Nikolàj Dѐnkov Dènkov (født 3. september 1962) er en bulgarsk fysisk kemiker og politiker fra partiet "Vi fortsætter forandringen". Han har været Bulgariens premierminister siden 6. juni 2023.

Han er uddannet kemiker på Sofias Universitet og underviste derefter på universitet. Han blev doktor i kemi i 2007, professor i 2008 og medlem af det bulgarske videnskabsakademi i 2021.

Denkov kom ind politik som viceuddannelses- og videnskabsminister i Bojko Borisovs anden regering (2014-2016). Herefter var han uddannelses- og videnskabsminister i Ognjan Gerdzjikovs (januar-maj 2017) og Stefan Janevs (maj-december 2021) midlertidige regeringer, som blev nedsat af præsident Rumen Radev samt i Kiril Petkovs regulære regering (december 2021-august 2022). I oktober 2022 blev han valgt til Bulgariens parlament for partiet Vi fortsætter forandringen og var partiets kandidat til premierministerposten, men fik ikke flertal i parlamentet. Efter det tidlige parlamentsvalg 6. juni 2023 blev han premierminister for en regering støttet af partikoalitionerne "Vi fortsætter forandringen – Demokratisk Bulgarien" og GERB—SDS.

Uddannelse og akademisk karriere
Denkov blev student fra det nationale naturvidenskabelige og matematiske gymnasium i Sofia i 1980 og kandidat fra det kemiske og farmaceutiske fakultet på Sofias Universitet i 1987. Han fik en ph.d.-grad i 1993 med en afhandling om "Interpartikelinteraktioner og aggregering i kolloide systemer". I 1997 blev han lektor og i 2008 professor i fysisk kemi ved universitetet. Fra 2008 til 2015 var han leder af afdelingen for teknisk kemi og direktør for masterprogrammet "Dispersionssystemer i kemisk teknologi" ved fakultetet for kemi og farmaci ved Sofias Universitet. Han blev doktor i kemi i 2007 med en afhandling om "Flydende film i tilstedeværelse af kolloide partikler - stabilitet og dannelse af ordnede strukturer". Han har arbejdet som ledende videnskabsmand i forskningsafdelingerne hos Unilever (USA) og Ron-Poulenc (Frankrig).

Denkov er medlem af det europæiske videnskabsakademi Academia Europaea og medlem af Den Europæiske Rumorganisations naturvidenskabelige ekspertgruppe. Han er forfatter til over 175 videnskabelige publikationer og har ledet over 45 internationale videnskabelige projekter med ekstern finansiering. Ifølge en rangliste fra Stanford University i 2021 er Denkov blandt de 2 % mest indflydelsesrige forskere i verden. Hans artikler er citeret over 8.500 gange, og han har et h-index på 47. Han har 12 patenter.

I oktober 2021 blev han valgt til det bulgarske videnskabsakademi.

For sine videnskabelige resultater har Nikolaj Denkov fået flere nationale og internationale hædersbevisninger, heriblandt den højeste bulgarske pris "Pythagoras" for videnskabelige præstationer.

Politisk karriere
Fra august 2014 til april 2016 var han viceminister for uddannelse og videnskab med ansvar for videregående uddannelse og europæiske strukturfonde, herunder implementeringen af det operationelle program "Videnskab og uddannelse for intelligent vækst". Fra 27. januar 2017 til 4. maj 2017 og fra 12. maj til 2. august 2022 var han minister for uddannelse og videnskab,

Han blev valgt til Bulgariens parlament i oktober 2022 og genvalgt i 2023.

Den 6. juni 2023, efter en aftale mellem GERB ("Borgere for europæisk udvikling i Bulgarien") og PP-DB (Vi fortsætter forandringen – Demokratisk Bulgarien") blev Nikolay Denkov valgt til Bulgariens premierminister og stod i spidsen for den regeringer Denkov. Det blev aftalt, at regeringen skulle ledes på skift mellem de to partier. De første 9 måneder skulle Denkov være premierminister, og de næste 9 måneder Marija Gabriel fra GERB-SDU og som er vicepremierminister og udenrigsminister i Denkovs regering.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Nikolaj Denkov på Sofias Universitets hjemmeside

Kemikere fra Bulgarien
Politikere fra Bulgarien
Bulgariens premierministre

Nikolaj Denkov


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Stiletta mesai. Una ning gihulagway ni Kenneth Hedley Lewis Key ni adtong 1979. Ang Stiletta mesai sakop sa kahenera nga Stiletta, ug kabanay nga Morabidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 State of Western Australia

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa State of Western Australia
Stiletta

Stiletta mesai


Kaliwatan sa alibangbang ang Atteva punctella. Una ning gihulagway ni Cramer ni adtong 1782. Ang Atteva punctella sakop sa kahenera nga Atteva, ug kabanay nga Yponomeutidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Atteva

Atteva punctella


An Hemirhagerrhis hildebrandtii in uska species han Colubridae nga ginhulagway ni Peters hadton 1878. An Hemirhagerrhis hildebrandtii in nahilalakip ha genus nga Hemirhagerrhis, ngan familia nga Colubridae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hemirhagerrhis

Hemirhagerrhis hildebrandtii


, ou desordens neurodesenvolvimentais, são perturbações neurobiológicas que afetam a função cerebral e o desenvolvimento de uma criança. Geralmente afetam a cognição, comunicação, linguagem, coordenação motora, atenção, socialização, comportamento, aprendizagem escolar e autonomia. As mais comuns são perturbação do desenvolvimento intelectual, perturbação do espectro do autismo, perturbação da linguagem, perturbação de défice de atenção e hiperatividade e perturbação da aprendizagem.

Doenças neurológicas
Transtornos mentais e comportamentais
Pediatria
Neurociência

Perturbação do neurodesenvolvimento


Décimo Júnio Nóvio Prisco Rufo () foi um senador romano eleito cônsul em 78 com Lúcio Ceiônio Cômodo. Casado com Antônia Flacila, foi condenado ao desterro perpétuo por Nero depois da Conspiração Pisoniana (65) por causa de sua amizade com Sêneca. Durante o ano dos quatro imperadores (69), apoiou Vespasiano, que o recompensou com o consulado. Já durante o reinado de Tito, em 80, foi nomeado governador da Germânia Inferior.

Seu neto, Caio Nóvio Prisco, cônsul sufecto em 152.

Ver também

Bibliografia

 E. Groag, "D. Novius Priscus" 17), RE, vol. XVII-1, Stuttgart, 1936, cols. 1219-1220.
 Barbara Levick, Vespasianus, Londres, 1999, p. 177.

Iunii
Governadores romanos da Germânia Inferior
Cônsules do Império Romano
Nascidos no século I
Ano de nascimento desconhecido
Romanos antigos do século I
Ano de morte desconhecido
Exilados da Roma Antiga
Conspiração Pisoniana

Décimo Júnio Nóvio Prisco


An Basileuterus griseiceps in uska species han Aves nga ginhulagway ni Philip Sclater ngan Osbert Salvin hadton 1868. An Basileuterus griseiceps in nahilalakip ha genus nga Basileuterus, ngan familia nga Parulidae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Basileuterus

Basileuterus griseiceps


An Atractus collaris in uska species han Colubridae nga ginhulagway ni Mario Giacinto Peracca hadton 1897. An Atractus collaris in nahilalakip ha genus nga Atractus, ngan familia nga Colubridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Atractus

Atractus collaris


Sørvágsfjørður er ein fjørður í Vágoynni í Føroyum. Við fjørðin liggja bygdirnar Sørvágur og Bøur. Sørvágur liggur inni í botninum á fjørðinum, meðan Bøur liggur longri vesturi á norðara armi á fjørðinum.

Slóðir

Vágar
Firðir í Føroyum
Sørvágur

Sørvágsfjørður


Kahenera sa mga isda ang Leptostomias. Ang Leptostomias sakop sa kabanay nga Stomiidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Leptostomias

Leptostomias


Michael Paul Underwood (nascido em 26 de outubro de 1975) é um apresentador inglês de televisão, mais conhecido como apresentador de programas infantis no CBBC e no CITV. Ele pode ser visto como um garoto de quinze anos de idade em um episódio da série The Crystal Maze, apresentada por Richard O'Brien.

Ele ainda apresentou a série de televisão do horário nobre Let Me Entertain You em 2014 e foi repórter de Real Stories com Ranvir Singh.

Carreira
Underwood estudou na Weston Favell Academy em Northampton; porém, anos mais tarde, ele se formou no Rolle College, em Exmouth, na Universidade de Plymouth, em Bacharelado de Educação (em inglês "BEd - Hons") em Drama & Performance.
Antes de ganhar um contrato de apresentação de seis semanas na CBBC, no programa de televisão da BBC "Whatever You Want", Underwood já havia feito quatro em entrevistas anteriormente para a vaga de Blue Peter, posteriormente preenchida por Simon Thomas.

Underwood foi um correspondente de entretenimento para o programa da ITV Breakfast, GMTV, de 2005 até 2008.

Em 2006, Underwood realizou um dueto com o concorrente do The X Factor, Andy Abraham, entoando o single de Natal "December Brings Me Back To You"..

Underwood competiu no programa "Dancing on Ice" em 2008, em parceria com a patinadora profissional Melanie Lambert. No entanto, ele deixou a série depois de quebrar o tornozelo alguns dias antes da terceira apresentação. Eles retornaram ao programa no ano seguinte para a quarta temporada.

Em abril de 2013, Underwood apresentou um programa na rádio Heart FM, substituindo Zoe Hanson. Ele deixou o cargo em dezembro de 2013.

No início de 2014, ele apresentou a série de entretenimento da ITV, Let Me Entertain You, durante os sábados à noite. Underwood era um repórter da série Surpresa Surpresa , da ITV, até 2015 e do programa Real Stories with Ranvir Singh até 2016. Ele tem sido utilizado como repórter de entretenimento no programa Good Morning Britain diversas vezes.

Ele apareceu no clipe da música "Too Many People", da banda escocesa  Wet Wet Wet.

Vida pessoal
Underwood casou-se com antiga co-estrela da CBBC, Angellica Bell, em Nova York,em dezembro de 2010. Em 9 de junho de 2011 ele anunciou que Bell esperava seu primeiro filho. O bebê, Elijah Joseph, nasceu em 26 de dezembro de 2011.

Foi anunciado no Twitter no início de 2013 que Underwood e a esposa Angellica esperariam seu segundo filho. Sua filha, Keziah Mae, nasceu em junho de 2013 e Underwood foi citado dizendo "de dois em dois, estamos loucos".

Filmografia
 Whatever You Want (1999)
 CBBC (1999-2002) – Apresentador contínuo
 The Make Shift – Apresentador
 CITV (2002-2003) – Apresentador contínuo
 The White Knuckle Tour – Apresentador
 The Big bang (2002-2003) – Apresentador
 Eliminator (2003-2004) – Apresentador
 Starfinder (2003-2004) – Apresentador
 Jungle Run (2003-2006) – Apresentador
 Ministry of Mayhem (2004) – Apresentador
 Junior Eurovision Song Contest 2005: British Final - Apresentador (também em 2004)
 Junior Eurovision Song Contest 2005 – Comentarista
 British Soap Awards: The After Party (2006, 2009-10) – Apresentador
 ITV2 Celebrity Daredevils – "Reporter"
 It Shouldn't Happen To A Showbiz Reporter (2005) – Showbiz Reporter
 GMTV (2005-2008) – Correspondente de entretenimento
 Bingo Night Live  (2008) – Apresentador
 Live from Studio Five  (2010) – Apresentador Convidado
 The Zone (2010) – Co-apresentador
 OK! TV – Apresentador convidado
 Let Me Entertain You (2014) – Apresentador
 Surprise Surprise (2014-2015) – Repórter
 Real Stories with Ranvir Singh (2015-2016) – Repórter
 Good Morning Britain (2016-2017) – Repórter de entretenimento
 Outros trabalhos na TV
 The Crystal Maze(1990) – O capitão da Equipe
 Hollywood 7 (2001) – Entregador De Pizza
 Dancing on Ice (2008, 2009) – Competidor
 All Star Mr and Mrs (2009) – Competidor, com Angellica Bell
 The Door (2010) – Competidor
 Born To Shine (2011) – Competidor
 Celebrity MasterChef (2012) – Competidor
 Celebrity Mastermind(2012) – Competidor

Referências

Links externos
 Site oficial

Nascidos em 1975
Pessoas vivas
Ingleses de ascendência ganesa

Michael Underwood


Nothofagus balansae (Baill.) Steenis – gatunek rośliny z rodziny bukanowatych (Nothofagaceae). Występuje naturalnie na Nowej Kaledonii.

Morfologia
 Pokrój Zrzucające liście drzewo dorastające do 10–12 m wysokości. Korona drzewa jest rozpostarta.
 Liście Blaszka liściowa ma odwrotnie jajowaty kształt. Mierzy 4–10 cm długości oraz 1,5–4 cm szerokości, jest karbowana na brzegu, ma nasadę zbiegającą po ogonku i wcięty wierzchołek. Ogonek liściowy jest nagi i ma 6–8 mm długości.
 Owoce Orzechy o brązowej barwie, osadzone po jednym w kupulach. Kupule powstają ze zrośnięcia dwóch liści przykwiatowych.

Biologia i ekologia
Rośnie w lasach zrzucających liście. Występuje na wysokości do 1000 m n.p.m.

Przypisy

Bukanowate

Nothofagus balansae


Miss Rio de Janeiro 2017 foi a 62ª edição do tradicional concurso de beleza feminina de Miss Rio de Janeiro, válido para o certame nacional de Miss Brasil 2017, único caminho para o Miss Universo. A seletiva com as quatro candidatas inscritas e pré-selecionadas ocorreu no dia 1º de junho,  no espaço Cidade das Artes. Posteriormente, apenas as duas finalistas foram anunciadas pela organização da Dio Marketing, que coordenou a seleção este ano. A grande vencedora foi coroada no dia 10 de junho no Riocentro, na capital fluminense e teve transmissão pelo canal da Polishop no YouTube, visto que o anúncio ocorreu durante uma convenção da empresa.  Na ocasião, a niteroiense Sabrina Amorim, passou a faixa e a coroa para sua sucessora, Isabel Cristina Correa Silva, de Belford Roxo.  Também esteve presente a Miss Brasil 2016, Raissa Santana para a entrega da faixa.

Resultados

Colocações

Finalistas
Apenas duas candidatas foram anunciadas:

 Belford Roxo -  Isabel Cristina Correa Silva
 Isabel tem 27 anos e 1.72m de altura.

 Petrópolis - Nathália Bello Kling
 Nathália tem 23 anos e 1.77m de altura.

Demais candidatas
Participaram da seletiva:

 Armação dos Búzios - Yasmin Miranda

 Rio de Janeiro - Giovanna Giannetto

Jurados

Técnicos
Ajudaram a escolher a vencedora:

 Karina Ades, diretora geral do Miss Brasil;
 Roberto y Plá, diretor de eventos especiais da Band;
 Marcos Fortes, fotógrafo.

Histórico
Candidatas em outros concursos:

Estadual
Miss Rio de Janeiro
 2008: Belford Roxo - Isabel Correa (2º. Lugar)
 (Representando o município de Belford Roxo)
 2012: Belford Roxo - Isabel Correa (2º. Lugar)
 (Representando o município de Paraty)
 2014: Belford Roxo - Isabel Correa (Top 10)
 (Representando o município de Belford Roxo)

Miss Rio Grande do Sul
 2015: Belford Roxo - Isabel Correa (Top 15)
 (Representando o município de Guaíba)

Miss Rio de Janeiro Internacional
 2015: Petrópolis - Nathália Kling (Miss Voto Popular)
 (Representando o município de Petrópolis)

Nacional
Miss Mundo Brasil
 2009: Belford Roxo - Isabel Correa (6º. Lugar)
 (Representando o Estado de Sergipe em Angra dos Reis, RJ)
 2014: Belford Roxo - Isabel Correa (6º. Lugar)
 (Representando as Ilhas de Búzios em Florianópolis, SC)

Internacional
Best Model of the World
 2009: Belford Roxo - Isabel Correa
 (Representando o Brasil em Sofia, Bulgária)

Outros
Brazil's Next Top Model
 2014: Belford Roxo - Isabel Correa (12º. Lugar)
 (Representando extra-oficialmente a Baixada Fluminense)

Rainha da 25ª Bauernfest
 2014: Petrópolis - Nathália Kling (1ª Princesa)
 (Sem representação específica)

Rainha da 27ª Bauernfest
 2016: Petrópolis - Nathália Kling (Vencedora)
 (Sem representação específica)

Links Externos

 Site do Miss Brasil

 Site do Miss Rio de Janeiro

 Site do Miss Universo

2017
Rio de Janeiro
2017 no Rio de Janeiro

Miss Rio de Janeiro 2017


An Sophronica grisea in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Aurivillius hadton 1908. An Sophronica grisea in nahilalakip ha genus nga Sophronica, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha:
 Ghana.
 Kenya.
 Malawi.
 Senegal.
 Zimbabwe.

Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sophronica

Sophronica grisea


Cubanops armasi là một loài nhện trong họ Caponiidae.

Loài này thuộc chi Cubanops. Cubanops armasi được Sánchez-Ruiz, Platnick en Dupérré miêu tả năm 2010.

Chú thích

Tham khảo

biologie|2012|03|29}}

Cubanops

Cubanops armasi


An Zorion angustifasciatum in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Schnitzler hadton 2005. An Zorion angustifasciatum in nahilalakip ha genus nga Zorion, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Zorion

Zorion angustifasciatum


An Haplochromis squamipinnis in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Regan hadton 1921. An Haplochromis squamipinnis in nahilalakip ha genus nga Haplochromis, ngan familia nga Cichlidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Haplochromis

Haplochromis squamipinnis


Kaliwatan sa lumot ang Rimularia subconcava. Una ning gihulagway ni Hugo Magnusson, ug gihatagan sa eksakto nga ngalan ni Einar Timdal. Ang Rimularia subconcava sakop sa kahenera nga Rimularia, ug kabanay nga Trapeliaceae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 kasarangan nga Asya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Abungawg-uhong
Abungawg-uhong sa Asya
Rimularia

Rimularia subconcava


Kraljevna Adela Normanska (eng. Adela of Normandy), u katoličanstvu poznata kao sveta Adela (eng. Saint Adela), bila je englesko-normanska plemkinja.

Njeni roditelji su bili kralj Vilim I Osvajač i kraljica Matilda Flandrijska, a braća su joj bila kraljevi Vilim II (neposredni nasljednik svog oca) i Henrik I (nasljednik svog brata).

Adela je postala grofica Bloisa udajom za grofa Stjepana, kojem je rodila mnogo djece.

Adelini najpoznatiji sinovi su bili Vilim, Teobald II i Stjepan, kralj Engleske, koji je ušao u sukob sa svojom rodicom, caricom Matildom, dok je Adela imala i kćer Eleonoru.

Adela je umrla 8. marta 1137.

Reference

Grofovi Bloisa
Umrli 1137.
Kršćanski sveci
Engleske princeze

Adela Normanska


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Tmetonota peregrina. Una ning gihulagway ni Heinrich Hugo Karny ni adtong 1917. Ang Tmetonota peregrina sakop sa kahenera nga Tmetonota, ug kabanay nga Acrididae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Mali
Tmetonota

Tmetonota peregrina


Lieboch je tržišna općina u okrugu Graz-Umgebung u austrijskoj saveznoj pokrajini Štajerskoj. Broj stanovnika općine je   ()

Geografija

Podjela
Naselja
Općina je podijeljena na tri naselja. U zagradi je broj stanovnika.

 Lieboch ()
 Schadendorf ()
 Spatenhof ()

 Katastarske općine
Općina je sastavljena od samo jedne katastarske općine: Lieboch.

Susjedne općine

Klima

Historija

Demografija

Kultura

Privreda

Infrastruktura

Turizam

Politika
Na općinskim izborima u Štajerskoj 22. marta 2015. godine  za gradonačelnika općine je izabran Stefan Helmreich iz ÖVP.

Poznate osobe

Napomene

Reference

Vanjski linkovi

Gradovi u Austriji
Gradovi u Štajerskoj
Okrug Graz-Umgebung

Lieboch


O Cântico dos Cânticos é um poema dramático escrito por Joaquim José Coelho de Carvalho em 1878. Trata-se de um texto original cujo nome se relaciona com o livro da Bíblia com o mesmo nome, pertencente ao Antigo Testamento e também conhecido por Cântico de Salomão.

Interpretação
O poema dramático tem poucas personagens, sendo estas: Salomão, Sulamita, pastor, Sábio, mulheres do Harem e coro. Pode-se estabelecer um paralelismo com o livro da Bíblia, não só pela referência a dois indivíduos com o mesmo nome, mas também pelo livro bíblico celebrar o amor sensual e erótico e a obra de Coelho de Carvalho retratar o amor que um homem tem por uma mulher que não o ama. A obra tem um caráter essencialmente romântico, sendo este atingido com o recurso a adjetivações, hipérbatos e uma fluída versificação de decassílabos brancos.

A obra retrata as paixões sensuais de Salomão e de Sulamita, em que esta apaixona-se por um pastor da sua aldeia, a quem se junta no retorno à terra natal, não retribuindo o amor de Salomão. À criação desta fábula está subjacente uma reivindicação burguesa e um certo moralismo laico sintetizados pela última fala do Sábio:

"O amor é mais altivo de que a morte;

E a paixão inflexível como o inferno;

Fachos do coração feitos das chammas,

Que ata Jehovah á flecha dos seus raios!

Não poderão as águas em torrentes

Apagal-o jámais, e os grandes rios

Submergil-o nas vagas murmurosas.

E, se um homem vaidoso, algumas vezes,

Busca comprar o amor com as riquezas,

Recolhe a confusão, da flor da vida

Fructo cheio de cinzas e discórdias."

Referências
 Aranha, B. (1885). Diccionario Bibliographico Portuguez. Lisboa, Portugal: Publicações Europa- América, Lda.

Livros de 1878
Poemas de Portugal
Salomão
Cântico dos Cânticos

O Cântico dos Cânticos


Esch's Spur Bridge is a triple span stone arch bridge which crosses Grouse Creek near Dexter, Kansas.  It is  long and  wide (from curb to curb).

It was listed on the National Register of Historic Places in 1985.

References

Bridges on the National Register of Historic Places in Kansas
Bridges completed in 1915
Cowley County, Kansas
Bridges in Kansas
Stone arch bridges in the United States

Esch's Spur Bridge


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Tarbaleopsis brunnea. Una ning gihulagway ni Willemse, C. ni adtong 1955. Ang Tarbaleopsis brunnea sakop sa kahenera nga Tarbaleopsis, ug kabanay nga Pyrgomorphidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 New Guinea (pulo)

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa New Guinea (pulo)
Tarbaleopsis

Tarbaleopsis brunnea


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Formosatettix nigrimaculatus. Una ning gihulagway ni Lin, Minping, S.-z. Wei ug W.-a. Deng ni adtong 2013. Ang Formosatettix nigrimaculatus sakop sa kahenera nga Formosatettix, ug kabanay nga Tetrigidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sichuan Sheng

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sichuan Sheng
Formosatettix

Formosatettix nigrimaculatus


Đạo () là một nước chư hầu của nhà Chu, nước này nằm ở phần phía nam của huyện Nhữ Nam, tỉnh Hà Nam. Đạo tồn tại dưới cái bóng của Sở, một thế lực láng giềng hùng mạnh đang bị Tề kìm hãm. Trong thời gian Tề Hoàn công cai trị, Tề vẫn còn là một trong Ngũ Bá và duy trì quan hệ hữu hảo với Đạo cùng với các tiểu quốc chư hầu nhỏ khác chẳng hạn như Giang (江), Hoàng (黃) và Bá (柏). Khi Hoàn công mất vào năm 643 TCN, Tề xảy ra nội loạn nên thế nhược, Sở đã nắm lấy cơ hội này để mở rộng lãnh thổ lên phía bắc. Dân nước Đạo được tái định cư tại một nơi gọi là Kinh Địa (荊地) cho đến khi Sở Bình vương lên ngôi và cho khôi phục lại nước Đạo trên đất cũ. Đạo cuối cùng bị Sở diệt mặc dù vẫn chưa rõ thời điểm xảy ra việc này. Con cháu đời sau của nước Đạo muốn giữ gìn quốc tính nên xưng họ Đạo.

Tham khảo

 Hán thư- địa lý chí
 Tả truyện - Hy Công ngũ niên

Các nước chư hầu Trung Quốc cổ đại
Xuân Thu
Lịch sử Hà Nam (Trung Quốc)

Đạo (nước)


JLex là một phân tích từ vựng (tương tự công cụ lập trình Lex) thực thi mã nguồn ngôn ngữ lập trình Java. Nó được thực thi trong Java. JLex được phát triển bởi Elliot Berk, trường Đại học Princeton.

Xem thêm
 Phân tích từ vựng

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Main website with source code and documentation

Công cụ phát sinh cú pháp
Khoa học máy tính
Phân tích từ vựng

JLex


Kaliwatan sa alibangbang ang Imma chloroplintha. Una ning gihulagway ni Edward Meyrick ni adtong 1929. Ang Imma chloroplintha sakop sa kahenera nga Imma, ug kabanay nga Immidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Imma

Imma chloroplintha


Supertransformer er det tredje fuldlængde studiealbum fra det danske rockband Sonja Hald. Albummet blev udgivet den 7. februar 2020 på Skide Farligt Records, ligesom forgængeren Klæk! (2017). Albummets titel er opkaldt efter sangen af samme navn.

Sangeren Lars Lilholt medvirker på sangen "Kald Det Lige Hvad Du Vil".

Spor

Eksterne henvisninger
Sonja Halds – Officielle hjemmeside!
Discogs – Sonja Hald – Supertransformer

Noter

LP fra 2020
Album fra 2020
Musik i Aarhus
Rockalbum fra Danmark
Folkrock-album
Sonja Hald

Supertransformer


Kerron Thomas van Vuuren (born 23 May 1995) is a South African rugby union player for the  in Super Rugby and in the Currie Cup.  He usually plays as a hooker.

References

South African rugby union players
Living people
1995 births
Rugby union players from Durban
Rugby union hookers
Sharks (Currie Cup) players
Sharks (rugby union) players
Southern Kings players

Kerron van Vuuren


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Tamdaotettix dilutus. Una ning gihulagway ni Andrey Vasil'evich Gorochov ni adtong 1998. Ang Tamdaotettix dilutus sakop sa kahenera nga Tamdaotettix, ug kabanay nga Rhaphidophoridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Yunnan Sheng
 Viyetnam

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Yunnan Sheng
Insekto sa Viyetnam
Tamdaotettix

Tamdaotettix dilutus


Boeslunde guldfund (guldfundene fra Boeslunde, guldringene fra Boeslunde eller Borgbjerg guldfund) er et depotfund fra den yngre bronzealder. Det består af en række genstande i guld fundet omkring Boeslunde på Sydvestsjælland. Der er flere edsringe, skåle og flere tusinde små spiraler, alt sammen af guld, som er blevet  fundet ad flere omgange over 150 år.

Området er blevet kaldt Nordeuropas mest guldrige i bronzealderen, og de mange fund på i alt omkring 4,5 kg guld udgør tilsammen et af de største guldfund fra bronzealderen i Nordeuropa.

Fundene
I 1842 blev der fundet to guldskåle på Borgbjerg Banke umiddelbart sydvest for Boeslunde Kirke under pløjning. De ene kar var beskadiget af ploven og det manglende stykke kunne ikke lokaliseres. De blev fundet af politikeren Frederik Borgbjergs bedsteforældre. Skålene var 9,4 cm høje og 17,5 cm i diameter, og der blev udbetalt 454 rigsdaler i danefægodtgørelse.

I 1874 blev der under pløjning på banken fundet yderligere fire guldskåle omkring 70 alen (ca. 44 m) fra det sted, hvor de to skåle blev fundet i 1842. Fundet bestod af to bægre og to øser, der havde et guldbelagt bronzehåndtag, som var udformet som heste. Sammenlagt vejede de to fund 1,2 kg. Skålene var ca. 10 cm høje og 11,5 cm og 10 cm i diameter. Der blev udbetalt 548 rigsdaler i danefægodtgørelse.

I Neble omkring 250 m nord for Borgbjerg Banke fandt en niårig pige i 1981 en tredelt edsring i guld. Hendes forældre fandt yderligere en ring, og hendes bror fandt også en. Presseomtalen fik en kvinde fra lokalområdet til at kontakte Nationalmuseet, da hun havde endnu en ring, som hun havde fået med, da hun købte et gammelt strygejern. Finderen troede, at ringen var af messing. I 1993 fandt en kusk under en træning en femte ring, da marken var blevet omdannet til travbane. I 2009 blev der fundet yderligere en ring af en amatørarkæolog med metaldetektor. Sammenlagt vejer de seks ringe næsten 3 kg.

I 2013 blev der fundet yderligere fire edsringe af to amatørarkæologer med metaldetektor.

I 2015 blev der fundet omkring 2000 guldspiraler af snoede strimler.

Omkring 200 sydvest for Borgbjerg Banke blev der i 1838 fundet to  bronzelurer i et mosehul, som bliver sat i forbindelse med det vigtige sted, som Borgbjerg Banke har været i bronzealderen.

Fundene er udstillet på Nationalmuseet.

Galleri

Referencer

Eksterne henvisninger

Arkæologiske fund fra Danmark
Depotfund
Oldsager fra Bronzealderen
Slagelse Kommune
Genstande i guld

Boeslunde guldfund


Tomasz Możejko (ur. 25 listopada 1965) – polski nauczyciel i samorządowiec, w latach 2010–2014 przewodniczący sejmiku województwa lubuskiego.

Życiorys
Uzyskał tytuł magistra historii na Uniwersytecie im. Adama Mickiewicza w Poznaniu. Podjął pracę jako nauczyciel historii. Został członkiem Klubu Inteligencji Katolickiej oraz Świebodzińskiego Związku Kresowian. W latach 2008–2016 był prezesem gorzowskiego oddziału Agencji Nieruchomości Rolnych.

W latach 1994–2006 pełnił mandat radnego miasta Świebodzin. Wstąpił do Platformy Obywatelskiej, z listy której w 2005 bez powodzenia kandydował do Sejmu. W 2006 przegrał w II turze wyborze wybory na burmistrza miasta i gminy Świebodzin, jednak został radnym powiatu świebodzińskiego. W 2007 ponownie bezskutecznie kandydował do Sejmu. W 2010 został radnym sejmiku lubuskiego, a także jego przewodniczącym, którym był przez całą czteroletnią kadencję. W 2014 odnowił mandat radnego sejmiku.

Zasiadał w radzie krajowej oraz w zarządzie regionu lubuskiego PO (przez pewien czas jako jego sekretarz). 20 lipca 2016 został wykluczony z partii wraz z posłami Stanisławem Huskowskim, Michałem Kamińskim i Jackiem Protasiewiczem, którzy w tym samym roku powołali stowarzyszenie Europejscy Demokraci oraz współtworzyli partię Unia Europejskich Demokratów. Tomasz Możejko także był początkowo związany z tymi formacjami, jednak 26 czerwca 2017 przystąpił do stowarzyszenia Kukiz'15, zostając jedynym radnym wojewódzkim tego ugrupowania. W 2018 z ramienia lokalnego komitetu powrócił do rady powiatu świebodzińskiego. W kwietniu 2022 założone przez niego w międzyczasie Lubuskie Forum Samorządowe przystąpiło do Ogólnopolskiej Federacji Bezpartyjnych i Samorządowców. W 2023 zasiadł w zarządzie partii Bezpartyjni.

W 2012 otrzymał Srebrny Krzyż Zasługi.

Przypisy

Bibliografia
 Profil na stronie województwa lubuskiego

Absolwenci Wydziału Historycznego Uniwersytetu im. Adama Mickiewicza w Poznaniu
Działacze KIK
Ludzie związani ze Świebodzinem
Odznaczeni Srebrnym Krzyżem Zasługi (III Rzeczpospolita)
Politycy Bezpartyjnych Samorządowców
Politycy Kukiz'15
Politycy Platformy Obywatelskiej
Politycy Unii Europejskich Demokratów
Polscy nauczyciele historii
Polscy radni rad gmin
Polscy radni rad powiatów
Przewodniczący sejmiku województwa lubuskiego
Urodzeni w 1965

Tomasz Możejko


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Amphiacusta viequense. Una ning gihulagway ni Otte, D. ug Perez-gelabert ni adtong 2009. Ang Amphiacusta viequense sakop sa kahenera nga Amphiacusta, ug kabanay nga Phalangopsidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Puerto Rico

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Puerto Rico
Amphiacusta (Phalangopsidae)

Amphiacusta viequense


Sortehavsflåden (, Tjernomorskij flot) er den russiske marines flåde i Sortehavet, Azovhavet og i Middelhavet.

Sortehavsflåden blev grundlagt den 13. maj 1783 af Grigorij Potemkin som en del af Den kejserlige russiske flåde. Ved kejserrigets sammenbrud sluttede de fleste af den russiske flådes fartøjer i Sortehavet sig til Den hvide hær under Pjotr Wrangel, der i forbindelse med den hvide hærs nederlag i borgerkrigen flygtede til Middelhavet. De resterende dele af Sortehavsflåden blev overtaget af Russiske SFSR og i 1922 af Sovjetunionen, hvor Sortehavsflåden blev en del af Sovjetunionens flåde. Ved Sovjetunionens sammenbrud i 1991 blev af Sortehavsflåden overtaget af Den Russiske Føderation, der også overtog størstedelen af flådens fortøjer.

Sortehavsflåden har sit hovedkvarter i Sevastopol på Krim. Udover hovedkvarteret i Sevastopol, administreres Sortehavsflåden fra forskellige steder nær Sortehavet og Azovhavet, herunder Krasnodar kraj, Rostov oblast og Krim. Pr. september 2023 er øverstkommanderende for Sortehavsflåden Vice-admiral Viktor Sokolov, der blev udnævnt efter afskedigelsen af Igor Osipov, der havde bestridt posten siden maj 2019. Den 25. september 2023 meddelte Ukraine, at Sokolov var omkommet under et angreb på Sortehavsflådens hovedkvarter.; dødsfaldet er dog ikke officielt bekræftet.

Historie

Den kejserlige russiske flåde

Sortehavsflåden anses at være grundlagt af fyrst Grigorij Potemkin den 13. maj 1783 samtidig med grundlæggelsen af byen Sevastopol, der den dag i dag udgør Sortehavsflådens primære flådebase. Sortehavsflåden har været under kommando af højt estimerede admiraler som Dmitrij Senjavin og Pavel Nakhimov og er af stor historisk og politisk betydning for Rusland. Under Den russisk-tyrkiske krig (1787-1792) opnåede Rusland kontrol med Krim bl.a. ved hjælp af Sortehavsflåden, der i 1790 under admiral Fjodor Usjakov besejrede den osmanniske flåde under slaget ved Kertjstrædet og derved forhindrede osmannerne i at landsætte tropper på Krim til støtte for den osmanniske vasal, Krim-khanatet.

Under Revolutionskrigene deltog Sortehavsflåden under kommando af Admiral Usjakov i indtagelsen af Korfu i Middelhavet, der var overtaget af Frankrig. I operationen deltog Den osmanniske flåde på samme side som russerne. Indtagelsen af Korfu førte til dannelsen af Den Septinsulære Republik, der fungerede som base for Sortehavsflådens enheder i Middelhavet i krigene mod Frankrig. Frankrig opildnede senere osmannerne til at erklære krig mod Rusland, hvorved Den russisk-tyrkiske krig (1806-1812) blev en realitet. Den russiske flåde (hvoraf størstedelen dog kom fra Østersøflåden) spillede en vigtig rolle i denne konflikt, og opnåede sejre ved slaget ved Dardanellerne og ved slaget ved Athos.

Efter afslutningen af Napoleonskrigene var Sortehavsflåden (med forstærkninger fra Østersøflåden), sammen med britiske og franske flådeenheder aktive under den græske uafhængighedskrig, hvor flåden i 1827 besejrede den osmanniske flåde ved slaget ved Navarino og derved var medvirkende til at sikre den græske selvstændighed. Tyrkernes lukning af Dardanellerne resulterede i atter en konflikt med Osmannerriget under Den russisk-tyrkiske krig (1828-29), der medførte, at russerne tilkæmpede sig yderligere territorium ved den østlige del at Sortehavet.

Sortehavsflådens adgang til Middelhavet var begrænset af den tyrkiske kontrol med Bosporusstrædet og Dardanellerne, hvilken begrænsning har haft stor betydning i russisk udenrigspolitik, og som flere gange har givet anledning til konflikt med Osmannerriget og andre stormagter. Efter 1841 var Sortehavsflåden formelt lukket inde i Sortehavet som følge af Londonkonventionen. Indenfor Sortehavet var russerne dog den dominerende magt. I 1853 destruerede Sortehavsflåden den osmanniske flåde ved slaget ved Sinope, efter at osmannerne havde erklæret Rusland krig. Den overlegne russiske sejr over osmannerne fik imidlertid England og Frankrig til at intervenere, hvorved krigen udviklede sig til Krimkrigen, hvor det lykkedes de britiske og franske tropper at landsætte tropper på Krim og indtage Sevastopol.

Ved fredsslutningen blev Sortehavet gjort til demilitariseret zone. Efter den russisk-tyrkiske krig (1877-1878) påbegyndte Rusland en genopbygning af Sortehavsflåden.

Sortehavsflåden spillede en vigtig politisk rolle under den Russiske Revolution i 1905, da besætningen på Sortehavsflådens slagskib Potemkin i 1905 begik mytteri, hvorved revolutionen spredte sig til hær og flåde. Begivenhederne i 1905 anses som en forløberen for revolutionerne i 1917.

1. verdenskrig og Den russiske borgerkrig

Under 1. verdenskrig fandt der en række træfninger sted mellem Sortehavsflåden og den osmanniske flåde i Sortehavet. Osmannerne havde oprindeligt en fordel af at kunne råde over en tysk slagkrydser, SMS Goeben, men efter at Sortehavsflåden modtog to moderne russiske dreadnoughts Imperatritsa Marija og Imperatritsa Ekaterina Velikaja bygget i Mykolaiv, overtog russerne initiativet i Sortehavet, indtil den russiske stat kollapsede i november 1917 ved den kommunistiske magtovertagelse.

I april 1918 invaderede ukrainske og tyske tropper Krim for at nedkæmpe bolsjevikkerne og for at overtage Sortehavsflåden, der lå for anker i Sevastopol. Operationen lykkedes, og den 29. april 1918 blev det ukrainske flag hejst i Sevastopol af den tidligere russiske stabschef Mikhail Sablin. Ukrainerne overførte to slagskibe og 14 destroyere til Novorossijsk for at undgå, at de faldt i tyskernes hænder. Lenin beordrede skibende sænket, men Sablin nægtede at efterkomme ordren. De fleste af skibene blev returneret til Sevastopol, hvor tyskerne overtog dem indtil november 1918, hvor de allierede overtog skibene i forbindelse med Tysklands kapitulation. De allierede overgav herefter skibene til Den Hvide hærs flåde under Pjotr Wrangel.

I 1919, efter ophøret af centralmagternes besættelse af det sydvestlige Rusland, blev etbleret en "Rød" flåde i Ukraine på grundlag af de rester, der var tilbage af den russiske Sortehavsflåde. De fleste af disse skibe blev dog enten skrottet eller beslaglagt af de allierede under de allieredes intervention i Den russiske borgerkrig. Under den kaotiske politiske militære situation i det sydlige Rusland under borgerkrigen lykkedes det de allierede at indtage Odessa, Sevastopol flere andre byer og områder. De fleste af Sortehavsflådens fartøjer blev en del af Wrangels Flåde. Efter De Hvides nederlag i borgerkrigen og evakueringen af De Hvide fra Krim, sejlede Wrangels flåde til Tunesien. En del af skibene blev senere overtaget af Frankrig.

Sovjetunionens flåde

Ved den hvide hærs nederlag i borgerkrigen overtog Sovjetunionens regering kontrol med alle flådeenheder. De få skibe, der var tilbage af Sortehavsflåden, blev skrottet i 1920'erne og i stedet blev iværksat et større oprustningsprogram i 1930'erne. Der blev bygget mere end 500 nye skibe i perioden, ligesom der blev foretaget en massiv opgradering af flådens infrastruktur på land.

Under 2. verdenskrig rykkede aksemagterne under ledelse af Nazi-Tyskland hurtigt frem i det sydlige Rusland, men det lykkedes Sortehavsflåden at yde tyskerne kvalificeret modstand trods store tab under belejringen af Odessa og under slaget om Sevastopol.

Ved afslutningen af 2. verdenskrig havde Sovjetunionen fuld kontrol over området omkring Sortehavet. Sovjetunionen kontrollerede hele nord- og øst-delen af Sortehavet, og der var indsat pro-sovjet regeringer i Rumænien og Bulgarien. Som senere medlemmer af Warszawapagten supplerede Rumæniens og Bulgariens flåder Sortehavsflåden. Kun Tyrkiet var udenfor Sovjetblokken. Sovjetunionen lagde pres på Tyrkiet for at opnå fælles kontrol med Bosporus, et ønske som Tyrkiet nægtede. Det sovjetiske pres fik Tyrkiet til 1952 at blive optaget i NATO, hvorved Bosporusstrædet kom under den vestlige indflydelsessfære. Montreux-konventionen om stræderne nær Sortehavet fra 1936 var (og er) dog stadig gældende, hvorved Sovjetunionen fortsat havde adgang til passage af stræderne, ligesom Sortehavsflåden (og andre landes flåder) fortsat er undergivet visse restriktioner, herunder kan der ikke passere krigsskibe på mere end 15.000 tons gennem stræderne, ligesom der ikke er tilladt hangarskibe at passere. Russiske skibe, der medfører fly, er af denne årsag designeret som "fly-medbringende krydsere".

Under den kolde krig udgjorde enheder fra Sortehavsflåden sammen med enheder fra Nordflåden Femte Operative Eskadre i Middelhavet, der konfronterede den amerikanske flåde bl.a. under Yom Kippur-krigen i 1973.

Efter Sovjetunionens opløsning
Ved Sovjetunionens opløsning og Warszawapagtens ophør blev Ruslands strategiske position i Sortehavet væsentligt forringet. Den militære betydning af Sortehavsflåden blev reduceret som følge af kraftige besparelser, tab af territorium og bortfald af allierede. Tabet af Krim var en væsentlig faktor i denne udvikling, idet Sortehavsflåden nu var placeret i et fremmed land, ligesom Sortehavsflådens aktiver blev delt. I 1992 var en væsentlig del af personalet, materielet og installationerne på landjorden undergivet Ukraines jurisdiktion. Ukraines regering etablerede sin egen flåde baseret på Sortehavsflådens aktiver og flere besætninger og landinstallationer erklærede sig for ukrainske. Den overvejende del af officererne erklærede sig dog loyale overfor Den Russiske Føderation.

Russisk-ukrainsk fælles flåde og dennes deling

For at løse problemerne indgik Rusland og Ukraine en midlertidig traktat, hvor der blev etableret en fælles russisk-ukrainsk sortehavsflåde under fælles kommando (og under det tidligere Sovjetunionens flag), indtil der kunne opnås en aftale om deling af flådens aktiver. Den fælles flåde var dog primært domineret af Rusland, og flertallet af mandskabet søgte om russisk statsborgerskab.

Den 28. maj 1997 underskrev Rusland og Ukraine aftaler om deling af den fælles sortehavsflåde. Samtidig fik Rusland ret til at leje størstedelen af den russiske flådes faciliteter i Ukraine i en periode indtil 2017. I 2009 meddelte Ukraines regering under Viktor Jusjtjenko, at lejemålet ikke ville blive forlænget, og at den russiske flåde skulle forlade Sevastopol i 2017. I 2010 blev lejeaftalen dog genforhandlet, således at Rusland kunne bibeholde sin flådebase frem til 2042 med mulighed for forlængelse i yderligere fem år. Aftalen vakte stor modstand internt i Ukraine.

Forholdet mellem Ukraine og Rusland forblev dog anstrengt. I juni 2009 forlangte Ukraine, at Ukraine ved årets udgang ville stå for Sortehavsflådens sikkerhed, og at alle officerer fra den russiske sikkerhedstjeneste FSB skulle forlade Ukraine. Rusland afviste, at Ukraine kunne tage et sådant skridt, og at Ukraine handlede i strid med de indgåede aftaler. I 2010 blev indgået en aftale, hvorefter russiske efterretningsofficerer kunne vende tilbage til flådebasen i Sevastopol.

Georgiens deltagelse i delingen af Sortehavsflåden
Georgien, der havde været en del af Sovjetunionen som Georgiske SSR forlangte også en andel af Sortehavsflåden i forbindelse med dennes deling, herunder 32 fartøjer, der havde været udstationeret i Georgiens havneby Poti. Georgien var dog ikke en del af Fællesskabet af Uafhængige Stater (SNG) og derfor ikke en del af de oprindelige forhandlinger om delingen af flåden. Georgien fremsatte i 1996 atter krav om deltagelse i flådens deling og Ruslands afvisning af kravene var med til at forværre forholdet mellem de to lande. Ukraine støttede dog Georgiens krav og overlod en række patruljefartøjer til Georgien, ligesom Ukraine bistod med uddannelse af georgiske mandskaber, men kunne ikke få Georgien med i den endelige aftale om deling af flåden. Der blev dog indgået aftale om, at en del af Georgiens gæld til Rusland blev eftergivet mod at Georgien frafaldt sine krav.

Georgiens flåde ophørte med at eksistere i 2009, hvor den blev overført til landets kystbevogtningsenhed.

Russisk annektering af Krim
Den politiske krise i Ukraine i 2014 bredte sig hurtigt til Krim, hvor separatistbevægelsen stod stærkt. Der blev hurtigt arrangeret en folkeafstemning på Krim, der viste et overvældende flertal for optagelse i Den Russiske Føderation. Folkeafstemningen er omstridt, tillige med Ruslands rolle i forløbet. Det er omstridt, hvilken rolle den russiske Sortehavsflåde spillede i begivenhederne, herunder beslutningen om ikke at tillade den ukrainske flåde af sejle ud af Sevastopol. Ukrainsk militær og flåde trak sig ud af Krim. 54 ud af 67 skibe fra den ukrainske flåde blev overtaget af Sortehavsflåden, men der blev senere indgået aftale om at returnere skibene til Ukraine.

Oprustning af Sortehavsflåden

Den russiske annektering af Krim i 2014 medførte en væsentlig ændring af Sortehavsflåden og dennes rolle. Allerede inden annekteringen havde Rusland i 2010 meddelt, at Sortehavsflåden inden 2020 som led i en modernisering ville blive udbygget med 15 nye krigsskibe og ubåde inden 2020. De nye skibe skulle bl.a. afløse ældre skibe, der blev ophugget. Udover opgradering af skibe er der også sket en opgradering af flådens luftstyrker, hvor forældede fly af typen Beriev Be-12 ville blive udskiftet med Il-38'ere. Sukhoj Su-24M-fly ville samtidig blive opgraderet til Su-24M2.

Spændinger efter i 2014
Efter Ruslands annektering af Krim er forholdet til Vesten blevet forværret. Der har i 2021 forekommet enkelte militære operationer i Sortehavet, hvor amerikanske og britiske flådefartøjer har patruljeret og er blevet mødt med reaktioner fra Sortehavsflåden.

I 2021 sendte den amerikanske flåde flere fartøjer ind i Sortehavet som led i en NATO-øvelse. Patruljeringen fandt sted samtidig med, at Ukraines præsident Volodymyr Zelenskyj pressede på for Ukraines optagelse i NATO. Rusland sendte en række ubåde og flådefartøjer til havs og flyttede flådefartøjer fra det Kaspiske Hav til Sortehavet, ligesom der blev foretaget en troppeopbygning nær Ukraines grænse som led i en militærøvelse, der faldt sammen med uro i de østlige Ukrainske områder kontrolleret af pro-russiske separatister.

Den 23. juni 2021 sejlede den britiske destroyer HMS Defender på en patrulje i havet omkring Krim. Det russiske forsvarsministerium meddelte, at HMS Defender havde sejlet ind i russisk farvand, og at der var blevet affyret varselsskud. Briterne benægtede, at der var affyret varselsskud.

Sortehavsflådens rolle i Den russiske invasion af Ukraine 2022
I forbindelse med den russiske invasion af Ukraine i 2022 har Sortehavsflåden været involveret i en række kamphandlinger, ligesom flåden har haft til opgave at blokere ukrainsk adgang til Sortehavet samt affyre missiler med mål i Ukraine.

I forbindelse med krigen mistede Sortehavsflåden en række patruljefortøjer og mindst to landgangsfartøjer, ligesom Sortehavsflåden i april 2022 mistede sit flagskib, krydseren Moskva. Efter tabet af Moskva blev Sortehavsflådens øverstbefalende, Igor Osipov, suspenderet og senere afskediget.

Referencer

Litteratur

Eksterne henvisninger
]]
 Russia – Ukraine Lease agreement
 Unofficial site
 History of the Black Sea Fleet during WWII
 Narodny Oglyadach reports on morale situation in Russian naval base in Sevastopol
 КОРАБЛІ УКРАЇНСЬКОЇ ФЛОТИ (1917–1918 рр.) – Ukrainian Navy (1917–1918)
 Ukrainian Navy: ferial excursions into the past and present
 Stratfor, Fwd:INSIGHT - RUSSIA - Black Sea Fleet focus & some sub issues  - Stratfor discussion on Black Sea Fleet, 2011
 Ukraine – Historical Naval Flags (1918)

Flåder
Etableret i 1783
Ruslands historie
Ruslands militær
Sortehavet

Sortehavsflåden


Il sistema COGOG (COmbined Gas Or Gas - combinato gas o gas) è un tipo di propulsione navale per navi equipaggiate con turbine a gas. Il sistema impiega una turbina a bassa potenza e ad alta efficienza per la velocità di crociera ed una ad alta potenza per gli spunti ad alta velocità. Il sistema della trasmissione permette di selezionare una delle due turbine, che però non possono essere usate simultaneamente. Il vantaggio di questo tipo di propulsione nel richiedere un sistema di trasmissione semplice.

Questo sistema di propulsione è adottato dai cacciatorpediniere della Royal Navy Type 42 e dalle fregate argentine Classe Almirante Brown.

Propulsione navale

COGOG


Gidalti Oliveira Moura Júnior (Belo Horizonte, 15 de novembro 1983) mais conhecido como Gidalti Jr., é um publicitário, professor de artes, pintor e desenhista brasileiro.

Começou a trabalhar com quadrinhos em 2014, quando iniciou a produção do romance gráfico Castanha do Pará, lançado em 2016 de forma independente após ser viabilizado através da plataforma de financiamento coletivo Catarse. Por esse livro, Gidalti recebeu em 2017 o Prêmio Jabuti, primeiro lugar na categoria Histórias em Quadrinhos.

É formado em publicidade e propaganda pela Universidade da Amazônia (UNAMA), bem como em artes plásticas pela Universidade Federal do Pará (UFPA), pela qual também é mestre em artes.

Autores de banda desenhada do Brasil
Alunos da Universidade Federal do Pará
Homens ganhadores do Prêmio Jabuti

Gidalti Jr.


An Aethotaxis mitopteryx in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Dewitt hadton 1962. An Aethotaxis mitopteryx in nahilalakip ha genus nga Aethotaxis, ngan familia nga Nototheniidae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. m. mitopteryx
 A. m. pawsoni

Mga kasarigan

Aethotaxis

Aethotaxis mitopteryx


Kaliwatan sa insekto ang Ptycta badonneli. Una ning gihulagway ni Ulrich Roesler ni adtong 1943. Ang Ptycta badonneli sakop sa kahenera nga Ptycta, ug kabanay nga Psocidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Mozambique

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Ptycta
Insekto sa Mosambik

Ptycta badonneli


Conophytum concavum is 'n sukkulent wat deel is van die Aizoaceae familie. Die spesie is endemies aan Suid-Afrika en kom in die Noord-Kaap voor. Die plant het 'n voorkomsgebied van kleiner as 54 km², daar is ses subpopulasies bekend wat bedreig word deur onwettige versameling daarvan.

Bronne
 REDLIST Sanbi
 Plants of the World Online

concavum
Flora van Suid-Afrika
Endemiese plante van Suid-Afrika

Conophytum concavum


An Prinia bairdii in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni John Cassin hadton 1855. An Prinia bairdii in nahilalakip ha genus nga Prinia, ngan familia nga Cisticolidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Prinia

Prinia bairdii


An Agapornis pullarius in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Linnaeus hadton 1758. An Agapornis pullarius in nahilalakip ha genus nga Agapornis, ngan familia nga Psittacidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. p. pullarius
 A. p. ugandae

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Agapornis

Agapornis pullarius


.eu er eitt alnets-tjóðarøkisnavn, sum er bílagt til ES (Evropeiska Samveldið).

Økisnavn
ES

.eu


The MacGregor 25 is an American trailerable sailboat that was designed by Roger MacGregor and first built in 1973. From the start of production until 1980, it was sold as the Venture 25.

Production
The boat was built by MacGregor Yacht Corporation in the United States between 1973 and 1987, but it is now out of production. During its 14-year production run 7,000 examples were completed.

Design

The MacGregor 25 is a small recreational keelboat, built predominantly of fiberglass, with wood trim. It has a fractional sloop masthead sloop rig, a transom-hung rudder and a fixed stub keel with a centerboard. It displaces  and carries  of ballast.

Starting in 1980, a number of boats were built with a masthead sloop rig and known as the MacGregor 25 MH.

The boat has a draft of  with the centreboard extended and  with it retracted, allowing beaching or ground transportation on a trailer.

The boat is normally fitted with a small  outboard motor for docking and maneuvering.

The design has sleeping accommodation for five people, with a double "V"-berth in the bow cabin, a straight settee in the main cabin on the port side and drop-down dinette table on the starboard side that forms a double berth. The galley is located on the port side just forward of the companionway ladder. The galley is equipped with a two-burner stove and a sink. The head is located just aft of the bow cabin on the starboard side. Cabin headroom is .

The masthead rigged version has a PHRF racing average handicap of 231, with a high of 246 and low of 222. All models have a hull speed of .

Operational history
In a 2010 review, Steve Henkel wrote, "This popular design started out as the Venture 25 in 1973, and in 1981 became the MacGregor 25, with no major changes to the design. Over the years there was a choice of two sailplans, either a three quarters fractional rig or a masthead rig ... The boat is lightly built and has ample sail area (note the higher SA/D versus comps) so she will have a good turn of speed if properly equipped and tuned."

American Sailboat Hall of Fame
The MacGregor 25 was inducted into the now-defunct Sail America American Sailboat Hall of Fame in 2000. In honoring the design, the hall cited, "Henry Ford is often credited with bringing the automobile to the common man. Roger MacGregor, a one-time Ford employee, may well be credited with doing the same thing for the cruising sailboat. The popular MacGregor 25 was the flagship of his line for 14 years. With a swinging keel - a MacGregor invention - that made transporting and launching the boat a snap, and a price that hovered around the cost of a new car, the MacGregor 25 opened up coastal and inland sailing to thousands."

See also
List of sailing boat types

Related development
MacGregor 26

Similar sailboats
Beachcomber 25
Bayfield 25
Beneteau First 25.7
Beneteau First 25S
Beneteau First 260 Spirit
Bombardier 7.6
C&C 25
Cal 25
Cal 2-25
Capri 25
Catalina 25
Catalina 250
Com-Pac 25
Dufour 1800
Freedom 25
Hunter 25
Hunter 25.5
Jouët 760
Kelt 7.6
Kirby 25
Merit 25
Mirage 25
Northern 25
O'Day 25
Redline 25
Tanzer 25
US Yachts US 25
Watkins 25

References

External links

Keelboats
1970s sailboat type designs
Sailing yachts
Trailer sailers
Sailboat type designs by Roger MacGregor
Sailboat types built by the MacGregor Yacht Corporation

MacGregor 25


Pseudopecoelina is a genus of trematodes in the family Opecoelidae.

Species
Pseudopecoelina chirocentrosus Shen, 1986
Pseudopecoelina dampieriae Yamaguti, 1942
Pseudopecoelina elongata Hafeezullah, 1971
Pseudopecoelina platycephali Shen, 1986
Pseudopecoelina puriensis Ahmad, 1978
Pseudopecoelina stunkardi Ahmad, 1978
Pseudopecoelina xishaensis Gu & Shen, 1983

References

Opecoelidae
Plagiorchiida genera

Pseudopecoelina


È conosciuto in particolare per l'attività di insegnante di canto, recitazione e oratoria.
Allievo del Conservatoire de Paris, ha cantato come tenore, all'Opéra-Comique. È stato inoltre compositore e scrittore di romanzi.

Ideò uno stile di recitazione che intendeva collegare le emozioni espresse in scena da attori e cantanti a un preciso codice di gesti, movimenti ed espressioni che egli aveva messo a punto a partire dalle proprie osservazioni dell'interazione sociale fra le persone.

Tale metodo "Delsarte" divenne presto popolare, ma molti cominciarono a diffonderlo travisandone gli obiettivi, e contribuendo così ad una evoluzione della gestualità teatrale in una forma esageratamente melodrammatica, che provocò poi la risposta del metodo di introspezione psicologica propugnato da Stanislavskij.
Sua figlia, Magdeleine Real del Sarte fu un'apprezzata pittrice.

Estetica applicata
Delsarte studiò canto al Conservatorio di Parigi e rimase insoddisfatto dello stile di recitazione artificioso e posticcio che veniva insegnato. Si dedicò quindi allo studio di come il corpo si muove, si comporta e reagisce fuori dalla scena,  nelle diverse situazioni che si verificano nella vita reale. A partire da tali osservazioni giunse a definire alcune regolarità, e arrivò a definire questi studi come scienza dell'estetica applicata, prendendo in esame le specifiche differenze che si manifestano nella voce, nella respirazione, nel modo di muoversi di ogni parte del corpo.

Ginnastiche
Verso la fine del XIX secolo fu detto e scritto molto, in particolare negli Stati Uniti d'America, sulle ginnastiche di Delsarte. Ma egli era interessato all'espressione delle emozioni attraverso voce e gesti, non era l'inventore di un metodo per fare ginnastica. Esercizi di rilassamento, allenamenti per l'equilibrio e controllo della respirazione sono parte di una preparazione necessaria per una efficace presenza sulla scena; invece una completa educazione del corpo per bambini e ragazzi non si può ottenere con tali strumenti, e anche gli adulti hanno bisogno di una maggiore varietà di attività motorie. Perciò le ginnastiche di Delsarte furono un'applicazione americana impropria delle teorie di Françoise Delsarte.

Influenza e impatto
Il lavoro di Delsarte ispirò danzatori come Isadora Duncan, Ruth St. Denis e Ted Shawn. Anche Rudolf Laban e F.M. Alexander studiarono e appresero gli insegnamenti di Delsarte finché non svilupparono i propri metodi (vedi link esterni per maggiori informazioni).

Sfortunatamente, Delsarte non scrisse mai un libro spiegando il suo metodo e nemmeno lo fece il suo protetto, l'attore Steele MacKaye, che per primo lo aveva fatto conoscere negli Stati Uniti d'America. Diversamente, Genevieve Stebbins, studente di MacKaye, pubblicò nel 1885 un libro intitolatoThe Delsarte System of Expression (Il sistema dell'espressione di Delsarte), che ebbe un grande successo.

Ironicamente, il vasto successo del "Delsarte System" fu anche la sua rovina. Dall'ultimo decennio dell'Ottocento Delsarte fu insegnato ovunque e non sempre in accordo con la connettività emozionale che egli originariamente aveva elaborato. Sembra che non fosse necessaria alcuna certificazione per tenere un corso inerente al suo metodo e che l'insegnamento regredì a vuote posture con minime verità emozionali alla loro base. Secondo Stephen Wangh "it led others into stereotyped and melodramatic gesticulation, devoid of the very heart that Delsarte had sought to restore." (Ciò portò altri verso gesticolazioni stereotipate e melodrammatiche, prive della profondità emozionale che DelSarte aveva tentato di ristabilire).

Bibliografia
 Franck Waille, Christohpe Damour (dir.), François Delsarte, une recherche sans fin, Paris, L'Harmattan, 2015.
 Ted Shawn, Every Little Movement, a Book about François Delsarte, the Man and his Philosophy, his Science and Applied Aesthetics, the Application of this Science to the Art of the Dance, the Influence of Delsarte on American Dance, 1963.
 Franck Waille (dir.), Trois décennies de recherches européennes sur François Delsarte, Paris, L'Harmattan, 2011.
 Alain Porte, François Delsarte, une anthologie, Paris, IPMC, 1992.
Williams, Joe, A Brief History of Delsarte
 Franck Waille, Corps, arts et spiritualité chez François Delsarte (1811–1871). Des interactions dynamiques, PhD in history, Lyon, Université Lyon 3, 2009, 1032 pages + CDROM of annexes (manuscripts, interview of Joe Williams, video reconstitutions of body exercises) (the last and longer chapter of this thesis concerns Delsarte training for the body).
 Nancy Lee Chalfa Ruyter, "The Delsarte Heritage," Dance Research: The Journal of the Society for Dance Research, 14, no. 1 (Summer, 1996), pp. 62–74.
 Delsarte system of expression, by Genevieve Stebbins; public-domain, online version on Internet Archive.
 Williams, Joe
 Randi, Elena (a cura di), François Delsarte: le leggi del teatro. Il pensiero scenico del precursore della danza moderna, Roma, Bulzoni, 1993 (ISBN 88-7119-658-9).
 Randi, Elena, Il magistero perduto di Delsarte. Dalla Parigi romantica alla modern dance, Padova, Esedra, 1996 (ISBN 88-86413-14-9).

Altri progetti

Collegamenti esterni

Delsarte, François

François Delsarte


Kaliwatan sa alibangbang ang Perola umber. Una ning gihulagway ni Dyar ni adtong 1906. Ang Perola umber sakop sa kahenera nga Perola, ug kabanay nga Limacodidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Perola

Perola umber


Kaliwatan sa lumot ang Platismatia tuckermanii. Una ning gihulagway ni William Oakes, ug gihatagan sa eksakto nga ngalan ni William Louis CulbersonugChicita Frances Culberson. Ang Platismatia tuckermanii sakop sa kahenera nga Platismatia, ug kabanay nga Parmeliaceae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Amihanang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Abungawg-uhong
Abungawg-uhong sa Amihanang Amerika
Platismatia

Platismatia tuckermanii


Babiana symmetrantha is 'n meerjarige blomplant en geofiet wat tot die genus Babiana behoort. Die spesie is endemies aan die Noord-Kaap. Dit kom op die Langberg tussen Kliprand en Loeriesfontein voor; dit is deel van die Hantam Karoo-plantegroei. Daar is net een populasie.

Bronne
 SANBI Redlist
 Plants of the World Online

Babiana
Flora van Suid-Afrika
Endemiese plante van Suid-Afrika

Babiana symmetrantha


AWOL is a 2016 romantic drama film written and directed by Deb Shoval and starring Lola Kirke and Breeda Wool.  It is based on Shoval's 2010 short film of the same name.  It is also Shoval's directorial debut.

Premise
A young woman, Joey, is in search of direction in her small town. A visit to an Army recruiting office appears to provide a path, but when she meets and falls in love with Rayna, that path diverges in ways that neither woman anticipates.

Cast
Lola Kirke as Joey
Breeda Wool as Rayna
Dale Soules as Ruthie
Bill Sage as Roy
Ted Welch as Pete
Britne Oldford as Haley
Libby George as Gram
Charlotte Maltby as Kristen
Sadie Butler as Sadie
Hannah Dillon as Hannah
David Koral as Chet

Reception
The film has a 93% approval rating on Rotten Tomatoes based on 15 reviews, with an average rating of 6.8/10.

References

External links

American romantic drama films
2016 directorial debut films
Features based on short films
2016 LGBT-related films
American LGBT-related films
LGBT-related romantic drama films
Lesbian-related films
2010s English-language films
2010s American films

AWOL (2016 film)


Receptor 1 efektora ćelijske peptidaze, znan i kao EPR1, je ljudski gen.

Ovaj lokus eksprimira antisens transkript lokusa survivin, koji je redefiniran u saradnji sa HGNC, kao L26245.1 i izgleda kao artefakt za kloniranje.

EPR1 je izvorno identificiran kao ćelijski receptor za faktor koagulacijske proteaze Xa (613872) (Altieri, 1994). Međutim, kasniji dokazi sugeriraju da je EPR1 nekodirajući antisens transkript gena survivin (BIRC5) koji regulira ekspresiju survivina (Zaman i Conway, 2000; Yamamoto et al., 2002).

Kloniranje i ekspresija
Ćelijski receptori za proteaze u krvi reguliraju hemotaksiju, vanćelijsku proteolizu i ponašanje u rastu normalnih i malignih ćelija. Imunoskriningom Altieri (1994) klonirao je ljudske cDNK koje kodiraju EPR1, receptor za faktor Xa. Izvedeni protein EPR1 od 337 aminokiselina ima izračunatu molekulsku masu od 36.822 Da i sadrži vanćelijski modul bogat cisteinom,  domen koji se proteže kroz membranu i citoplazmatski rep bogat serinom, koji sadrži najmanje 15 potencijalnih mjesta fosforilacija. EPR1 takođe sadrži dva N-vezana mjesta glikozilacije, četiri O-vezana mjesta glikozilacije i mjesto vezanja hondroitin-sulfata; predložio je da oni osiguravaju sidrenje lanaca ugljikohidrata, što može objasniti ćelijskuu varijaciju molekulske mase EPR1 od 62 do 74 kD. Northern blot analiza otkrila  je 1,9 kb iRNK u EPR1 pozitivnim ćelijama.

Koristeći Northern blot analizu, Nicholson et al. (1996) otkrili su EPR1 transkripte od 1,3, 1,9 i 3,0 kb u ljudskim endotelnim i ćelijama glatkih mišića. Western blot analizom, otkriven je EPR1 pri prividnoj molekulskoj masi od 65 kD u ćelijama arterijskih glatkih mišića i kao dublet od oko 55 kD u ćelijama endotela. Imunohistokemijska analiza ljudskih tonzila pokazala je ekspresiju EPR1 i u vaskularnim glatkim mišićima i u endotelnim ćelijama.
Koristeći sonde specifične za lance za Northern blot analizu, Ambrosini et al. (1998) otkrili su istaknuti transkript EPR1 od 1,3 kb u većini pregledanih odraslih i terminalno diferenciranih ljudskih tkiva. Transkript EPR1 od 1,3 kb također je otkriven u svim ispitivanim fetusnim tkivima. Suprotno tome, glavni transkript od 1,9 kb za survivin, koji je antisens EPR1 na hromosomu 17, otkriven je samo u transformiranim ćelijskim linijama.

Neovisno, Zaman i Conway (2000) ispitivali su ekspresiju EPR1 i survivina u ljudskim tkivima, sondama specifičnim za lanac. Transkript survivina od oko 1,9 kb otkriven je u nekoliko tkiva. Glavni EPR1 transkripti od 2.0, 1.6 i 1.0 kb otkriveni su u različitim tkivima, ovisno o korištenoj sondi, s transkriptom od 1.6 kb koji je prisutan u svim tkivima. Analizom EST baze podataka i PCR i Southern blot analizom genomske DNK čovjeka i miša, nisu uspjeli identificirati ljudske ili mišje cDNK ili gene koji mogu kodirati protein EPR1. Zaključili su da je EPR1 ili visoko ćelijski specifičan ili da objavljena EPR1 cDNK (Altieri, 1994) sadrži greške u sekvencama ili uključuje sekvence klonova izvedenih iz preživjele iRNK.

Mapiranje
Ambrosini et al. (1998) mapirao je gen EPR1 na hromosom 17q25 impulsnim poljem gelske elektroforeze i jednobojnim i dvobojnim FISH-om. Orijentiran je u suprotnom smjeru od BIRC5.

Funkcija gena
Altieri (1994) pokazao je da su transficirani EPR1 vezani za faktor Xa na specifičan i zasićen način, a u odsustvu faktora V/Va, promovirali su aktivaciju protrombina, u reakciji ovisnoj o koncentraciji faktora Xa. Monoklonska antitijela protiv EPR1 inhibirala su vezanje faktora Xa i aktivaciju protrombina.

Bouchard et al. (1997) otkrili su da aktivirani trombociti i megakariociti eksprimiraju EPR1. Zaključili su da su i EPR1 i membranski vezani faktor Va potrebni da posreduju u vezanju faktora Xa na aktivirani trombocit, da bi formirali funkcionalni protrombinazni kompleks.

Nicholson et al. (1996) pokazali su da je proliferacija izazvana faktorom Xa u ljudskim arterijskim glatkim mišićnim ćelijama inhibirana monoklonskim antitijelima usmjerenim protiv EPR1.
Ambrosini et al. (1998) pokazali su da je prekomjerna ekspresija EPR1 uzrokovala apoptozu HeLa ćelija, istovremeno sa smanjenom regulacijom ekspresije survivina. Prekomjerne ekspresija survivina nije imalo efekta.
Koristeći RT-PCR, Shinozawa et al. (2000) otkrili su ekspresiju EPR1 u svim normalnim uzorcima periferne krvi, koštane srži i limfnih čvorova. Suprotno tome, nekoliko normalnih tkiva je eksprimiralo survivin. Profili ekspresije EPR1 i survivina bili su obrnuti u ćelijskim linijama leukemije i hematološkim malignim bolestima, s velikim udjelom bolesnih tkiva koja eksprimiraju survinin, a malo koji eksprimiraju EPR1.

Yamamoto et al. (2002) su otkrili da je indukcija EPR1 u ćelijama adenokarcinoma debelog crijeva HT29 smanjila ekspresiju survivina i proliferaciju ćelija, a povećala apoptozu i osetljivost na antikancerogena sredstva. Potkožni tumori razvijeni u golih miševa iz ćelija HT29 koje eksprimiraju EPR1 bili su manji od tumora uzgajanih iz roditeljskih ćelija HT29, a ova antitumorska funkcija EPR1 poboljšana je u kombinaciji s antikancerogenim agensima. Zaključili su da EPR1 funkcionira kao prirodni antisens transkript koji regulira ekspresiju survivina.

Reference

Dopunska literatura

Geni na hromosomu 17
Ljudski proteini
Proteomika

EPR1


Kaliwatan sa insekto ang Ardeicola loculator. Una ning gihulagway ni Christoph Gottfried Andreas Giebel ni adtong 1874. Ang Ardeicola loculator sakop sa kahenera nga Ardeicola, ug kabanay nga Philopteridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Ardeicola

Ardeicola loculator


Kaliwatan sa karpa ang Labeobarbus platydorsus. Una ning gihulagway ni Nagelkerke ug Sibbing ni adtong 1997. Ang Labeobarbus platydorsus sakop sa kahenera nga Labeobarbus, ug kabanay nga karpa. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa madutlan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Aprika
 Etyopiya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Aprika
Karpa sa Etyopiya
Labeobarbus

Labeobarbus platydorsus


An Trichocerota antigama in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Edward Meyrick hadton 1926. An Trichocerota antigama in nahilalakip ha genus nga Trichocerota, ngan familia nga Sesiidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trichocerota

Trichocerota antigama


Kaliwatan sa murag-anay ang Cristatitermes arenicola. Una ning gihulagway ni Miller ni adtong 1991. Ang Cristatitermes arenicola sakop sa kahenera nga Cristatitermes, ug kabanay nga Termitidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Uk-ok
Cristatitermes

Cristatitermes arenicola


Kaliwatan sa insekto ang Stephanothrips boninensis. Una ning gihulagway ni Shûji Okajima ni adtong 1994. Ang Stephanothrips boninensis sakop sa kahenera nga Stephanothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Hapon

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Hapon
Stephanothrips

Stephanothrips boninensis


An Notochodaeus lutescens in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni John Obadiah Westwood hadton 1852. An Notochodaeus lutescens in nahilalakip ha genus nga Notochodaeus, ngan familia nga Ochodaeidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Notochodaeus

Notochodaeus lutescens


An Tropidophorus matsuii in uska species han Reptilia nga ginhulagway ni Hikida, Orlov, Nabhitabhata ngan Hidetoshi Ota hadton 2002. An Tropidophorus matsuii in nahilalakip ha genus nga Tropidophorus, ngan familia nga Scincidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tropidophorus

Tropidophorus matsuii


Clips4Sale (C4S) is an adult video content selling website and is known for fetish content. It launched in 2003. Clips4Sale is the largest clip site on the internet with over 7 million clips and 105,000 independent content producers on its platform. It is based in the United States, with an overseas branch registered in Cyprus for EU/EEA operations.

In 2021, Clips4Sale was acquired by Centro Ventures, an adult influencer network.

August 22, 2022 Clips4Sale re-branded with a new wordmark and logo.

Market
A significant part of the market for Clips4Sale has come from consumers of amateur pornography. Some models on Clips4Sale have previously performed on webcam sites, and saw Clips4Sale as an opportunity for an additional stream of income by marketing pornographic videos of themselves.

Clips4Sale has been referenced by mainstream entertainment and the music industry when fetish related topics have been in the news.

Awards
 2020  XBIZ Awards: Fetish Clip Site Of The Year
 2015 AVN Awards: Best Alternative Website
 2014 XBIZ Awards: Fetish Site of the Year
 2011 Venus Awards: Best Fetish Website

References

External links

Multilingual websites
American erotica and pornography websites
Video hosting
2003 establishments in the United States
Internet properties established in 2003

Clips4Sale


Si distinse per essere stato uno dei pochi docenti universitari che si rifiutarono di prestare il giuramento di fedeltà al Fascismo.

Biografia

Figlio di Adolfo, fu uno dei 12 docenti universitari che nel 1931 rifiutarono di prestare il Giuramento di fedeltà al Fascismo, perdendo così la cattedra. Si trasferì a Parigi, dove rimase sino al 1939, e poi a New York fino al 1944. Nel 1945 ritornò in Italia, a Roma, dove riprese l'insegnamento universitario sino al 1955.

Ottenne la maturità classica presso il liceo classico E. Q. Visconti di Roma (Collegio Romano) e si laureò in Lettere a Roma nel 1907. Nel 1909-10 aveva ricoperto la carica di ispettore delle Gallerie di Venezia e nel 1911-12 della Galleria Borghese a Roma. Sempre nel 1911 aveva conseguito la libera docenza in Storia dell'arte medievale e moderna a Padova (subito trasferita a Roma). Nel 1913-14 fu Direttore e Sovrintendente della Galleria Nazionale di Urbino. Nel 1914-15 ottenne un incarico di Storia dell'arte nell'Università degli Studi di Torino e subito dopo venne nominato professore straordinario nella stessa università. Con l'entrata in guerra dell'Italia si arruolò volontario, tenente in una compagnia di mitraglieri. Ferito all'occhio destro durante un'azione di guerra, per la quale si guadagnò una medaglia al valor militare, fu congedato nel 1917. Nel 1919 fu nominato professore ordinario all'Università di Torino ed insegnò continuativamente sino al 1931. Qui intrecciò un legame di amicizia e di collaborazione con quell'eclettico imprenditore e mecenate che fu Riccardo Gualino che lo coinvolse nella stimolante avventura del Teatro di Torino.

A Parigi fece parte del nucleo antifascista di Giustizia e Libertà e, al suo arrivo a New York, nel 1939, aderì anche con incarichi direttivi alla "Mazzini Society", fondata da Gaetano Salvemini assieme, tra gli altri, a Giuseppe Antonio Borgese, Randolfo Pacciardi, Aldo Garosci, Carlo Sforza, Alberto Tarchiani e Max Ascoli.

Negli anni francesi tenne corsi e conferenze nelle università di Parigi, Lione, Londra, Cambridge ma anche negli Stati Uniti dove si recò almeno due volte prima di trasferirvisi nel '39. Pur domiciliato a New York, da questa data insegnò nella Johns Hopkins University di Baltimora, nella University of California, nell'Università di Città del Messico, nella École Libre de Hautes Études della stessa New York e in altre città tra cui Chicago, Detroit e Filadelfia.

Nel 1945 venne richiamato in Italia per riprendere il suo posto nell'Università di Torino ma chiese ed ottenne il trasferimento del suo ruolo a Roma.

Tra le sue molte pubblicazioni sulla storia e sulla critica dell'arte, spiccano Giorgione e il Giorgionismo del 1913; La critica e l'arte di Leonardo da Vinci del 1919; Il gusto dei primitivi del 1926; Pretesti di critica del 1929; Storia della critica d'arte prima edita in lingua inglese (1936), poi in francese (1938) e solo nel 1945 in italiano (seconda edizione 1948). Fondamentali sono stati ancora altri suoi studi su Caravaggio, Modigliani (1930), Cézanne (di cui pubblicò il primo catalogue raisonné, "Cézanne. Son art, son œuvre", nel 1936) e gli Impressionisti francesi (1936, 1939, 1940, 1943 ecc.), Rouault (1940 e 1943), Marc Chagall (1945), Lalla Romano, Mario Soldati, Spazzapan, Severini ecc.
Tra le varie mostre organizzate si evidenzia quella del 1958, a Roma, "Nuove tendenze dell'arte italiana" nella sede della Rome - New York Art Foundation, dove espose, tra gli altri Mimmo Rotella.

Tra i suoi allievi anche Giulio Carlo Argan, Cesare Brandi, Giovanni Urbani, Valentino Martinelli, Maurizio Calvesi, Nello Ponente, Enrico Crispolti, Eugenio Battisti,  Luigi Grassi, Creigthon E. Gilbert, Giovanni Carandente, Mario Soldati, Ilaria Toesca e Lalla Romano.

La biblioteca dell'illustre studioso è attualmente divisa in tre parti tra gli atenei di Roma (Dipartimento di Storia dell'arte della Sapienza), Perugia e Torino. Nel Dipartimento di Storia dell'arte della Sapienza Università di Roma è conservato l'Archivio di Lionello Venturi, donato dagli eredi nel 1996. Era padre dello storico Franco Venturi, di Rosabianca Venturi (moglie dell'editore Albert Skira) e di Lauro Venturi (regista del documentario su Chagall del 1963, che vinse l'Oscar l'anno successivo, e di un documentario su Pierre Bonnard del 1964).

Bibliografia
Il dignitoso rifiuto. Lionello Venturi, l'intellettuale che disse no al fascismo, di Giovanni Taurasi, in «Annale» dell'Istituto storico di Modena, n. 1, 2011;
Lionello Venturi intellettuale antifascista, a cura di Giovanni Taurasi, Carpi, Nuovagrafica scarl, 2006, Catalogo della mostra storico-documentaria;
"Scritti di storia dell'arte in onore di Lionello Venturi", 1956, con bibliografia curata da Eugenio Battisti;
"Bibliografia di Lionello Venturi" (per il periodo 1956-61), a cura di Nello Ponente, in "Commentari" 1962;
"Da Cézanne all'arte astratta. Omaggio a Lionello Venturi" mostra, con bibliografia completa in catalogo curata da Roberto Lambarelli (1992);
"L'Archivio di Lionello Venturi", di S. Valeri e R. Brandolini, Milano 2001;
"Lionello Venturi e i nuovi orizzonti di ricerca della storia dell'arte", Atti del convegno internazionale di studi (Roma, marzo 1999) a cura di S. Valeri, in "Storia dell'Arte", n. 101, gennaio- aprile 2002.
Preferirei di no. Le storie dei dodici professori che si opposero a Mussolini, *Giorgio Boatti,  Torino, Einaudi, 2001.

Voci correlate
 Mario Sturani

Altri progetti

Collegamenti esterni

 L. Venturi, Opere inedite di Michelangelo da Caravaggio, Bollettino d'Arte, 1, 1912

Antifascisti italiani
Italiani emigrati in Francia
Italiani emigrati negli Stati Uniti d'America
Venturi
Membri dell'Accademia delle Scienze di Torino

Lionello Venturi


Aldershot Town Football Club je nogometni klub iz Aldershota, Engleska. Takmiči se u National League, petom rangu engleskog nogometa.

Klub je osnovan 1992. godine kao nasljednik ekipe Aldershot FC. Takmičio se prvobitno u Isthmian League. U sezoni 2002-03. osvaja Isthmian League Premier Division, te ostvaruje plasman u Football Conference. Sezonu 2003-04. završava na petom mjestu. Najbolji rezultat ostvaruje u sezoni 2007-08. kada osvaja Football Conference i ostvaruje plasman u Football League Two. U sezoni 2012-13. je igrao četvrtu rundu FA kupa u kojoj je poražen od Middlesbrougha sa 2-1.

Tradicionalne boje kluba su plava i bijela. Najveći rivali su Farnborough i Woking. Domaće utakmice igra na stadionu Recreation Ground.

Uspjesi
Conference Premier
  (1):2007-08
Conference Liga kup
 (1): 2007-08
Isthmian League Premier Division
 (1): 2002-03
Isthmian League Division One
 (1): 1997-98
Isthmian League Diviosion Two
 (1): 1992-93

Reference

Vanjski linkovi
 Službena stranica
 Aldershot Town na Soccerbase

Nogometni klubovi u Engleskoj
Nogometni klubovi osnovani 1992.

Aldershot Town FC


An Leptomesosa cephalotes in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Maurice Pic hadton 1903. An Leptomesosa cephalotes in nahilalakip ha genus nga Leptomesosa, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Laos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Leptomesosa

Leptomesosa cephalotes


Maghagha (arab. مغاغه) – miasto w Egipcie, w muhafazie Al-Minja. W 2006 roku liczyło 75 657 mieszkańców.

Miasta w muhafazie Minja

Maghagha


Puchar Sześciu Narodów 2003 (2003 Six Nations Championship, a także od nazwy sponsora turnieju, Royal Bank of Scotland – 2003 RBS 6 Nations) – czwarta edycja Pucharu Sześciu Narodów, corocznego turnieju w rugby union rozgrywanego pomiędzy sześcioma najlepszymi zespołami narodowymi półkuli północnej. Turniej odbył się pomiędzy 15 lutego a 30 marca 2003 roku.

Wliczając turnieje w poprzedniej formie, od czasów Home Nations Championship i Pucharu Pięciu Narodów, była to 109. edycja tych zawodów. W turnieju brały udział reprezentacje narodowe Anglii, Francji, Irlandii, Szkocji, Walii i Włoch. Rozkład gier opublikowano w czerwcu 2002 roku, sędziowie zawodów zostali natomiast wyznaczeni na początku grudnia 2002 roku.

W turnieju z kompletem zwycięstw triumfowali Anglicy zdobywając pierwszego Wielkiego Szlema od 1995 roku. Najwięcej punktów w zawodach zdobył Jonny Wilkinson, zaś w kategorii przyłożeń z czterema zwyciężył Damien Traille. IRB opublikowała następnie podsumowanie statystyczno-analityczne tej edycji.

Była to pierwsza edycja sponsorowana przez Royal Bank of Scotland.

Tabela

Mecze

Przypisy

Bibliografia

2003
2003 w rugby union
2003 w Europie

Puchar Sześciu Narodów 2003


Little Bachelor River is a tributary of the south shore of the Bachelor River flowing into Eeyou Istchee James Bay (municipality), in Jamésie, in the administrative region of Nord-du-Québec, in Quebec, Canada.

This river successively crosses the townships of Benoit and Nelligan.

Forestry is the main economic activity of the sector; recreational tourism activities, second.

The Little Bachelor River valley is served by route 113 linking Lebel-sur-Quévillon and Chibougamau, whose route is more or less parallel to River. In addition, this sub-surface is served by the Canadian National Railway, which passes to the North-West.

The surface of the Little Bachelor River is usually frozen from early November to mid-May, however, safe ice circulation is generally from mid-November to mid-April.

Geography

Toponymy
Of English origin, the term "Bachelor" refers to an unmarried single man. This English term is the title of any person of any sex or marital status who holds a bachelor's degree.

The toponym "Little Bachelor River" was formalized on November 1, 1988, at the Commission de toponymie du Québec, when it was created.

Notes and references

See also

Rivers of Nord-du-Québec
Nottaway River drainage basin

Little Bachelor River


An Hemerorhinus opici in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Jacques Blache ngan Marie-Louise Bauchot hadton 1972. An Hemerorhinus opici in nahilalakip ha genus nga Hemerorhinus, ngan familia nga Ophichthidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hemerorhinus

Hemerorhinus opici


Kaliwatan sa ito ang Bagrichthys obscurus. Una ning gihulagway ni Ng ni adtong 1999. Ang Bagrichthys obscurus sakop sa kahenera nga Bagrichthys, ug kabanay nga Bagridae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kinaminosang kalabotan. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Asya
Bagrichthys

Bagrichthys obscurus


Kaliwatan sa alibangbang ang Trachydora stephanopa. Una ning gihulagway ni Edward Meyrick ni adtong 1897. Ang Trachydora stephanopa sakop sa kahenera nga Trachydora, ug kabanay nga Cosmopterigidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Trachydora

Trachydora stephanopa


Hugo Eduardo Rubio Montecinos (ur. 5 lipca 1960 w Talca) – chilijski piłkarz grający na pozycji napastnika.

Bibliografia
 Profil na National Football Teams.com

Reprezentanci Chile w piłce nożnej
Piłkarze CSD Colo-Colo
Piłkarze CD Cobreloa
Piłkarze CSD Rangers
Piłkarze Unión Española
Piłkarze Málagi CF
Piłkarze Bologna FC 1909
Piłkarze FC Sankt Gallen
Uczestnicy Copa América 1987
Uczestnicy Copa América 1991

Hugo Rubio


Le sue opere sono state interpretate da musicisti quali Claudio Abbado, Bruno Maderna, Maurizio Pollini, Ernest Bour, Giuseppe Sinopoli, Vladimir Fedoseev e Riccardo Muti. Tra il 1958 e il 1966 è stato critico musicale del quotidiano L'Unità. A partire dal 1959, ha introdotto in Italia il pensiero di Theodor W. Adorno e Arnold Schönberg grazie a numerose traduzioni. Manzoni ha pubblicato inoltre la prima monografia in lingua italiana dedicata a Schönberg e una Guida all'ascolto della musica sinfonica, ristampata più volte. Ha insegnato composizione al Conservatorio di Milano, al Conservatorio di Bologna e alla Scuola musicale di Fiesole, oltre a tenere corsi e seminari all'estero. Dal 1994 è membro dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilia.

Biografia
I genitori di Giacomo Manzoni non furono musicisti, ma suo padre si dedicava al disegno, mentre suo zio paterno fu l'umorista Carlo Manzoni, creatore del personaggio Signor Veneranda. Il suo interesse per la musica appare verso l'età di dodici anni, quando si trova sfollato con la sua famiglia a causa della Seconda guerra mondiale. Tra il 1936 e il 1942, Manzoni e la sua famiglia si trasferiscono a Messina, dove ritornano nel 1948. Si iscrive all'Istituto Musicale "Corelli" di Messina: qui conosce Gino Contilli, che lo avvicina allo studio della composizione e lo prepara per due anni all'esame di ingresso al Conservatorio Giuseppe Verdi di Milano. Nel 1949, ascolta per la prima volta Pierrot lunaire di Schönberg al Festival della Società Internazionale per la Musica Contemporanea (SIMC) di Palermo, che frequenta assiduamente. Ammesso nel 1950 al Conservatorio di Milano, Manzoni vi studia la composizione con Ettore Desderi e Orazio Fiume, il pianoforte con Alessandro Mozzati e la letteratura italiana con Salvatore Quasimodo. Nel 1953 è escluso per due settimane dal conservatorio per avere raccolte delle firme per una petizione in favore di Julius e Ethel Rosenberg. L'anno seguente, frequenta per sei mesi l'Università di Tubinga grazie a una borsa di studio. Nel 1955, si laurea in lingue e letterature straniere all'Università Bocconi, nella quale sostiene una tesi sul ruolo della musica nell'opera di Thomas Mann, che incontra nel medesimo anno. Sempre nel 1955, Manzoni indirizza una lettera a l'Unità per criticare il clima reazionario presente nelle istituzioni musicali di quell'epoca.

A partire dagli anni Cinquanta, incomincia a frequentare svariate personalità musicali di rilievo, stringendo amicizia in particolare con Luigi Nono, Luigi Pestalozza, Bruno Maderna, Franco Donatoni, Niccolò Castiglioni e Aldo Clementi. Nel 1956, Manzoni è redattore della rivista Il Diapason e partecipa come pianista alla rappresentazione dell'L'opera da tre soldi di Bertolt Brecht al Piccolo Teatro di Milano, diretta da Bruno Maderna e con la scenografia di Giorgio Strehler. L'anno seguente, la sua Seconda piccola suite, per violino e pianoforte, è interpretata ai Corsi estivi di Darmstadt. Tra il 1958 e il 1966, Manzoni lavora come critico musicale presso il giornale l'Unità. Nel contempo, tra il 1959 e il 1963, è redattore del dizionario e dell'enciclopedia Ricordi. Risale al 1959 la sua traduzione della Filosofia della musica moderna di Adorno, a cui fa seguito, nel 1963, la traduzione del Manuale di armonia di Schönberg. Nel 1960 si sposa con Eugenia Tretti, sorella del regista cinematografico Augusto Tretti, dalla quale ha avuto un figlio, Nicola. Tra il 1962 e il 1964, Manzoni insegna armonia e contrappunto al Conservatorio di Milano. Nel 1968 diventa redattore della rivista Prisma, mentre dal 1969 al 1974 insegna composizione al Conservatorio di Bologna. L'anno seguente, Manzoni prosegue l'insegnamento della composizione al Conservatorio di Milano, dove lavorerà fino al 1991. A partire dal 1980 diventa membro del comitato editoriale di Musica/Realtà, mentre nel 1982 è invitato al Deutscher Akademischer Austauschdienst di Berlino.

Negli anni Novanta, Manzoni diventa membro dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilia e pubblica due raccolte di suoi articoli, saggi e critiche musicali (intitolate Scritti e Tradizione e utopia). Gran parte di questi scritti sono stati in seguito tradotti in francese e riuniti in un'antologia (Écrits). Nel 2007 Manzoni pubblica inoltre Parole per musica, libro nel quale riunisce i testi che ha messo in musica spiegando il significato che hanno avuto per lui. Nel 2013, Manzoni ha donato il suo archivio personale all'Istituto per la Musica della Fondazione Giorgio Cini di Venezia.

Critica

Il musicologo Luigi Pestalozza, amico di Manzoni, partendo dall'analisi di Dedica su testi di Bruno Maderna afferma:

Più recentemente, lo storico della musica Renzo Cresti ha scritto:

Onorificenze

Nel 1973, ha ricevuto il Premio UNESCO per Parole da Beckett. In seguito, gli è stato attribuito due volte il Premio Franco Abbiati della critica musicale italiana: nel 1985-86 per Dedica, nella categoria "novità assoluta per l'Italia"; nel 1988-89 per Doktor Faustus ("Lo spettacolo di altissimo livello in tutte le sue componenti, ha rilevato l'importanza e la maturità della partitura di Manzoni, e ha confermato la continuità dell'impegno del Teatro alla Scala nella politica del nuovo"). Nel 1991 ha ottenuto il premio "Omaggio a Massimo Mila" in riconoscimento alla sua attività didattica. Nel 2000, l'Università di Udine gli ha conferito la laurea honoris causa in Conservazione dei beni culturali, mentre nel 2007 ha ricevuto il Leone d'oro alla carriera della Biennale musica di Venezia.

L'opera

Opere teatrali
La legge, azione scenica in un tempo, testo di Giacomo Manzoni (1955)
La sentenza, un atto in due quadri, testo di Emilio Jona (1960)
 Atomtod, due tempi, testo di Emilio Jona (1964). Prima assoluta diretta da Claudio Abbado nel 1965 al teatro della Piccola Scala di Milano
 Per Massimiliano Robespierre, scene musicali in due tempi, testi di Robespierre e altri ordinati da Giacomo Manzoni e Virgilio Puecher, con la collaborazione di Luigi Pestalozza (1974). Prima assoluta nel 1975 al Teatro Comunale di Bologna
Doktor Faustus, scene dal romanzo di Thomas Mann, testo di Thomas Mann ordinato da Giacomo Manzoni in tre atti (11 quadri, un interludio e un epilogo) (1988). Prima assoluta nel 1989 al Teatro alla Scala di Milano, regia di Robert Wilson

Musica vocale

Preludio – «Grave» di W. Cuney – Finale (1956) per voce femminile, clarinetto, violino, viola e violoncello
Tre liriche di Éluard (1958) per soprano, flauto, tromba, violino e violoncello
Cinque vicariote (1958) per coro misto e orchestra
Don Chisciotte (1961) per soprano, piccolo coro e orchestra da camera
Due sonetti italiani (1961) per coro misto
Spass (1965) per soprano e pianoforte
4 poesie spagnole (1962) per baritono, clarinetto, viola e chitarra
Ombre (alla memoria di Che Guevara) (1968) per orchestra e voci corali
Hölderlin (frammento) (1972) per coro e orchestra
Suite Robespierre (1976) per voci soliste, voci recitanti, coro e orchestra
Estremità (1983) per voce sola
Scene sinfoniche per il Doktor Faustus (1984) con coro fuori scena
Studio per il finale del Doktor Faustus per coro e orchestra (1985) per coro e orchestra
Dedica (1985-1986) per flauto, voce di basso e orchestra sinfonica (con gruppo strumentale e coro fuori scena ad libitum)
Uéi preà la biele stele (1987) per coro maschile all'unisono e due (o una) grancasse
Weheklag Doctor Fausti (Interludio dal Doktor Faustus) (1988) per coro e orchestra
An die Musik (1989) per soprano e flauto
Dieci versi di Emily Dickinson (1988) per soprano leggero, quartetto a corde, due arpe (una ad libitum) e dieci strumenti a corde
4 versi di Marina Cvetaeva (1990) per soprano e violino
Poesie dell'assenza (1990) per voce recitante maschile e orchestra
Finale e aria (1991) per soprano e orchestra con quartetto a corde
Hermano aterrado (1992) per soprano e piatto sospeso
Il deserto cresce. Tre metafore da Friedrich Nietzsche (1992) per voce coro e orchestra
4 epigrammi (1993) per baritono, clarinetto basso e gruppo strumentale
Ed io non prendo posa (1994) per basso e otto strumenti
Canzonetta «Se mi fusse» (1996) per dieci voci femminili, crotali, piatti sospesi e tamburo
Allen (1996) per lettore e orchestra da camera
Moi, Antonin A. (1997) per soprano leggero, lettore e orchestra
Du Dunkelheit (1998) per voce femminile e pianoforte
Trame d'ombre (1998) per soprano, tenore, coro e gruppo strumentale
Aria della gioia (1998) per soprano, tromba e due piatti sospesi
O Europa! (1999) per soprano e orchestra
Oltre la soglia (2001) per quartetto a corde con voce femminile
Sul passaggio del tempo (2001) per voce femminile (o lettore/lettrice e voce femminile) e orchestra
Pensiero XX di Giacomo Leopardi (2001) per lettore, quartetto a corde e pianoforte
Alla terra (2003) per mezzosoprano e strumenti
Al di qua dell'improvvisa barricata (2004) per mezzosoprano, baritono, lettore e orchestra
Oscar, Oscar… (2005) per uno o più lettori (maschili e/o femminili) e percussioni
Vergers (2006) per dodici voci
Progetto Eliogabalo (2007-2009) per lettore e orchestra
Die Scheiße (2008) per voce femminile, flauto in sol, clarinetto basso, viola e violoncello
Kokin b (2008) per due voci femminili, quattro clarinetti, due percussioni e corde
Nel tuo silenzio (2009) per voce sola
…in diesem Meer…: 3 canti per C. A. (2009) per baritono-basso, flauto, clarinetto, clarinetto basso, corno, percussione, arpa, violino, viola, violoncello e contrabbasso
Il rumore del tempo (2011) per soprano, pianoforte, clarinetto, viola e percussioni
Per questo (2012) per voce femminile e tromba
Cascando: musica per il radio play di Samuel Beckett (2012) per voce femminile, clarinetto, corno, percussioni, pianoforte e violino
Thanatopsis (W. Cullent Briant) (2015) per baritono, tre clarinetti bassi, fagotto, corno e contrabbasso
Le arance non cadono dal cielo (2015) per coro maschile all'unisono e due percussionisti
Schuld (2016) per tenore e orchestra
Grave (alla memoria di Luigi Pestalozza) (2017) per soprano e sette strumenti
Il mare azzurro...ritraendosi (2018) per voce femminile e quattro strumenti

Musica strumentale

Strumento solista

Klavieralbum (1956) per pianoforte
Percorso F (1976) per contrabbasso
Echi (1981) per chitarra
Incipit (1983) per pianoforte
Percorso H (1987) per flauto
Motto: AMM (1999) per flauto in sol o flauto basso
None (2002) per pianoforte
Entrata (2002) per trombone
Percorso i (2005) per sassofono alto (o tenore)
708 (2009) per flauto
Bagatelle (2012) per pianoforte
Dedica 2015 (2015) per chitarra

Due strumenti

 Piccola suite (1952-1955) per violino e pianoforte
 Seconda piccola suite (1956) per violino e pianoforte
 Improvvisazione (1958) per viola e pianoforte
 Frase (1988) per clarinetto e pianoforte
 Duplum (1991) per fagotto e trombone
 Frase 2 (1993) per flauto e violino
 Furioso (1995) per violino e pianoforte
 Frase 3 (2003) per flauto in sol e arpa
 Fantasia in duo sull'op. 46 di Schumann (2005) per due pianoforti

Tre strumenti

 Essai (1991) per flauto, clarinetto basso e pianoforte
 MTRC 1998 (1998) per clarinetto in si bemolle, violoncello e pianoforte
 Entrata a tre (2012) per clarinetto, viola e percussioni
 Entrata a tre n. 2 (2013) per trombone, violoncello e contrabbasso

Quattro strumenti

 Quadruplum (1968), per due trombe e due tromboni
 Quartetto per archi (1971) per quartetto a corde
 Sigla (1976) per due trombe e due tromboni
 To Planets and to Flowers (1989) per quartetto di sassofoni
 Musica per Pontormo (2° quartetto) (1995) per quartetto a corde
 Voci (IV Quartetto) (2005) per quartetto a corde
 Saluto (2005) per quartetto di sassofoni
 Ex novo (2011-2013) per flauto o ottavino, clarinetto, violino e violoncello

Cinque strumenti

 Epodo (1976) per quintetto di fiati
 Incontro (1983) per violino e quartetto a corde
 Transitori d'estinzione (1998) per cinque strumenti (flauto in sol, clarinetto basso, percussioni, viola e violoncello)
 Il sorriso svanito (1999) per cinque strumenti (flauto, clarinetto basso, percussioni, violino, viola)
 Stomp (1999) per quintetto di fiati
 Cygnusquintet (2013) per flauto, oboe, mandolino, violino e violoncello

Sei o più strumenti

 D'improvviso (1981) per sei o dodici percussionisti
 Videomusic (1999) per sei esecutori: clarinetto basso, percussioni (due esecutori, arpa, viola e violoncello)
 Quarto rivolto (2011) per sestetto a corde
 Largo (Inverno RV 247) (2001) per flauto/ottavino, clavicembalo e quartetto a corde
 Francesco (2004) per flauto o ottavino, clarinetto basso, fagotto, percussioni, viola e violoncello
 Musica notturna (1966) per cinque strumenti a fiato, pianoforte e percussioni
 Frase 2b (1993) per tre violini, piatto sospeso e tre crotali
 Opus 75 (1993) per sette strumenti a percussione
 Percorso a otto (1975) per doppio quartetto di legni
 «Die Strahlen der Sonne…» (1985) per nove strumenti (flauto, pianoforte, arpa, glockenspiel, percussioni, due violini, viola e violoncello)
 Parafrasi con finale (1969) per dieci strumenti
 Hölderlin: epilogo (1980) per corno inglese, corno, tromba, trombone, percussioni, due violini, viola, violoncello e contrabbasso
 Opus 50 (Daunium) (1984) per dieci strumenti a percussione
 Spiel (1969) per undici strumenti a corde
 Percorso C2 (1976) per fagotto e undici strumenti a corde
 Nuovo incontro (1984) per violino e strumenti a corde
 Studio da concerto (2005) per violino, ventiquattro fiati e percussioni
 Percorso C3 (2012) per uno o più strumenti ad libitum e dodici strumenti a corde

Orchestra

Fantasia, recitativo e finale (1954-1955)
Studio per 24 (1962) per orchestra da camera
Studio n. 2 (1962-1963)
"Insiemi" (1967)
Multipli (1973) per orchestra da camera
Variabili (1973)
Lessico (1978) per doppia orchestra di ventiquattro o cinquantadue strumenti a corde
Modulor (1979) per quattro orchestre
Ode (1982)
Adagio e solenne (Omaggio alla repubblica di San Marino) (1990)
Malinamusik (1990)
Il clamoroso non cominciar neppure (2000)
Sembianti (2003)
Mercurio transita davanti al sole (2006)
Studio 2012 (2012) per orchestra da camera

Pianoforte e orchestra

 Masse: Omaggio a Edgar Varèse (1977)
 Più mosso (2014) per due pianoforti e orchestra a corde

Musica elettronica e mista
 Studio Tre (1965) nastro magnetico
 Parole da Beckett (1970-1971) per due cori, tre ensemble strumentali e nastro magnetico
 Percorso C (1975) per fagotto e nastro magnetico
 Percorso GG (1979) per clarinetto e CD
 Musiche per l'Oreste di Vittorio Alfieri (1993) per nastro magnetico
 Una…voce…chiama… (1994) per voce femminile, viola, processori elettronici e nastro magnetico
 Les hommes, la terre, les pierres (1995) per sei esecutori e nastro magnetico
 Musica per Inferno di Dante (1995) per trombone, live electronics e coro su nastro magnetico
 Quanta oscura selva trovai (1995) per trombone, coro da camera, nastro/CD e processori elettronici
 Freedom (Omaggio a Jimi Hendrix) (2001) per violoncello e suoni registrati
 6 canti dal Kokin shū (2006) per voce femminile, processori elettronici e piano midi

Musica per film
 Malina (1991), regia di Werner Schroeter

Trascrizioni
 Il ballo delle ingrate di Claudio Monteverdi (1968) per orchestra moderna
 Omaggio a Josquin: trascrizione di «Nymphes des bois… » (Déploration d'Ockeghem (1985) per soprano, corno, violino, due viole e violoncello

Note

Scritti
 Guida all'ascolto della musica sinfonica, Feltrinelli, Milano, 1961
 A. Schönberg: l'uomo, l'opera, i testi musicati, Feltrinelli, Milano, 1975
 Scritti, a cura di Claudio Tempo, La Nuova Italia, Firenze, 1991
 Tradizione e utopia, a cura di Antonio De Lisa, Feltrinelli, Milano, 1994
 Parole per musica, L'Epos, Palermo, 2007
 Écrits, testi riuniti, tradotti e annotati da Laurent Feneyrou, Parigi, Basalte, 2006
 Musica e progetto civile. Scritti e interviste (1956-2007), a cura di Raffaele Pozzi, Milano, Le sfere, 2009

Traduzioni

Testi di Theodor W. Adorno

Filosofia della musica moderna [Philosophie der neuen Musik, 1949], Torino, Einaudi, 1959
 Dissonanze [Dissonanzen, 1956], introduzione di Giacomo Manzoni, Milano, Feltrinelli, 1959
 Wagner-Mahler, traduzione della sezione dedicata a Mahler [Mahler. Eine Musikalische Physiognomik, 1960], prefazione di Mario Bortolotto, Torino, Einaudi, 1966
 Il fido maestro sostituto: studi sulla comunicazione della musica [Der getreue Korrepetitor, 1962], introduzione di Giacomo Manzoni, Torino, Einaudi, 1969
 Introduzione alla sociologia della musica [Einleitung in die Musiksoziologie, 1963], introduzione di Luigi Rognoni, Torino, Einaudi, 1971

Testi di Arnold Schönberg

 Manuale di armonia [Harmonielehre], Milano, Il Saggiatore, 1963
 Funzioni strutturali dell'armonia [Structural Functions of Harmony], Milano, Il Saggiatore, 1967
 Elementi di composizione musicale [Fundamentals of Musical Composition], introduzione di Giacomo Manzoni, Milano, Suvini Zerboni, 1969
 Esercizi preliminari di contrappunto [Preliminary Exsercices in Counterpoint], Milano, Suvini Zerboni, 1970
 Analisi e pratica musicale: scritti 1909-50 [raccolta di scritti], introduzione di Giacomo Manzoni, Torino, Einaudi, 1974

Discografia
Triplum, CD, 2014, Stradivarius, LIM 07C008 CDE: Frase 2. Anna Maria Morini (flauto), Enzo Porta (violino)
The Art of Giuseppe Sinopoli: Concerto Recordings, CD, 2012, Deutsche Grammophon, DGG 4806265: Masse: Omaggio a Edgar Varèse per pianoforte e orchestra. Giuseppe Sinopoli (direzione), Maurizio Pollini (pianoforte)
Milano Musica Festival – Stefano Gervasoni, Giacomo Manzoni, Anton Webern, CD, 2010, Stradivarius, STR 33872: Ode, Sembianti. Orchestra sinfonica nazionale della Rai, Koenigs Lothar (direzione)
Giacomo Manzoni – Self portrait, CD, 2008, Stradivarius, STR 57009: Musica notturna, Dieci versi di Emily Dickinson, Scene sinfoniche per il Doktor Faustus, Preludio – «Grave» di W. Cuney – Finale, Percorso GG, Omaggio a Josquin. Orchestra della Filarmonia nazionale della Moldavia, orchestra da camera della Moldavia; Daniel Pacitti, Emilio Pomarico (direzione); Lilia Shalomei (soprano)
Mahler – Sinfonia n. 5 / Giacomo Manzoni – Dedica, LP, 1986, Fonit Cetra/Italia, FDM 0008: Dedica. Günter Neuhold (direzione), Roberto Fabbriciani (flauto), Giancarlo Luccardi (basso), Orchestra sinfonica A. Toscanini
Giacomo Manzoni – Parole Da Beckett / Ode, LP, 1983, Fonit Cetra/Italia, ITL 70098: Parole Da Beckett, Ode. Coro da camera della Rai, Orchestra sinfonica e coro di Roma della Rai, Bruno Maderna (direzione) ; Orchestra sinfonica di Milano della Rai, Ernest Bour (direzione)

Bibliografia

Voci correlate
Arnold Schönberg
Bruno Maderna
Luigi Pestalozza
Theodor W. Adorno

Collegamenti esterni

Manzoni, Giacomo
Compositori Ricordi
Accademici di Santa Cecilia
Manzoni

Giacomo Manzoni


O Campeonato Catarinense de Basquete de 2005 foi uma competição brasileira de basquete organizada pela Federação Catarinense de Basketball.

2005 no basquetebol