina), Provincia de Salta,

Chile

 La Unión (lungsod sa Chile, Los Lagos, lat -40,29, long -73,08),
 La Unión (minahan sa Chile, Coquimbo), Provincia de Elqui,
 La Unión (minahan sa Chile, Atacama), Provincia de Huasco,
 La Unión (tugpahanan), Los Lagos,

Colombia

 La Unión (lungsod sa Colombia, Departamento de Sucre, lat 8,86, long -75,28),
 La Unión (lungsod sa Colombia, Departamento de Antioquia, lat 5,97, long -75,36),
 La Unión (kapital sa munisipyo sa Colombia, Departamento del Valle del Cauca, lat 4,53, long -76,10),
 La Unión (lungsod sa Colombia, Departamento de Nariño, lat 1,60, long -77,13),
 La Unión (munisipyo sa Colombia, Departamento de Antioquia, lat 5,92, long -75,33),
 La Unión (munisipyo sa Colombia, Departamento del Valle del Cauca, lat 4,55, long -76,08),
 La Unión (munisipyo sa Colombia, Departamento de Nariño, lat 1,63, long -77,16),
 La Unión (munisipyo sa Colombia, Departamento de Sucre, lat 8,80, long -75,30),

Costa Rica

 Tres Ríos (lungsod), Provincia de Cartago,

Ecuador

 La Unión (lungsod sa Ecuador), Provincia del Azuay,

El Salvador

 Departamento de La Unión, departamento,
 La Unión (kapital sa departamento), Departamento de La Unión,

Espanya

 La Unión (lungsod sa Espanya), Región de Murcia, Murcia,

Guatemala

 La Unión (kapital sa munisipyo sa Guatemala), Departamento de Zacapa,

Honduras

 Quebrada La Unión (suba sa Honduras), Departamento de Olancho,
 La Unión (lungsod sa Honduras, Departamento de Atlántida),
 La Unión (lungsod sa Honduras, Departamento de Santa Bárbara),
 La Unión (lungsod sa Honduras, Departamento de Lempira, lat 14,82, long -88,40),
 La Unión (munisipyo sa Honduras, Departamento de Olancho),
 La Unión (munisipyo sa Honduras, Departamento de Lempira, lat 14,82, long -88,40),
 La Unión (munisipyo sa Honduras, Departamento de Copán),

Mehiko

 La Unión (suba sa Mehiko, Estado de Tamaulipas, lat 23,93, long -98,50),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Tamaulipas, Jaumave),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Tabasco), Centla,
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Hidalgo, Acatlán),
 Villa Unión (kapital sa munisipyo sa Mehiko, Estado de Coahuila de Zaragoza, Villa Unión),
 La Unión (tubiganan nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Zacatecas, lat 24,47, long -101,89),
 Río de la Unión, suba, Estado de Guerrero,
 La Unión (suba sa Mehiko, Estado de Chihuahua, lat 27,87, long -108,22),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Sonora, Huatabampo),
 La Unión (kapital sa munisipyo sa Mehiko, Estado de Guerrero, La Unión de Isidoro Montes de Oca),
 La Unión y el Cardonal, lungsod, Estado de Nuevo León, Doctor Arroyo,
 La Unión (suba nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Tamaulipas, lat 24,57, long -99,00),
 La Unión (tubiganan nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Tamaulipas, lat 22,53, long -98,46),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Puebla, Pantepec),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Veracruz-Llave, Álamo Temapache),
 La Unión (suba nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Sonora, lat 29,20, long -110,13),
 La Unión (karaan nga minahan), Estado de Sonora, Divisaderos,
 La Unión (suba nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Chihuahua, lat 28,85, long -108,38),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Morelos), Cuernavaca,
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Puebla, Tlatlauquitepec),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Chiapas, Sitalá),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Puebla, Tecomatlán),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Chiapas, Ocosingo),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Puebla, Nauzontla),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Puebla, Chichiquila),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Chiapas, La Independencia),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, San Felipe Tejalápam),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Veracruz-Llave, Tezonapa),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, Miahuatlán de Porfirio Díaz),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, San Pedro Mixtepec -Dto. 22 -),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, Heroica Ciudad de Tlaxiaco),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Michoacán de Ocampo), Numarán,
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Puebla, Ayotoxco de Guerrero),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, Magdalena Yodocono de Porfirio Díaz),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Chiapas, Motozintla, lat 15,29, long -92,32),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Veracruz-Llave, Yecuatla),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Veracruz-Llave, Carrillo Puerto),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, San Antonio Sinicahua),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, Santa María Huatulco),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, San Juan Lachao),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Chiapas, Motozintla, lat 15,41, long -92,29),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, Chalcatongo de Hidalgo),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Hidalgo, Tlahuiltepa),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Campeche, Candelaria),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Oaxaca, Villa Sola de Vega),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de México, Tlatlaya),
 La Unión (lungsod sa Mehiko, Estado de Veracruz-Llave, Tenochtitlán),
 La Unión (tubiganan nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Durango, lat 24,60, long -104,11),
 La Unión (suba nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Durango, lat 24,55, long -104,07),
 La Unión (suba nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Sonora, lat 30,18, long -109,42),
 La Unión (suba nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Veracruz-Llave, lat 18,11, long -95,46),
 La Unión (tubiganan nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Zacatecas, lat 24,28, long -101,24),
 La Unión (tubiganan nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Querétaro),
 La Unión (suba sa Mehiko, Estado de México, lat 18,81, long -100,04),
 La Unión (suba nga anhianhi sa Mehiko, Estado de Guerrero, lat 16,79, long -99,27),
 La Unión (suba sa Mehiko, Estado de Guerrero, lat 16,80, long -99,17),
 La Unión (kalapukan), Estado de Campeche,

Peru

 La Unión (lungsod sa Peru, Región de Huánuco), Provincia de Dos de Mayo,
 La Unión (lungsod sa Peru, Piura), Provincia de Piura,
 Provincia de La Unión, lalawigan, Arequipa,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Chile
Pagklaro paghimo ni bot Colombia
Pagklaro paghimo ni bot Costa Rica
Pagklaro paghimo ni bot Ecuador
Pagklaro paghimo ni bot El Salvador
Pagklaro paghimo ni bot Espanya
Pagklaro paghimo ni bot Guatemala
Pagklaro paghimo ni bot Honduras
Pagklaro paghimo ni bot Mehiko
Pagklaro paghimo ni bot Peru

La Unión


An Leptasthenura striata in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Philippi ngan Christian Ludwig Landbeck hadton 1863. An Leptasthenura striata in nahilalakip ha genus nga Leptasthenura, ngan familia nga Furnariidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 L. s. albigularis
 L. s. striata
 L. s. superciliaris

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Leptasthenura

Leptasthenura striata


Prohići su naseljeno mjesto u općini Srebrenica, Bosna i Hercegovina.

Opći podaci
Naselje se nalazi u južnom dijelu općine Srebrenica, u regiji Osat. Od grada Srebrenice je udaljeno 31,5 kilometara. Jugozapadni, niži dio naselja nalazi se u priobalju Perućačkog jezera, u donjem dijelu padine Zabrđa, dok se zaseok Grujičići, gornji dio, nalazi u podnožju brda Karan-gaj (997 m). Manji dio naselja potopljen je hidro-akumulacijom jezera. Razbijenog je tipa sa šest zaseoka: Grujičići, Kovačići, Prohići, Raušići, Vučica i Zagaj. Priobalni zaseoci (Kovačići, Prohići i Zagaj) smješteni su na nadmorskoj visini od 300 do 350 m, dok su Grujičići smješteni na 650 m. Naselje obuhvata katastarske općine Prohići (1,65 km2) i Vučica (1,66 km2) ukupne površine 3,3 km2, od čega je 43% u privatnom vlasništvu. Djeca iz Prohića četverogodišnju osnovnu školu pohađala su u Klotjevcu, dok su vjerske obaveze izvršavane u džamiji u Klotjevcu koju su srušili pripadnici VRS 1993.

Historija
Do jula 1995, ubijeno je devet osoba iz Prohića, uključujući dvije žene i jedno dijete, prosječne starosti 26,7 godina. Tokom Srebreničkog genocida, ubijena su 82 muškarca iz Prohića, uključujući tri maloljetnika, prosječne starosti 37,4 godine.

Do kraja 2005. u Prohiće se vratilo 15 domaćinstava sa 53 člana, a u Grujičiće 16 domaćinstava sa 54 člana. Većina prognanika živi na području Federacije BiH, od čega 117 u Tuzlanskom kantonu, 86 u Kantonu Sarajevo i sedam u općini Visoko u Zeničko-dobojskom kantonu. Dio prognanika živi izvan Bosne i Hercegovine, od čega 14 u SAD-u, 12 u Švedskoj i pet u Njemačkoj.

Stanovništvo
Bošnjačko stanovništvo uglavnom čine potomci muhadžira protjeranih tokom 19. vijeka iz zapadne Srbije, uglavnom Užica i Bajine Bašte.

Na popisu 1879. u Prohićima je živjelo 119 stanovnika (svi Bošnjaci), 1885. 172 (122 Bošnjaka i 50 Srba), 1895. 147 (113 Bošnjaka, 30 Srba i četiri ostala), 1910. 178 (118 Bošnjaka, 52 Srbina i osam ostalih), 1921. 163 (119 Bošnjaka, 43 Srbina i jedan ostali), 1948. 273, 1953. 312, a 1961. 346 (225 Bošnjaka, 70 Srba i 51 ostali).

Ukupan rast stanovništva u periodu od 1879. do 1991. iznosio je 250%. Broj domaćinstava se od 1895. do 1991. povećao za 151%, a broj kuća od 1879. do 1991. 4,8 puta. U Prohićima su 1991. živjela 93 privredno aktivna stanovnika, koja su se bavila građevinarstvom (33 osobe), poljoprivredom (25 osoba), industrijom i rudarstvom (devet osoba), trgovinom i stambeno-komunalnom djelatnošću (po četiri osobe), saobraćajem i ugostiteljstvom (po dvije osobe), te šumarstvom i društveno-političkom djelatnošću (po jedna osoba). Pismenost je 1953. iznosila 41%, a 1991. 87,9%. Osnovno obrazovanje završilo je 87 osoba (31 žena), srednje 35 osoba (jedna žena) i visoko jedan muškarac.

Literatura
 Jahić Sead, Kulenović Salih i Suljić Alija (2012). Bošnjačko-muslimanske familije Osata nekad i danas. 150 godina od protjerivanja muslimana iz Kneževine Srbije: Zbornik radova. Orašje: Medžlis IZ Orašje i Muftijstvo tuzlansko.

Reference

Vanjski linkovi

 Zvanični sajt općine Srebrenica

Prohići


An Drescomopsis soraella in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Druce hadton 1899. An Drescomopsis soraella in nahilalakip ha genus nga Drescomopsis, ngan familia nga Pyralidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Drescomopsis

Drescomopsis soraella


All Dolled Up er en amerikansk stumfilm fra 1921 af Rollin S. Sturgeon.

Medvirkende
 Gladys Walton som Maggie Quick
 Edward Hearn som James Montgomery Johnson
 Richard Norton som Percy Prack
 Florence Turner som Eva Bundy
 Helen Broneau
 Fred Malatesta som Amilo Rodolpho
 Ruth Royce som Scarpa
 John Goff som Eddie Bowman
 Frank Norcross som Mr. Shankley
 Muriel Godfrey Turner som De Jercasse
 Lydia Yeamans som Landlady

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1921

All Dolled Up (film)


Emma Goldman (27 Junie 1869 – 14 Mei 1940) was 'n Amerikaanse anargis en feminis van Joodse afkoms.

Haar gesin het gedurende haar tienerjare van Litaue na Sint Petersburg verhuis. Daar het sy haar eerste revolusionêre idees gekry. Vandaar het sy na die Verenigde State geëmigreer toe sy sewentien was. Later het sy ook in Rusland gewoon (in 1919 daarheen gedeporteer weens haar revolusionêre oortuigings), Suid-Frankryk en Groot-Brittanje. Sy het deur beide die Russiese Rewolusie en die Spaanse Burgeroorlog geleef.
Haar bekendste werk is Anarchism, and Other Essays.

Die bekende aanhaling "If I can't dance to it, it's not my revolution" word dikwels aan Emma Goldman toegeskryf, maar dit is onduidelik of sy dit werklik gesê het.

Lewensloop
In New York het sy Alexander Berkman ontmoet. Hulle was sleutelfigure in die anargistiese beweging in die VSA. Sy het in die Verenigde State vir die tydskrif Mother Earth geskryf. Goldman is saam met Berkman na Rusland verban vir haar aktiwiteite teen die Eerste Wêreldoorlog en vir haar aanmoediging van die werkersstryd in die VSA as deel van die "rooi gevaar". Hulle is op 21 Desember 1919 saam met 247 ander op 'n wankelrige boot met die siniese naam Sowjet-ark geplaas.

Ná 'n tussenstop in Finland het Goldman uiteindelik in 1920 in Rusland aangekom waar sy aanvanklik as 'n heldin ontvang is. Sy en Berkman was entoesiasties verbind tot die Russiese Rewolusie, maar het gou die verskil tussen hul libertyne opvatting van die rewolusie en dié van die outoritêre Bolsjewiste onder leiding van Vladimir Lenin opgemerk. Stadig het die kommunistiese regering begin om die anargistiese elemente in die rewolusie te onderdruk. Die Sowjets, die vrye werkers- en soldaterade, is onder die beheer van die Bolsjewistiese regering gebring en die milisies onder leiding van Leon Trotsky is omskep in die Rooi Leër en het so ook onder sy beheer gekom. Nadat die Rooi Leër teen stakers ontplooi is, in Petrograd en in 1921 is Kronstadt beleër, nadat dit teen die oorheersing van die Bolsjewiste gerebelleer het en vrye rade geëis het, het Goldman en Berkman openlik teen die Sowjet-regime gedraai. Hulle het tot dan toe agter die skerms probeer om die verloop van sake ten goede te beïnvloed. Saam met Alexei Brorovoi en Alexander Schapiro het hulle die teks The Russian Revolution and the Communist Party geskryf waarin hulle die Bolsjewistiese magsoorname kritiseer. Hierdie teks is aanvanklik anoniem versprei. Goldman het Rusland in 1921 verlaat en uiteindelik vir etlike jare in Duitsland in Berlyn beland. Sy sou later verskeie kritiese ontledings van die optrede van die Russiese kommuniste skryf, waaronder My ontnugtering in Rusland (1923) en My verdere ontnugtering in Rusland (1924).

Hierna het sy van Berlyn na Londen gereis, waar sy weer met deportasie gedreig is. In 1927 vertrek sy dus na Kanada

In 1936 het sy na Spanje gegaan om die Spaanse Rewolusie te ondersteun en teen Francisco Franco se fascisme in die Spaanse Burgeroorlog te veg. Dit was 'n belangrike tydperk vir haar. Haar hoop is verpletter ná die outoritêre wending van die Russiese Revolusie en die selfmoord van haar lewensmaat Berkman in Junie 1936. Goldman het 'n internasionale verteenwoordiger vir die  Confederación Nacional del Trabajo (CNT) en Federación Anarquista Ibérica (FAI) tydens die Spaanse Burgeroorlog en Revolusie geword. Gedurende hierdie tyd het sy die doodsberig geskryf van die prominente Spaanse anargis Buenaventura Durruti getiteld "Durruti is Dead, Yet Living". Gedurende hierdie tydperk het sy baie briewe aan internasionale kamerade geskryf oor haar ervarings in Spanje, wat in die boek Vision on Fire (2006) saamgebring is. Sy het gereeld onderhoude en lesings gelewer en die anargo-sindikaliste entoesiasties ondersteun. Sy het ook gereeld vir Spain and the World geskryf, 'n tweeweeklikse koerant wat fokus op die burgeroorlog en rewolusie in Spanje.

In September 1938 het sy Spanje weer besoek, maar die land het vir haar na 'n "brandende huis" gelyk. Die oorlog teen fascisme het sy tol geëis, met baie ongevalle en baie verlore terrein. Net voor haar terugkeer na Londen het Franco se Nasionalistiese troepe die oorwinning verklaar. Goldman was gefrustreerd met die afsydigheid van die Britse regering, wat Spanje ekonomies geboikot en geblokkeer het terwyl die nasionalistiese en fascistiese kante steun geniet het van beide Nazi-Duitsland onder Hitler en Fascistiese Italië onder Mussolini. Gefrustreerd het Goldman na Kanada gereis, waar sy die laaste jare van haar lewe deurgebring het. Haar werk vir die Spaanse Rewolusie is egter nie vergeet nie; op haar 70ste verjaardag, het sy 'n boodskap van Parys van CNT-FAI-president Mariano Vázquez ontvang wat erkenning gee aan haar bydraes en haar "ons geestelike moeder" genoem het. Sy noem dit "die mooiste huldeblyk wat sy nog ontvang het".

Emma Goldman is in 17 Februarie 1940 op die ouderdom van 70 oorlede en is in Chicago begrawe.

Trivia
In Aflewering 4 van seisoen 1 van die reeks Sons of Anarchy Patch Over word 'n definisie van die anargisme volgens Emma Goldman weergegee nlː
 "Anargisme staan vir die bevryding van die menslike verstand van die heerskappy van godsdiens en bevryding van die menslike liggaam van die dwang van eiendom; bevryding van die boeie en selfbeheersing van die regering. Dit staan vir 'n sosiale orde gebaseer op die vrye groepering van individue ..." - Emma Goldman.

Biografie
E. Goldman, Mijn leven, Wereldvenster, 1985, ISBN 978-9029394802

P. Avrich, Sasha and Emma: the anarchist odyssey of Alexander Berkman and Emma Goldman, Harvard University press, 2012, ISBN 978-0674065987

Verwysings

Eksterne skakels

 Werke van Emma Goldman in Anarchy Archives (en)
 Werke van Emma Goldman by Anarchisme.nl (nl)

Amerikaanse aktiviste
Geboortes in 1869
Sterftes in 1940

Emma Goldman


An Asterorhombus in uska genus han Actinopterygii. An Asterorhombus in nahilalakip ha familia nga Bothidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Asterorhombus

Asterorhombus


Ang Lepua Point ngalan niining mga mosunod:

American Samoa

 Lepua Point (punta sa Eastern District),
 Lepua Point (punta sa Manu'a District),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot American Samoa

Lepua Point


Kaliwatan sa kasili ang Moringua macrocephalus. Una ning gihulagway ni Pieter Bleeker ni adtong 1863. Ang Moringua macrocephalus sakop sa kahenera nga Moringua, ug kabanay nga Moringuidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
kasadpang Kadagatang Pasipiko

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Pasipiko
Moringua

Moringua macrocephalus


Arno Geiger (ur. 22 lipca 1968 w Bregencji, Vorarlberg) – austriacki pisarz.

Życiorys
Arno Geiger dorastał w miejscowości Wolfurt, w Vorarlbergu. Studiował filologię germańską, historię starożytną oraz komparatystykę w Innsbrucku i Wiedniu. W 1993 r. napisał pracę dyplomową pod tytułem Die Bewältigung der Fremde in den deutschsprachigen Fernreisetexten des Spätmittelalters. Rok później otrzymał pierwsze stypendium za osiągnięcia naukowe.

W latach 1986–2002 brał czynny udział w letnim festiwalu kulturowym Bregenzer Festspiele. W 1996 i 2004 r. Geiger uczestniczył w konkursie o nagrodę literacką Ingeborg-Bachmann-Wettbewerb w austriackim Klagenfurcie.

W 2011 r. jego powieść Der alte König in seinem Exil (Stary król na wygnaniu) została nominowana do nagrody literackiej Preis der Leipziger Buchmesse. W październiku 2005 r. został wyróżniony nagrodą Deutscher Buchpreis za swoją powieść Es geht uns gut (U nas wszystko dobrze).

Od 1993 r. Geiger mieszka w Wiedniu i tworzy jako niezależny pisarz.

Wyróżnienia
 1994: Nachwuchsstipendium des österreichischen Bundesministeriums für Wissenschaft und Kultur
 1998: Abraham Woursell Award, Nowy Jork
 1999: Vorarlberger Literaturstipendium
 2001: Förderungspreis beim Carl-Mayer-Drehbuchwettbewerb, z Tobiasem Albrechtem, Graz
 2005: Förderpreis zum Friedrich-Hölderlin-Preis der Stadt Bad Homburg
 2005: Deutscher Buchpreis, za Es geht uns gut
 2008: Johann-Peter-Hebel-Preis
 2010: Literaturpreis der Vorarlberger Buch- und Medienwirtschaft
 2011: Friedrich-Hölderlin-Preis der Stadt Bad Homburg (Hauptpreis)
 2011: Literaturpreis der Konrad-Adenauer-Stiftung
 2011: Preis "Die zweite Realität" der Stiftung Sonnweid, Schweiz, za Der alte König in seinem Exil
 2011: Ehrenpreis (Kategoria Medien- und Öffentlichkeitsarbeit) des Deutschen Hospiz- und PalliativVerbandes, za Der alte König in seinem Exil
 2011: Johann-Beer-Literaturpreis, za Der alte König in seinem Exil
 2012: Literaturpreis der österreichischen Industrie – Anton Wildgans
 2013: Hörspiel des Monats August, za Das Haus meines Vaters hat viele Zimmer

Zobacz też
 Wszystko o Sally

Przypisy

Absolwenci Uniwersytetu Wiedeńskiego
Austriaccy dramaturdzy XXI wieku
Austriaccy prozaicy XXI wieku
Dramaturdzy niemieckojęzyczni
Laureaci Deutscher Buchpreis
Ludzie urodzeni w Bregencji
Prozaicy niemieckojęzyczni
Urodzeni w 1968

Arno Geiger


"Hot Girl Bummer" (egen skrivemåde i lowercase) er en sang fra den amerikanske rapper Blackbear. Den blev udgivet som en single igennem hans pladeselskab Beartrap den 23. august 2019. Den opnåede nummer 41 på USAs Billboard Hot 100, top 20 i Storbritannien og top 10 i Australien, Irland og New Zealand.

Sangen indeholder eksplicitte tekster og der er derfor blevet udgivet en "clean version", som blandt andet skifter den første "Fuck you" i sangteksten ud og erstatter det med "Forget you".

Sangtitel
Selvom sang titlen blev opfattet som et spil på Megan Thee Stallions nyeste sang "Hot Girl Summer", erklærede Blackbear, at det ikke skulle forestille at være en parodi, men i stedet en henvisning til 2019 "caption trenden" hvor folk brugte "#hotgirlsummer" på deres oplæg.

Musikvideo
Blackbear har lavet to musikvideoer til sin sang "Hot Girl Bummer". Det er to versioner, der går under navnene "low budget video" og "big budget video", den ene var dyrere at producere end den anden.

"Low budget video"-versionen blev uploaded af Blackbear til YouTube den 23. august 2019, samme dag som udgivelsen af sangen. I videoen ser man Blackbear vist som en dukke på en streng, dette blev kaldt som "en kommentar på mennesker som er falske på de sociale medier".

"Big budget video"-versionen blev uploaded af Blackbear og havde premiere på YouTube den 21. november 2019. Denne version var dyrere at producere end den første og indeholder mange skiftende scener med blinkende, farvede lys og green screen-effekter.

Medvirkende

 Blackbear - hovedkunstner, producer, tekstforfatter
 Andrew Goldstein - producer, tekstforfatter
 Alex Ghenea - mixer

Hitlister og certifikationer

Ugentlige hitlister

Referencer

Singlechart usages for Scotland
Singlechart called without artist
Singlechart called without song
Singlechart usages for Australia
Singlechart usages for Austria
Singlechart usages for Flanders
Singlechart usages for Wallonia Tip
Singlechart usages for Canada
Singlechart usages for Czechdigital
Singlechart usages for Finland
Singlechart usages for Germany2
Singlechart usages for Hungarystream
Singlechart usages for Ireland3
Singlechart usages for Italy
Singlechart usages for Dutch40
Singlechart usages for Dutch100
Singlechart usages for New Zealand
Singlechart usages for Portugal
Singlechart usages for Slovakdigital
Singlechart usages for Sweden
Singlechart usages for Switzerland
Singlechart usages for UK
Singlechart usages for Billboardhot100
Singlechart usages for Billboarddanceairplay
Singlechart usages for Billboardrandbhiphop
Singlechart usages for Billboardpopsongs
Singlechart usages for Billboardrhythmic

Hot Girl Bummer


Jonathan "John" Roberts (sinh 1979) là một diễn viên điện ảnh, diễn viên lồng tiếng và diễn viên tấu hài, được biết đến nhiều nhất với vai Linda Belcher trong sô diễn Bob's Burgers.

Tham khảo

Liên kết ngoài

Sinh năm 1979
Diễn viên đồng tính nam Mỹ
Nam diễn viên truyền hình Mỹ
Nam diễn viên lồng tiếng Mỹ
Sinh năm 1971
Nhân vật còn sống
Nam diễn viên đến từ thành phố New York
Nhân vật giải trí LGBT Hoa Kỳ
Người Mỹ gốc Ý
Người Brooklyn

John Roberts (diễn viên)


An Osphryon woodlarkensis in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni J. Linsley Gressitt hadton 1959. An Osphryon woodlarkensis in nahilalakip ha genus nga Osphryon, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Osphryon

Osphryon woodlarkensis


An Earophila badiata in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Ignaz Schiffermüller hadton 1775. An Earophila badiata in nahilalakip ha genus nga Earophila, ngan familia nga Geometridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Earophila

Earophila badiata


Józef Skalski (ur. 9 listopada 1886 w Ksawerze (obecnie dzielnica Będzina), zm. 2 stycznia 1973) – polski górnik i działacz robotniczy.

Życiorys
Ukończył trzyklasową szkołę powszechną i rozpoczął pracę w kopalni Paryż. W 1905 roku wstąpił do SDKPiL. W maju 1907 roku uczestniczył w udanym zamachu na carskiego wachmistrza policji w Czeladzi. Został aresztowany i po osądzeniu zesłany w głąb Rosji, skąd zbiegł i powrócił do Dąbrowy Górniczej. W 1917 roku agitował przeciwko wojnie, za co zmuszono go do opuszczenia zaboru austriackiego. W 1918 roku ponownie zamieszkał w Dąbrowie Górniczej i został wybrany na komisarza Czerwonej Gwardii, za co 23 lutego 1919 roku aresztowano go i osądzono. W okresie międzywojennym działał w związkach zawodowych i współorganizował strajki robotnicze.

W 1943 roku został członkiem Polskiej Partii Robotniczej i Gwardii Ludowej. Po II wojnie światowej związał się z Będzinem, gdzie objął stanowisko dyrektora huty Feniks, został członkiem Rady Miejskiej i Komitetu Miejskiego PZPR.

Ordery i odznaczenia
 Order Krzyża Grunwaldu
Order Sztandaru Pracy I klasy
Krzyż Komandorski z Gwiazdą Orderu Odrodzenia Polski
 Order Sztandaru Pracy II klasy
 Złoty Krzyż Zasługi
 Srebrny Krzyż Zasługi (dwukrotnie: po raz drugi 1 maja 1952)

Upamiętnienie
Był patronem ulic w następujących miastach: Będzinie (w 2017 roku nazwę ulicy zmieniono na Stanisława Skalskiego), Dąbrowie Górniczej (w 2018 roku nazwę zmieniono na Stanisława Skalskiego) i Gliwicach (w 2021 roku nazwę zmieniono na Ezopa).

Przypisy

Bibliografia

 Józef Skalski, Korzeniec i okolice

Członkowie związków zawodowych w II Rzeczypospolitej
Sekretarze Komitetów Miejskich PZPR
Działacze PZPR
Politycy SDKPiL
Politycy PPR
Żołnierze Gwardii Ludowej
Polscy górnicy
Odznaczeni Krzyżem Komandorskim z Gwiazdą Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Orderem Krzyża Grunwaldu
Odznaczeni Orderem Sztandaru Pracy I klasy
Odznaczeni Orderem Sztandaru Pracy II klasy
Odznaczeni dwukrotnie Srebrnym Krzyżem Zasługi (1944–1989)
Odznaczeni Złotym Krzyżem Zasługi (Polska Ludowa)
Polscy zesłańcy w Imperium Rosyjskim
Ludzie związani z Będzinem
Urodzeni w 1886
Zmarli w 1973

Józef Skalski


Kaliwatan sa murag-anay ang Cryptotermes tropicalis. Una ning gihulagway ni Gay ug Watson ni adtong 1982. Ang Cryptotermes tropicalis sakop sa kahenera nga Cryptotermes, ug kabanay nga Kalotermitidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Uk-ok
Cryptotermes

Cryptotermes tropicalis


Læmingur (frøðiheiti - Burhinus oedicnemus)

Sí eisini
 Fuglar í Føroyum

Fuglar
Charadriiformes

Læmingur


Ang Darreh-ye Golī ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Darah-ye Gulī, suba nga anhianhi, Wilāyat-e Bāmyān,

Iran

 Darreh-ye Golī (walog sa Isfahan),
 Darreh-ye Golī (walog sa Bushehr),
 Darreh-ye Golī (walog, lat 35,54, long 51,97),
 Darreh-ye Golī (walog sa Fars),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan
Pagklaro paghimo ni bot Iran

Darreh-ye Golī


Natalia Kaczmarek (født 17. januar 1998) er en polsk atlet .

Hun repræsenterede Polen ved sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun tog guld i 4x400 meter medley stafet og sølv i 400 meter stafet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sprintere fra Polen
olympiske mestre fra Polen
Olympiske sølvmedaljevindere fra Polen
Medaljevindere ved sommer-OL 2020
Atleter ved sommer-OL 2020
Deltagere for Polen ved sommer-OL 2020

Natalia Kaczmarek


Moons of Nippon – antologia dawnej poezji japońskiej w przekładzie Edny Worthley Underwood, opublikowana w 1919 w Chicago nakładem oficyny Ralpha Fletchera Seymoura. Wśród zaprezentowanych autorów znaleźli się między innymi Ohotsuno Ozi, Abeno Muneto,
Abeno Nakamaro, Ohotomo no Sukune Yakamochi, Yukada, Ishikawa, Kibino, Arihara no Narihira, Sozo, Ochi, Ohoyeno Tsisato, Onono Komachi, Motoyosi, Muneyaki i Kanemori.

Przypisy

Bibliografia

Przekłady Edny Worthley Underwood
Antologie literackie
Literatura japońska

Moons of Nippon (antologia)


nbn – codice ISO 639-3 della lingua kuri
 nbn – namespace National Bibliography Number basato su standard Uniform Resource Name per l'identificazione delle risorse digitali su Internet
 Bureau de Normalisation

Nbn


Kahenera sa mga alasiwsiw ang Paranemobius. Ang Paranemobius sakop sa kabanay nga Trigonidiidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Paranemobius (Trigonidiidae)

Paranemobius


Hrast plutnjak  (lat. Quercus suber),  je srednje veliko, zimzeleno  hrastovo  stablo iz sekcije Quercus sekc. 'Cerris'. To je primarni izvor pluta za čepove boca vina i druge namjene, poput plutanih podova i jezgri loptica za kriket. Potiče iz  jugozapadne Europe i sjeverozapadne Afrike. U mediteranskom bazenu ovo je drevnasta vrsta s ostacima fosila  koji potiču iz tercijarnog  perioda..

Plutnjak može narasti  u visinu do oko 20 m, iako je u  rodnoj sredini tipičnije usamljen. Listovi su dugi 4 – 7 cm, slabo režnjevitii ili grubo nazubljeni, gore tamnozeleni, blijedi odozdo, s rubovima listova koji su često oboreni. Žirevi  su dugački 2 do 3 cm, u dubokoj  čašici obrubljenoj izduženim ljuskama.

Ekologija
Šume hrasta plutnjaka su jedna  od glavnih biljnih zajednica ekoregije  mediteranskih šuma.

Prirodne sastojine ovog hrasta mogu podržati raznolike ekosisteme. Naprimjer, u dijelovima sjeverozapadne Sjeverne Afrike, neke šume hrasta plutnjaka su stanište za ugroženu vrstu berberskog majmuna, Macaca sylvanus, vrstu čije stanište je fragmentirano i čiji je raspon bio pretpovijesno mnogo širi. U zapadnoj Europi, posebno u Portugalu  i Španiji, šume ovog hrasta su  dom ugroženih vrsta kao što je iberijski ris, najugroženija mačka na svijetu.

Kao pirofit, ovo drvo ima gustu, izolacijsku koru što ga čini dobro prilagođenim šumskim požarima. Nakon požara, mnoge vrste drveća regeneriraju se iz sjemena (kao što je, naprimjer, primorski bor) ili ponovno razmnožavaju iz tla kao ostrvski hrast. Kora plutastog hrasta omogućava mu da preživi požare, a zatim jednostavno ponovno razmnoži grane koje popune košnju. Brza regeneracija ovog hrasta čini ga uspješnim u ekosistemima koji su  prilagođeni požarima mediteranskog bioma.

Kultivacija i upotreba

.

Stablo plutnjaka tvori gusta, hrapava kora koja sadrži visoke razine suberina. S vremenom, sloj kore plutni kambij može razviti znatnu debljinu i može se brati svakih 7 do 10 godina da bi se napravilo pluto. Skupljanje pluta ne šteti stablu (iako takva aktivnost ima tendenciju da smanji njegov životni vijek), u stvari, nijedno drvo nije sječeno tokom postupka branja. Samo se kora odstrani, a novi sloj pluta ponovno uzima, što ga čini obnovljivim resursom. Stabla se uzgajaju u Španiji, Portugalu, Alžiru, Maroku, Francuskoj, Italiji i Tunisu. Ovi hrastovi smatraju se tvorcima tla, a dokazano je da njihovi plodovi imaju korisna insekticidna svojstva. Šume od hrasta plutnjaka pokrivaju otprilike 25.000 km2 u tim zemljama. Portugal ubere oko 50% svjetske žetve pluta. Plutni hrastovi se ne mogu legalno posjećivati u Portugalu, osim gospodarenja šumama, sječe starih, neproduktivnih stabala, pa čak i u tim slučajevima poljoprivrednici trebaju posebno odobrenje Ministarstva poljoprivrede.

Quercus suber se obično uzgaja u agrošumarskim sistemima, u Portugalu montado, a u Španiji dehesa . To su otvorene šume niske gustine drveća (50–300 stabala/ha). U tim sistemima, obično se uzgajaju krmne pod drvećem, a obavlja  ispaša stoke tokom ljeta.

Ovi  hrastovi obično žive više od 200 godina. Djevičansko pluto (ili 'muško' pluto) je prva plutovina, sječena obično sa stabala starijih od 25 godina. Za drugu berbu potrebno je još 9 do 12 godina, a stablo se može guliti oko dvanaest puta u njegovom životnom vijeku. Berba pluta obavlja se u potpunosti bez mašinerije, a zavisi isključivo od ljudskog rada. Obično je potrebno pet ljudi da pokupe koru drveta pomoću malene sjekire. Proces zahtijeva obuku zbog vještine potrebne za žetvu kore bez nanošenja prevelike štete stablu. Evropska industrija pluta proizvodi 300.000 tona pluta godišnje, s vrijednošću od  1,5 milijardi eura i zapošljava 30.000 ljudi. Pluto za čepove vinskihboca predstavlja 15% upotrebe pluta po masi, ali 66% prihoda.

Pluto koja je ostalo nakon što su napravljeni čepovi koriste se za izradu širokog asortimana proizvoda, uključujući izolacijske ploče, podne i zidne pločice i zvučnu izolaciju u automobilskoj industriji, kao i za rukotvorine i umjetnički materijal. Ovo uključuje plutni papir koji se koristi u štampanju, prekrivanju knjiga, proizvodnji odjeće, pluta i posebne kože. Pluto se također koristi i u izradi loptica za kriket, loptica za bacanje, drški za badminton, ručki za štapove i posebnih uređaja za svemirsku industriju.

Plutni hrastovi se ponekad sade kao pojedinačno drveće, što vlasnicima daje manji prihod. Stablo se ponekad kultivira i za ukras. Hibridi  hrastom cerom  (Quercus cerris) su redoviti, kako u divljini na jugozapadu Europe, tako i u uzgoju; hibrid je poznat kao hrast  Quercus  ×  hispanica  Lucombe. Neki plutnjaci također se proizvoda i u istočnoj Aziji iz srodnog kineskog hrasta plutnjaka  (Quercus variabilis)

Patogeni
Plutni hrast relativno je otporan na patogene, ali neke se bolesti  javljaju u nekim vrstama. Pjegavost  listova može biti uzrokovana gljivicom  Apiognomonia errabunda . Ostale gljivice mogu uzrokovati puckanje lišća, praškastu plijesan, hrđu i tumore.

Najvirulentniji patogen krasta  plutnjaka može biti Diplodia corticola, gljiva Ascomycota koja uzrokuje curenje biljnog soka iz tumora, opadanje lišća i oštećenja na žirovima.   Gljiva Biscogniauxia mediterraneana sve je češća u šumama hrasta plutnjaka. Njena plodna tijela izgledaju poput ugljena, crnih stabala. Obje ove gljive prenosi Platypus cylindrus, vrsta rogača.
Uobičajena vodena plijesan Phytophthora cinnamomi raste u korijenju drveta i poznato je da pustoši šume hrasta plutnjaka.

 Posebna stabla
U portugalskom gradu Águas de Moura nalazi se, u blizini Sobreiro Monumental (monumentalno stablo hrasta plutnjaka), staro 234 godine, visoko 16 m i sa deblom za koje je potrebno najmanje pet osoba da ga obgrli. Smatra se nacionalnim spomenikom od 1988. godine, a Guinnessova knjiga rekorda navodi ga kao najveće i najstarije na svijetu.

Također pogledajte
Pluto

Reference

Preporučena literatura
 Aronson J., Pereira J. S., Pausas J. G. (eds.). (2009). Cork Oak Woodlands on the Edge: Conservation, Adaptive Management, and Restoration''. Washington, D.C.: Island Press, 315 pp.

Vanjski  linkovi

 Quercus suber. Plants of the World Online. Kew Science.
 Cork Oak. World Wildlife Foundation Priority Species.
 Cork Industry Federation. 2014.
 PlanetCork.org. Educating primary school children in sustainable development. Cork Industry Federation. 2009.
 Cork Oak (Quercus suber). European Forest Genetic Resources Programme (EUFORGEN)

Flora Evrope
Materijali
Anatomija biljaka
Morfologija biljaka
Hrastovi

Hrast plutnjak


Tardezinha é um álbum ao vivo do cantor Thiaguinho lançado nos formatos CD e Download digital em 13 de janeiro de 2017 pela Som Livre. A gravação deste álbum foi em shows feitos em diversas cidades do Brasil.

São 18 músicas distribuídas em 10 faixas, pois o álbum contém 7 pot-pourris, Thiaguinho neste álbum faz releitura de canções de pagode da década de 90, dentre essas canções ele inclui duas canções que não foram originalmente pagode, essas canções são: Flor de Lis e Papel Machê.

Faixas do CD

Ligação externa
Discografia em Thiaguinho .Net

Álbuns de Thiaguinho
Álbuns de pagode
Álbuns em língua portuguesa
Álbuns de 2017
Álbuns ao vivo de 2017
Álbuns lançados pela Som Livre

Tardezinha


SXD – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto civile di Sophia Antipolis Hlpt (Francia)

Sxd


Anna Błachucka (ur. 2 maja 1950 w Kozłowie w woj. świętokrzyskim) – polska autorka fraszek, limeryków, sonetów, opowiadań i powieści. Animatorka kultury. Członek Związku Literatów Polskich. Prowadzi w Kielcach młodzieżową grupę literacką "Słowniacy Świętokrzyscy".  Ukończyła matematykę na WSP w Kielcach. Mieszka w Małogoszczu.

Publikacje

Poezja
 Obcierki; Łowiec Świętokrzyski, 1999 - ISSN 1505-7003
 Nie odwracaj głowy; Kielce: U poety, 2001 -
 Srebrny czas; Kielce: U poety,  2002 -
 Moc limeryków; Kielce: Świętokrzyskie Towarzystwo Regionalne, 2005 -
 Styczna do krzywej myśli; Kielce: Świętokrzyskie Towarzystwo Regionalne, 2006 -
 …adres zamieszania; [il. Jadwiga Marlewska] Szczecin: My Book, 2007 -
 Niepodzielna jak łza; [wstęp Liliana Abraham-Zubińska] Kielce: Oficyna Wydawnicza "STON 2", 2009 -
 Piać do podświadomości; [wstęp i korekta Zofia Korzeńska]; [il. Jerzy Świątkowski] – Kielce: Katolickie Stowarzyszenie "Civitas Christiana", 2012 -
 Listy do wyobraźni; [il. Tomasz Olbiński]. – Kielce: Oficyna Wydawnicza "STON 2", 2013 -
 Świętokrzyskie korzeniaki; [il.Zbigniew Kubicki] – Kielce: Katolickie Stowarzyszenie "Civitas Christiana", 2017 -

Proza
 Kaprys i inne opowiadania; Kielce: U poety, 2010 -
 Widok z kalenicy. Pogwarki z Jarkowy Góry; Kielce: Panzet, 2011 -
 Co ja mam z tymi rodzicami; Brzezia Łąka: Poligraf, 2014 -
 Ostatni chłop; Warszawa: Ludowa Spółdzielnia Wydawnicza, 2015 -
 Świstun  i inne opowiadania; Kielce, Oficyna Wydawnicza "STON 2", 2017 -
 Opłotki - obrazki z dzieciństwa; Warszawa, Wydawnictwo Naukowe Scholar,  2018 -

Albumy
Małogoszcz 1996-2016; Małogoszcz: Miejsko-Gminna Biblioteka Publiczna w Małogoszczu, 2016. -

Odznaczenia
1. Medal Komisji Edukacji Narodowej,  98413/2005

2. Srebrny Krzyż Zasługi,  191/2012/79

3. Brązowy Medal "Zasłużony Kulturze Gloria Artis", 2017

Nagrody
1. Nagroda II stopnia w Dziedzinie Kultury Marszałka Województwa Świętokrzyskiego – 2007

2. Nagroda II stopnia w Dziedzinie Kultury Prezydenta Miasta Kielce – 2011

3. "Złoty Gryf Jędrzejowski" – statuetka nadawana przez starostwo miasta Jędrzejów w dziedzinie Kultura i Edukacja – 2016

4. "Osobowość Dwudziestolecia Miasta Małogoszcz" – statuetka nadana przez Urząd Miasta i Gminy w Małogoszczu – 2016

5. Grawer  Marszałka Województwa Świętokrzyskiego – Adama Jarubasa w dowód uznania za bogaty dorobek twórczy i aktywność kulturalną – 2018

Linki zewnętrzne
 Gdy nauczycielka matematyki staje się poetką... (o zbiorze poezji "Styczna do krzywej myśli" Anny Błachuckiej). Anna Wzorek, "Edukacja Humanistyczna" nr 1 (34), 2016 (pdf)

Odznaczeni Brązowym Medalem "Zasłużony Kulturze Gloria Artis"
Polscy poeci
Polscy pisarze współcześni
Polscy prozaicy
Odznaczeni Medalem Komisji Edukacji Narodowej
Odznaczeni Srebrnym Krzyżem Zasługi (III Rzeczpospolita)
Urodzeni w 1950

Anna Błachucka


The 2018 Northern Ontario Scotties Tournament of Hearts, the Northern Ontario women's curling championship, was held January 11–14 at the Idylwylde Golf & Country Club in Sudbury, Ontario. The winning Tracy Fleury rink represented Northern Ontario at the 2018 Scotties Tournament of Hearts in Penticton, British Columbia.

Teams

Standings
Double Round Robin Format

Results

All draws are listed in Eastern Time (UTC−05:00).

Draw 1
Thursday, January 11, 2:00 pm

Draw 2
Thursday, January 11, 7:30 pm

Draw 3
Friday, January 12, 9:00 am

Draw 4
Friday, January 12, 2:00 pm

Draw 5
Friday, January 12, 7:30 pm

Draw 6
Saturday, January 13, 9:30 am

Final
Saturday, January 13, 7:30 pm

References

Curling competitions in Greater Sudbury
2018 Scotties Tournament of Hearts
 Ontario Scotties Tournament of Hearts
2018 in Ontario
January 2018 sports events in Canada


An Paraguitelia pinheyi in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Reé Michel Quentin ngan Jean François Villiers hadton 1971. An Paraguitelia pinheyi in nahilalakip ha genus nga Paraguitelia, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Zimbabwe. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paraguitelia

Paraguitelia pinheyi


Iskupljenje u Shawshanku () američki je dramski film iz 1994. koji je režirao i za koji je scenarij napisao Frank Darabont, a glume Tim Robbins i Morgan Freeman. Film je adaptacija romana Stephena Kinga, Rita Hayworth i iskupljenje u Shawshanku. Film govori o Andyju Dufresneu, bankaru u zatvoru Shawshank, osuđenom na doživotnu kaznu zatvora zbog ubistva supruge i njenog ljubavnika uprkos njegovim tvrdnjama da je nevin. Tokom boravka u zatvoru sprijateljuje se sa zatvorenikom Ellisom Boydom "Redom" Reddingom i zaštićuju ga stražari nakon što ga upravnik počne koristiti u operaciji pranja novca.

Iako je film dobio dobre kritike, zarada je bila razočaravajuća zbog konkurencije drugih filmova, poput Paklenog šunda. Film je dobio više nominacija za nagrade (uključujući sedam nominacija za Oscara) i jako pozitivne kritike zbog glume, priče i realizma. Sad se smatra jednim od najvećih filmova 1990-ih.

Radnja
Bankar Andy Dufresne osuđen je za ubistvo svoje supruge i njenog ljubavnika na dvije doživotne kazne u zatvoru Shawshank. Tokom izdržavanja kazne sprijatelji se s krijumčarem Ellisom "Redom" Reddingom, zatvorenikom koji također služi doživotnu kaznu. Red mu nabavi geološki čekić za njegov hobi oblikovanja kamenja i kasnije veliki poster Rite Hayworth. Tokom prvih godina u zatvoru Andy radi u zatvorskoj praonici, gdje ga seksualno zlostavlja grupa sadističkih homoseksualaca, poznatih kao "Sestre", koje predvodi Bogs Diamond.

Jednom prilikom Andy čuje glavnog čuvara, Byrona Hadleyja, da se žali na oporezivanje nasljedstva i nudi mu pomoć da zakonski skloni novac. Nakon jednog napada "Sestre" gotovo ubiju Andyja. Bogsa potom premlaćuje Hadley i biva prebačen u drugi zatvor. Upravnik Samuel Norton prebacuje Andyja u zatvorsku biblioteku kako bi pomogao starijem zatvoreniku Brooksu Hatlenu. Kako vrijeme prolazi upravitelj počinje koristiti Andyja za rješavanje problema za različite ljude, uključujući čuvare iz drugih zatvora. Andy počinje pisati sedmična pisma tražeći da vlada finansira propadajuću biblioteku. Mladi zatvorenik, Tommy, dolazi u Shawshank 1965. i potvrđuje Andyju da nije kriv za ubistvo žene i njenog ljubavnika. Bojeći se gubitka čovjeka koji mu omogućuje utaju poreza, Norton izrežira ubistvo Tommyja, a Andyja šalje u samicu. Dva mjeseca poslije Andy se vraća kao potpuno slomljen čovjek, a Red i njegovi prijatelji zabrinuti su da ne izvrši samoubistvo. Sljedećeg jutra nestaje iz ćelije i pokreće se istraga.

Postaje jasno da je Andy pobjegao iz zatvora prokopavši tunel kroz zidove čekićem koji je dobio nakon pritvaranja. Zabilježivši korupciju u zatvoru, šalje svoje bilješke lokalnim novinama i odlazi s Nortonovim blagom. Odbivši hapšenje, Norton se ubije. Kad je Red konačno pušten iz zatvora, počinje slijediti uputstva koja mu je dao Dufresne i pronalazi daljnje instrukcije skrivene pod stablom, koje ga konačno dovode do Andyja, na obali Meksika.

Glumci
 Tim Robbins – Andy Dufresne
 Morgan Freeman – Ellis Boyd "Red" Redding
 Bob Gunton – upravnik Samuel Norton
 William Sadler – Heywood
 Clancy Brown – Byron Hadley
 Gil Bellows – Tommy Williams
 Mark Rolston – Bogs Diamond
 James Whitmore – Brooks Hatlen

Produkcija
Frank Darabont osigurao je prava na filmske adaptacije od autora Stephena Kinga nakon što je 1983. impresionirao autora kratkom filmskom adaptacijom The Woman in the Room. Iako su njih dvojica postali prijatelji i održavali vezu, Darabont nije radio s njim sve do 1987, kad je odlučio adaptirati Shawshank. Darabont je kasnije režirao Zelenu milju (1999), koji se temeljio na još jednom Kingovom romanu, a potom slijedi i adaptacija Kingove novele Magla (The Mist).

Rob Reiner, koji je prethodno adaptirao Kingovu novelu Tijelo (The Body) u film Ostani uz mene (1986), ponudio je 2,5 miliona dolara da napiše i režira Shawshank. Planirao je da Tom Cruise glumi Andyja, a Harrison Ford Reda. Darabont se divio i ozbiljno razmatrao Reinerovu viziju, ali je odlučio sam režirati film.

Snimanje
Iako je radnja smještena u Maineu, Državna popravna ustanova u Mansfieldu (Ohio) služila je kao izmišljeni zatvor Shawshank. Iako je veliki dio zatvora bio razoren nakon snimanja, ostali su glavna zgrada uprave i dva zatvorska bloka. Lokalitet je korišten i za snimanje dijelova filma Air Force One. Snimke u središtu grada također su snimljene u Mansfieldu, kao i susjednom Ashlandu. Hrast ispod kojeg Andy zakopava pismo Redu nalazio se u Lucasu (Ohio). Stablo je srušio jak vjetar 22. jula 2016. Baš kao što je zatvor u Ohiju bio na izmišljenom mjestu u Maineu, scene na plaži prikazane u posljednjim minutama filma trebale su prikazati plaže Zihuatanejo (Meksiko), ali su snimane na Karibima, na ostrvu St. Croix.

Film je posvećen Allenu Greeneu, Darabontovom bliskom prijatelju. Greene je umro malo prije nego što je film pušten zbog komplikacija od side.

Reference

Vanjski linkovi

 Iskupljenje u Shawshanku na filmsite.org

Filmovi iz 1994.
Filmovi na engleskom jeziku
Američki filmovi
Američki dramski filmovi
Američki filmovi o zatvoru
Filmovi u režiji Franka Darabonta
Filmovi zasnovani na djelima Stephena Kinga
Filmovi o prijateljstvu
Filmovi s radnjom u 1940-ima
Filmovi s radnjom u 1950-ima
Filmovi s radnjom u 1960-ima
Filmovi o sudskim greškama
Filmovi s radnjom u Maineu
Filmovi s radnjom u Meksiku
Filmovi snimljeni u Ohiju
Samoubistvo u filmovima
Filmovi Castle Rock Entertainmenta
Filmovi "Columbia Picturesa"
Filmovi u Nacionalnom filmskom registru Sjedinjenih Američkih Država
Režiserski debiji

Iskupljenje u Shawshanku


Storsylen - conhecida vulgarmente como Sylan - é a montanha mais alta da Serra de Sylarna, na fronteira da Noruega com a Suécia, localizada na província histórica sueca da Jämtland e no condado norueguês de Sør-Trøndelag. O seu ponto mais elevado na Noruega tem 1 762 metros, e na Suécia 1 743 metros. Está localizada a cerca de 30 km da localidade de Storlien, e a cerca de 15 km da estação de montanha de Storulvån (Storulvåns fjällstation).

Ligações externas

Montanhas da Suécia
Geografia de Jämtland

Storsylen