Adil Rza bey oglu Isgandarov (; 5 May 1910 – 18 September 1978) was a Soviet and Azerbaijani director, stage and film actor and pedagogue. He was awarded the People's Artiste of the Azerbaijan SSR (1959).

Biography
Isgandarov joined amateur pioneers association at 10. When he was 13, he played role as Karam in "Gachag Karam" play. After gaining fame in Ganja, he was brought to Baku. Isgandarov got his first education in director-actor field in Baku Technical School of Theatre. After graduation he got professional experience in Moscow from 1932 to 1936 and graduated from Lunacharsky State Institute for Theatre Arts in 1936. After returning to Baku, he worked at Azerbaijan State Academic National Drama Theatre as director, then chief director from 1936 to 1960. Isgandarov also worked at Azerbaijan State University of Culture and Arts named after Mirzaagha Aliyev from 1937 to 1956. He was elected as depute in 1955 and 1959 for Supreme Soviet of the Azerbaijan SSR. Isgandarov served as director of Azerbaijanfilm named after Jafar Jabbarly from 1966 to 1974.

Awards
 Honored Art Worker of the Azerbaijan SSR (1938)
Order of the Badge of Honour (1938)
People's Artiste of the Azerbaijan SSR (1943)
Order of the Red Banner of Labour (1946)
Stalin Prize (1948)
Order of Lenin (1949)
People's Artist of the USSR (1959)
Medal "For Valiant Labour in the Great Patriotic War 1941–1945"

Filmography

As actor

As director

See also
 List of People's Artistes of the Azerbaijan SSR

References

External links

1910 births
1978 deaths
Actors from Ganja, Azerbaijan
People from Elizavetpol Governorate
Azerbaijan State University of Culture and Arts alumni
Communist Party of the Soviet Union members
Russian Academy of Theatre Arts alumni
Honored Art Workers of the Azerbaijan SSR
People's Artistes of the Azerbaijan SSR
People's Artists of the USSR
Recipients of the Stalin Prize
Recipients of the Order of Lenin
Recipients of the Order of the Red Banner of Labour
Azerbaijani communists
Azerbaijani film directors
Azerbaijani male film actors
Azerbaijani theatre directors
Soviet Azerbaijani people
Soviet drama teachers
Soviet film directors
Soviet male film actors
Soviet theatre directors
Burials at II Alley of Honor

Adil Isgandarov


Kaliwatan sa lumot ang Bunodophoron agnetae. Una ning gihulagway ni Mats Wedin. Ang Bunodophoron agnetae sakop sa kahenera nga Bunodophoron, ug kabanay nga Sphaerophoraceae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika
 Oseyaniya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Abungawg-uhong
Abungawg-uhong sa Habagatang Amerika
Abungawg-uhong sa Oseyaniya
Bunodophoron

Bunodophoron agnetae


La Bavarian Auto Group è un'azienda egiziana affiliata al gruppo BMW che si occupa della produzione, distribuzione e assistenza di vetture BMW nei paesi emergenti. Inoltre commercializza in Egitto il marchio cinese Brilliance.

Attiva come distributore dal 2003, l'anno successivo ha iniziato anche l'assemblaggio in loco delle auto ed è  attiva con uno stabilimento a Città del 6 ottobre dove vengono prodotte le BMW Serie 3, Serie 5, Serie 7 e X3 oltre che la Brilliance Galena.

Collegamenti esterni

Case automobilistiche egiziane
BMW

Bavarian Auto Group


Chilobrachys hardwickei là một loài nhện trong họ Theraphosidae.

Loài này thuộc chi Chilobrachys. Chilobrachys hardwickei được Pocock miêu tả năm 1895.

Loài này komt endemisch voor in het oosten van Ấn Độ và wordt gevonden tot hoogtes van 500 mét boven zeeniveau. De lokale bevolking is bang voor de giftige beet en daarom wordt het dier bestreden, bovendien vindt er handel plaats in dit dier als huisdier. De populatietrend is afnemend, maar de soort wordt op de rode lijst van de IUCN nog gekwalificeerd als niet bedreigd (Least Concern).

Chú thích

Tham khảo

IUCN-status niet bedreigd
Chilobrachys
Loài đặc hữu của Ấn Độ

Chilobrachys hardwickei


Ilvesheim è un comune tedesco di 7.613 abitanti, situato nel land del Baden-Württemberg.

Voci correlate
Bertha Benz Memorial Route (Mannheim-Ilvesheim-Pforzheim-Mannheim)

Altri progetti

Collegamenti esterni

Comuni del circondario del Reno-Neckar

Ilvesheim


An Anthoboscus oculatus in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Giesbert hadton 1992. An Anthoboscus oculatus in nahilalakip ha genus nga Anthoboscus, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthoboscus

Anthoboscus oculatus


Antonio Brancaccio (ur. 26 sierpnia 1923 w Maddaloni, zm. 26 sierpnia 1995 w Getyndze) – włoski prawnik, w latach 1986–1995 prezes Sądu Kasacyjnego, w 1995 minister.

Życiorys
Z wykształcenia prawnik, od 1948 związany zawodowo z włoskim wymiarem sprawiedliwości. Zajmował różne stanowiskach w strukturze prokuratury w Rzymie i Neapolu, a także w organach sądowych. W drugiej połowie lat 70. był dyrektorem gabinetu ministrów sprawiedliwości, od 1977 do 1981 kierował biurem legislacyjnym resortu sprawiedliwości. Od 1969 w randze sędziego Sądu Kasacyjnego, od 1981 pełnił funkcję przewodniczącego sekcji, a w latach 1986–1995 zajmował stanowisko prezesa tego sądu.

W styczniu 1995 został ministrem spraw wewnętrznych w rządzie Lamberta Diniego. Zrezygnował z tej funkcji już w czerwcu z powodów zdrowotnych. Pozostał członkiem gabinetu jako minister bez teki, zmarł w sierpniu tego samego roku.

Przypisy

Ministrowie spraw wewnętrznych Republiki Włoskiej
Włoscy prawnicy
Urodzeni w 1923
Zmarli w 1995

Antonio Brancaccio


An Rhynchoconger nitens in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Jordan ngan Charles Harvey Bollman hadton 1890. An Rhynchoconger nitens in nahilalakip ha genus nga Rhynchoconger, ngan familia nga Congridae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhynchoconger

Rhynchoconger nitens


Urecheni là một xã thuộc hạt Neamț, România. Dân số thời điểm năm 2002 là 4056 người.

Chú thích

Liên kết ngoài

Xã của hạt Neamț

Urecheni


秋田 茂(あきた しげる、1958年 - )は、日本の歴史学者。大阪大学大学院人文学研究科教授。博士(文学)。専門は、イギリス帝国史、東アジア国際関係史、グローバルヒストリー。

人物・来歴
広島県福山市生まれ。広島大学文学部卒業、同大学院文学研究科博士後期課程中退。大阪外国語大学外国語学部助手・講師・助教授を経て、大阪大学文学研究科教授。2003年「イギリス帝国とアジア国際秩序 :ヘゲモニー国家から帝国的な構造的権力へ」で大阪大学・文学博士の学位を取得。

受賞歴
第20回大平正芳記念賞-著書『イギリス帝国とアジア国際秩序』に対して
第14回読売・吉野作造賞 - 著書『イギリス帝国の歴史』に対して
2022年11月3日(木)紫綬褒章

著書

単著
『イギリス帝国とアジア国際秩序――ヘゲモニー国家から帝国的な構造的権力へ』(名古屋大学出版会, 2003年)
『イギリス帝国の歴史――アジアから考える』(中公新書, 2012年)
『帝国から開発援助へ――戦後アジア国際秩序と工業化』(名古屋大学出版会,2017年)

編著
South Asia in the 20th-Century International Relations, (Institute of Oriental Culture, the University of Tokyo, 2000).
Gentlemanly Capitalism, Imperialism and Global History, (Palgrave, 2002).
『イギリス帝国と20世紀(1)パクス・ブリタニカとイギリス帝国』(ミネルヴァ書房, 2004年)
『アジアからみたグローバルヒストリー――「長期の18世紀」から「東アジアの経済的再興」へ』(ミネルヴァ書房, 2013年)
『「大分岐」を超えて――アジアからみた19世紀論再考』(ミネルヴァ書房,2018年)

共編著
(籠谷直人)『1930年代のアジア国際秩序』(溪水社, 2001年)
(松田武)『ヘゲモニー国家と世界システム――20世紀をふりかえって』(山川出版社, 2002年)
(水島司)『現代南アジア(6)世界システムとネットワーク』(東京大学出版会, 2003年)
(桃木至朗)『歴史学のフロンティア――地域から問い直す国民国家史観』(大阪大学出版会, 2008年)
(木畑洋一)『近代イギリスの歴史――16世紀から現代まで』(ミネルヴァ書房, 2011年)
(桃木至朗)『グローバルヒストリーと帝国』(大阪大学出版会, 2013年)
(桃木至朗)『グローバルヒストリーと戦争』(大阪大学出版会, 2016年)
(南塚信吾・高澤紀恵)『新しく学ぶ西洋の歴史――アジアから考える』(ミネルヴァ書房,2016年)
(永原陽子・羽田正・南塚信吾・三宅明正・桃木至朗)『「世界史」の世界史』(ミネルヴァ書房,2016年)
(細川道久)『駒形丸事件 インド太平洋世界とイギリス帝国』(ちくま新書, 2021年)

訳書
 P・J・ケイン, A・G・ホプキンズ『ジェントルマン資本主義と大英帝国』(岩波書店, 1994年)
 P・J・ケイン, A・G・ホプキンズ『ジェントルマン資本主義の帝国(1)創生と膨張 1688-1914』(名古屋大学出版会, 1997年)
 パトリック・オブライエン『帝国主義と工業化 1415-1974――イギリスとヨーロッパからの視点』(ミネルヴァ書房, 2000年)
キース・ロビンズ編, 鶴島博和日本語版監修,秋田茂監訳『オックスフォード ブリテン諸島の歴史 第10巻 20世紀 1901-1950年』(慶応義塾大学出版会, 2013年)

脚注

外部リンク
 大阪大学文学部西洋史学研究室

20世紀日本の歴史家
21世紀日本の歴史家
日本の西洋史家
国際関係研究者
大阪大学の教員
大阪外国語大学の教員
紫綬褒章受章者
広島大学出身の人物
広島県出身の人物
1958年生
存命人物

秋田茂


È stato uno dei più forti attaccanti africani degli anni novanta e detiene il record di presenze e di gol segnati nella nazionale del suo paese. È ritenuto il calciatore zambiano più forte di sempre. Fu nominato Giocatore africano dell'anno nel 1988 dalla rivista France Football, e nel 1996 fu incluso nella lista dei 30 candidati al FIFA World Player arrivando quattordicesimo.

Nel 1993 ha vinto il premio BBC African Footballer of the Year, assegnato dalla BBC Radio.

Caratteristiche tecniche
Attaccante elegante, molto veloce, era forte nel dribbling, aveva un buon controllo di palla e un buon tiro. Non era un centravanti, ma una seconda punta.

Carriera

Giocatore

Club
Dopo aver giocato per un lustro in patria, nel 1985, a 22 anni, il Cercle Bruges, club belga di prima divisione, lo acquista in cambio di 25.000 dollari.

Nazionale
Bwalya fece il suo debutto in nazionale nel 1983 contro l'Uganda. Nel 1988 fu membro della squadra che partecipò alle Olimpiadi di Seul, diventando famoso grazie alla tripletta siglata nella storica vittoria per 4-0 sull'Italia. Benché fosse il capitano della nazionale zambiana durante le qualificazioni ai Mondiali 1994, Kalusha, impegnato in quei frangenti con il PSV Eindhoven, non si trovava sul tragico volo del 28 aprile 1993, giorno in cui l'intera squadra e il suo staff perirono quando l'aereo su cui viaggiavano precipitò nell'Oceano Atlantico al largo del Gabon. Era previsto che lo zambiano avrebbe raggiunto i compagni con mezzi propri.

Bwalya si assunse il compito di riportare in alto la nazionale l'anno seguente, capitanando la squadra fino alla finale della Coppa d'Africa 1994 in Tunisia, dove però dovettero soccombere alle SuperAquile della Nigeria; questo fu il punto più alto della carriera di Bwalya. Lo Zambia terminò al terzo posto la successiva edizione della Coppa d'Africa, nel 1996, con Kalusha che vinse la Scarpa d'oro come capocannoniere del torneo.

Durante la sua carriera ha vestito in 100 occasioni la maglia della nazionale, segnando 50 gol e partecipando da giocatore a sei edizioni della Coppa d'Africa. Ha lasciato la nazionale nel 2004 per diventarne allenatore.

Giocatore-allenatore
Prese il ruolo di giocatore-allenatore per le gare di qualificazione ai Mondiali 2006 (Zona africana). Il 5 settembre 2004, lo Zambia giocò contro la Liberia: il risultato era fermo sullo 0-0 pochi minuti prima del fischio finale. Kalusha, quarantunenne, fece il proprio ingresso in campo (100^ presenza in nazionale), segnando tra l'altro il proprio 50º gol, un calcio di punizione con il suo marchio di fabbrica che diede allo Zambia la vittoria per 1-0 e la vetta del Gruppo 1. Ma lo Zambia chiuse al terzo posto nel girone e fallì la qualificazione a Germania 2006.

Nonostante la mancata qualificazione, Bwalya guidò lo Zambia alla Coppa d'Africa 2006. Dopo l'eliminazione al primo turno, Bwalya rassegnò le dimissioni.

Ambasciatore FIFA
È tuttavia rimasto attivamente legato al calcio internazionale, contribuendo alla riuscita del Mondiale 2006 come membro del Gruppo di Studio Tecnico della FIFA. Inoltre è stato uno degli ambasciatori dei Mondiali 2010 che si sono disputati in Sudafrica, non lontano dallo Zambia.

Carriera amministrativa
Attualmente Bwalya lavora come membro del comitato di supporto alla FIFA e alla CAF e come vicepresidente della Federcalcio zambiana.

Nella prima metà del 2006, Bwalya rassegnò le sue dimissioni da allenatore dello Zambia ma rimase vicepresidente della ZFA. Fu il risultato di una serie di pressioni da parte dei membri della Federazione Zambiana e dei media. Il 24 luglio 2006, Patrick Phiri è divenuto il CT ad interim dello Zambia, ma notizie dei media suggeriscono che la Federcalcio Zambiana sta cercando di mettere sotto contratto un allenatore espatriato per dargli un ruolo fisso.

Palmarès

Giocatore

Club

PSV: 1988-1989, 1990-1991, 1991-1992

PSV: 1988-1989, 1989-1990

PSV: 1992

Individuale
Calciatore africano dell'anno: 1
1988

BBC African Footballer of the Year: 1
1993

Capocannoniere della Coppa d'Africa: 1
1996

Note

Collegamenti esterni

Calciatori della Nazionale zambiana

Kalusha Bwalya


Potkoljenica je prednji dio udova: (ruku, nogu ili sličnih dodataka kod kopnenih životinja. Umjesto tih, za četveronošce upotrebljava se termin prednje noge. Podlaktica je, međutim, dio ruke između lakatnog zgloba i korijena šake.
Prednji udovu svih kičmenjaka Prednji su homologni, što znači da su svi evoluirali iz iste strukture. Naprimjer, peraja kornjače ili na delfina, ljudske ruke, prednje noge konja, i krila i šišmiša i ptica. Ipak, krila šišmiša su sastavljena uglavnom od tanke membranske kože podržane na pet prstiju, a krila ptica se sastoje uglavnom od perja podržanog na smanjenom broju prstiju; postoje samo daleke homologije između ptica i šišmiša, sa mnogo bližeim homologijama između bilo kojeg para vrsta ptica, ili bilo kojeg para vrsta šišmiša. Oni su8 su na kraju homologni, bez obzira na velike međusobne razlike.

Potkoljenične kosti čovjeka
Osnovu potkoljenice čovjeka čine dvije kosti: cjevanica i lisna kost, te splet mišića i tetiva. Proreže se od koljenskog do gležanjskog zgloba.

Potkoljenični mišići čovjeka

Prednji dio

Stražnji dio

Površinski dio

Duboki dio

Bočni dio
Fibulski mišići:

Također pogledajte
Noga
Stopalo

Reference

Dopunska literature

Vanjski linkovi

Anatomija
Anatomija životinja
Anatomija čovjeka

Potkoljenica


Cincinnati er amerikanskur stórbýur í stakríkinum Ohio. Býurin varð stovnaður í 1788.
Í 2017 hevði Cincinnati næstan 300.000 íbúgvar og harvið er hann triðstørsti býur í Ohio,
næst eftir Columbus og Cleveland.

Cincinnati liggur í útsynningshorninum av stakríkinum, framvið norðara áarbakka av Ohioánni.
Hinumegin  rennur Lickingá út í Ohioánna. Markið millum stakríkini Ohio í norðri og Kentucky í suðri gongur her eftir Ohioánni.

Myndir

Slóðir úteftir
Heimasíða: cincinnati-oh.gov
 Cincinnati, Ohio, wikivoyage (á enskum)

Keldur

Ohio
Býir í Ohio

Cincinnati


Himara hay Himarë (từ , Himarra) là một vùng và bashki song ngữ ở miền nam Albania, thuộc hạt Vlorë. Nơi đây nằm giữa dãy núi Ceraunia và biển Ionia và là một phần của Riviera Albania. Vùng này bao gồm thị trấn Himarë và các làng Dhërmi, Pilur, Kudhës, Qeparo, Vuno, Ilias, và Palasë.

Vùng Himara là nơi cư ngụ của cộng đồng người Hy Lạp.

Chú thích

Tham khảo

Khu dân cư ở hạt Vlorë

Himarë


An Choeromorpha albofasciata in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Stefan von Breuning hadton 1936. An Choeromorpha albofasciata in nahilalakip ha genus nga Choeromorpha, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Choeromorpha

Choeromorpha albofasciata


An Vipera nikolskii in uska species han Viperidae nga ginhulagway ni Vedmederya, Grubant ngan Rudajewa hadton 1986. An Vipera nikolskii in nahilalakip ha genus nga Vipera, ngan familia nga Viperidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Vipera

Vipera nikolskii


Kaliwatan sa bakasi ang Enchelycore schismatorhynchus. Una ning gihulagway ni Pieter Bleeker ni adtong 1853. Ang Enchelycore schismatorhynchus sakop sa kahenera nga Enchelycore, ug kabanay nga Muraenidae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kinaminosang kalabotan. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Indyan
Enchelycore

Enchelycore schismatorhynchus


La Roque-Gageac er en fransk kommune, der ligger i departementet Dordogne i regionen Nouvelle-Aquitaine.

Det er en del af Les Plus Beaux Villages de France-foreningen.

Noter

Kommuner i Frankrig
Dordogne

Castelnaud-la-Chapelle


Kaliwatan sa isda ang Acestrorhynchus falcirostris. Una ning gihulagway ni Cuvier ni adtong 1819. Ang Acestrorhynchus falcirostris sakop sa kahenera nga Acestrorhynchus, ug kabanay nga Acestrorhynchidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Habagatang Amerika
Acestrorhynchus

Acestrorhynchus falcirostris


Ang Kūh-e Qārūn ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Kōh-e Qārūn, bukid, Wilāyat-e Ghōr,

Iran

 Kūh-e Qārūn (bukid sa Fars),
 Kūh-e Qārūn (bukid sa Khuzestan),
 Kūh-e Qārūn (bukid sa Ostān-e Lorestān),
 Kūh-e Qārūn (bukid sa Kerman),
 Kūh-e Qārūn (kabukiran),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan
Pagklaro paghimo ni bot Iran

Kūh-e Qārūn


The 2012 Six Nations Under 20s Championship was a rugby union competition held between February and March 2012. England won the tournament and the Triple Crown.

Final table

Results

Round one

Round two

Round three

Round four

Round five

References

2012
2012 rugby union tournaments for national teams
2011–12 in English rugby union
2011–12 in French rugby union
2011–12 in Irish rugby union
2011–12 in Welsh rugby union
2011–12 in Scottish rugby union
2011–12 in Italian rugby union
U-20
February 2012 sports events in Europe
March 2012 sports events in Europe

2012 Six Nations Under 20s Championship


EAE – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto civile di Emae (Vanuatu)

Eae


Codici
 jek – codice ISO 639-3 della lingua jeri kuo

Geografia
 Jek – villaggio dell'Azerbaigian

Jek


Perdidos é um filme português do género dramático, realizado por Sérgio Graciano e produzido por Leonel Vieira, François Da Silva e Nuno Noivo. Estreou-se em Portugal a 18 de maio de 2017.

Este filme é uma refilmagem do filme alemão Open Water 2: Adrift.

Sinopse
Num fim-de-semana, a bordo de um luxuoso veleiro, um grupo de amigos decide nadar no mar sem terem baixado as escadas. Tendo em conta que é impossível de subir, acabam à deriva, a quilómetros da costa. Lentamente vão percebendo o tamanho da situação dramática em que se encontram e a esperança de escaparem com vida começa a desaparecer. A exaustão de se manterem à superfície e a luta para voltar a subir a bordo do barco tornam-se insuportáveis. O que começou por ser uma alegre reunião torna-se numa luta pela sobrevivência.

Elenco
 Dânia Neto como Ana
 Afonso Pimentel como Daniel
 Dalila Carmo como Laura
 Lourenço Ortigão como Vasco
 Diogo Amaral como Jaime
 Catarina Gouveia como Margarida

Filmes em língua portuguesa
Filmes de Portugal de 2017
Filmes de aventura de Portugal
Filmes de aventura da década de 2010
Filmes de drama de Portugal
Filmes de drama da década de 2010
Filmes de suspense de Portugal
Filmes de suspense da década de 2010
Regravações de filmes
Filmes gravados na Madeira

Perdidos (filme)


Átrúnaðurin hevur ein stóran leiklut í føroysku mentanini og føroyska samfelagnum. Í Føroyum eru fleiri trúarbólkar og flestu teirra eru kristnir. Umleið 83,8 prosent av fólkinum hoyrir til ta evangelisku-luthersku fólkakirkjuna , og næststørsti bólkurin, sum verður mettur at vera 11 prosent, hoyrir til Brøðrasamkomuna. Restin eru smærri trúarbólkar, sum flestir eru kristnir. Tað eru fleiri enn 140 kirkjur og samkomuhús í Føroyum, og tað finst ein samkoma ella kirkja fyri hvørjar 350 borgarar.

Fyrstu landnámsmenn hava verið ásatrúgvandi og heidnir, tað merkir, at teir høvdu fleiri gudar og ikki bert ein gud eins og kristindómur, islam og jødadómur. Høvuðsgudar teirra vóru Tórur, Óðin og Froyur. Fyrsta fólk, sum vit vita um at siga hava búð í Føroyum, var írskir munkar. Helst hava norðbúgvarnir, sum tóku landið um 825, dripið teir ella rikið teir av landinum. Norski kongurin Ólavur Trygvason sendi Sigmund Brestisson til Føroya at boða kristna trúgv um ár 998. Sum frá leið tóku føroyingar við kristnari trúgv eins og onnur tjóðir. Um ár 1100 gjørdust Føroyar sjálvstøðugt biskupadømi. Bispurin búði í Kirkjubø, har prestaskúlin eisini var. Føroyinga átrúnaður var katólsk trúgv, áðrenn trúbót Martins Luthers.

Í 1539 varð trúbótin, tann evangelisk lutherska læran, góðtikin á fundum í bæði Bjørgvin og Oslo, og sama árið sett í gildi í Føroyum. Norska kirkjan kom undir donsku kirkjuskipanina, og tí eisini føroyska kirkjan. Hon varð stjórnað úr kirkjumálaráðnum í Keypmannahavn, men á ólavsøkudag 2007 bleiv fólkakirkjan yviritikin sum føroysk málsøki. Trúarfrælsi kom til Føroya við donsku grundlógini frá 1849. Síðan tá hevur ein og hvør borgari frælsi at trúgva og hugsa tað, hann lystir.

Føroyar kristnaðar

Føroyingar gjørdust kristnir í árinum 998. Hóast væl kann vera, sum sagt er frá í Føroyingasøgu, at Sigmundur læt byggja kirkju í Skúvoy, og haldast má, at høvdingar og bøndur lótu byggja egnar kirkjur, ognarkirkjur og eginkirkjur, við garðar sínar, so var helst eingin felags føroysk kirkjuskipan til fyrr enn 1100. Gongdin kann hugastat hava verið lík teirri í Íslandi. Teir fyrstu biskuparnir hava verið trúboðarar, ikki kirkjunnar embætismenn í føstum stóli og starvi.

Tað vardi nakað, til Føroya kirkja gjørdist ein skipaður partur av teirri almennu katólsku kirkjuni við pávanum í Róm yvir øllum við ábyrgd fyri Gudi sum eftirmaður Pæturs, og undir honum erkibiskupar, biskupar, prestar og aðrir kirkjuligir tingarmenn við ymsum heitum og á ymsum stigum. Í miðaldarskiftum sum pávabrøvum og kongsbrøvum, váttanum, íslendskum annálum og søgum verða føroyskir biskupar nevndir. Við hvørt er talan um eitt rað av biskupum, í ymsum handritum, við hvørt er onkur Føroyabiskupur nevndur í sambandi við onkra hending, har hann var hjástaddur, eitt nú týðandi kirkju- og kongsfundum uttan fyri Føroyar. Í skjølum frá pávastólinum verða biskupar í Føroyum nevndir í sambandi við tilnevningar, tó eisini fleiri ferðir í øðrum sambandi. Fram til siðaskiftið, tá ið biskupsstólurin varð niðurlagdur, eru í biskupatølum og øðrum heimildum nevndir 33 katólskir biskupar í Føroyum. Tó hava summir teirra, ið hvussu er onkur, ongantíð verið í Føroyum, hóast teir hava verið valdir og vígdir. Neyvan nakar av biskupunum var føroyingur. Teir flestu vóru norðmenn, tó vóru eisini menn av øðrum tjóðum. Kirkjan var oman fyri tjóðirnar, hon var almenn.

Trúbótin

Um ár 1539 er nýtt trúarskifti. Lutherska læran kemur í staðin fyri ta katólsku. Pávakirkjan er skift um við eina kongskirkju. Trúarfrælsi kemur í gildi við demokratisku grundlógini í 1849, og statskirkjan verður til fólkakirkju. Helst í 1539 varð eftir boði frá kongi tann katólski kirkjan tikin av í Føroyum, og tann lutherska innsett í staðin. Hetta skiftið í kirkju okkara er nevnt trúbótin. Seinasti katólski bispurin, Ámundur Ólavsson, varð settur frá. Ein nýggjur lutherskur bispur, nevndur Jens Gregersen Riber, kom í hansara stað og tók bústað á bispasetrinum í Kirkjubø. Av teimum katólsku prestunum vóru tað bert einstakir, ið tóku við luthersku trúnni, men hinir sýttu hesum. Teir vórðu so frásettir og fingu uppihald á garðinum Trøðum á Sandi. Tann seinasti teirra doyði í 1570.

Kongur gjørdi so av, at Føroyar skulu ikki longur vera eitt bispadømi, men gerast eitt próstadømi. Bispasetrið í Kirkjubø varð avtikið, men garðurin í Garðshorni í Oyndarfirði gjørdist próstagarður. Heini Havreki, sum hevði verið prestur í Suðurstreymoy og næsti maður hjá Amundi Ólavssyni, varð nú settir til próst yvir Føroyalandi, og hann var fyrsti próstur eftir trúbótina. Undan trúbótini hevði stórur partur av jørðini í Føroyum verið ogn hjá kirkjuni, ein part átti kongur, ein part áttu 2 útlendskar aðalsættir, og restin var óðalsjørð. Nú fekk kongur alla ta jørðina, ið kirkjan hevði átt. Til at fáa skil á jørðini sendi kongur ein fúta kring landið, og hann týkist at hava farið væl so harðliga fram. Um onkur hevði mist ognarbrøv síni burtur og ikki kundi prógva sín ognarrætt, kundi hon ella hann missa sína jørð. Nú vóru Føroyar, ið hvussu var av navni, eitt land, har Martin Luthers læra hevði fingið valdið. Men katólskir siðir, ið høvdu valdað í øldir, vóru ikki so lættir at rudda burtur. Teir livdu enn í langa tíð, og einstakir teirra finnast okkara millum dagin í dag. Tær ymsu messurnar og vøkurnar, sum eru á álmanakkanum, eru katólskir leivdir. Nevnast kunnu til dømis grækarismessa, tollaksmessa, ólavsøka, jóansøka, mariumessa og mikkjalsmessa.

Átrúnaðarlig kollvelting

Í bæði 16. øld og 17. øld tóku fleiri trúarrørslur seg upp. Hesar rørslur høvdu tað í felag, at tær settu seg upp ímóti pávakirkjuni og læru hennara. Tey, sum hildu seg til hesar nýggju lærur, vórðu nevnd protestantar. Protestantarnir fingu avgerandi ávirkan í Norðurlondum, Niðurlondum, Bretlandi og lutvíst í Týsklandi. Fram til 1538 vóru Føroyar katólskar. Kirkjan varð stýrd úr pávasetrinum í Róm. Við siðaskiftinum gjørdist Martin Luthers læra einaráðandi í Føroyum eins og í hinum pørtunum í norska-danska ríkinum. Nú var tað ikki longur pávin, men danakongur, ið var ovasti kirkjunnar í Føroyum. Øll ognin hjá kirkjuni fall til kongs, eisini hospitalið á Argjum. Prestaskúlin, sum hevði verið í Kirjubø í øldir, varð niðurlagdur og kirkjumálið gjørdist danskt. Talan varð als ikki um trúarfrælsi. Fólk kundu ikki velja sína trúgv, men máttu taka við teirri ráðandi læruni hjá Martin Lutheri.

Árini eftir siðaskiftið komu fleiri nýggjar trúarrørslur fram úti í heimi. Men hesar komu ikki til Føroya. Ein orsøkin var, at Føroyar vóru so fjarskotnar frá evropeiska meginlandinum, og ein onnur mundi vera, at myndugleikarnir toldu ikki aðrar lærur. Men í 1849 kom grundlógin í gildi. Hon gav frælsi til hon einstaka at hugsa og trúgva tað, hann vildi. Í 7. tátti í grundlógini stendur ma. at, "borgarar hava rætt til at koma saman at tilbiðja Gud, soleiðis sum teir halda vera rætt". Hesin rættur hevði ikki verið til áður. Frá gamlari tíð hava verið 39 kirkjur í Føroyum og 7 prestar. Summar av kirkjunum vóru so óhøgligar at koma til, at prestur kom hagar bert fimtu ella sættu hvørja viku. Onkustaðni kom hann bert tvær ferðir um árið. Kortini vóru gudstænastur hildnar hvønn sunnudag. Deknurin las lestur, helst úr Brochmands lestrabók, og fólkið sang sálmarnar eftir Kingo. Føroyingar vóru ógvuliga gudrøknir. Kristinilív var ein natúrligur partur av gerandislívinum. Kristnilívið fevndi um alt mannalívið líka úr vøggu í grøv. Gjøgnum øldir høvdu føroyingar havt tann sið at lesa bæði borðbøn og kvøldbøn. Mangan dugdu tey bønirnar uttanat, men eisini varð lisið úr Kingobókini. Bønirnar vórðu altíð á donskum ella bronglaðum føroyskum.

Í 1931 varð katólska kirkjan í Føroyum endurreist. Samstundis komu fransiskanarasystrarnar. Tær bygdu kleystur og stovnaðu barnagarð og skúla. Bólkar innan fólkakirkjuna vildu broytingar. Nøkur gjørdu upp við kirkjuna og fóru í aðrar trúarbólkar. Onnur valdu at standa innanfyri og komu at savnast í Heimamissiónini. Fólk høvdu ilt við at góðtaka nýggju rørslurnar. Hetta var ma. tí, at tær funnust at føroyingum fyri at hava vanabundna gudstrúgv. Men sum tíðin leið, fekk heimamissiónin eisini undirtøku. Og hon kom at virka í bestu semju við fólkakirkjuna. Í 1865 kom skotski trúboðarin William Sloan til Føroya. Hann hoyrdi til nýggju trúarrørsluna, ið varð nevnd Plymouthbrøðurnir. Í Føroyum fekk hann stóra mótstøðu fyrstu tíðina, men sum frá leið tóku fleiri undir við honum. Hesi fólkini savnaðust í Brøðrasamkomuni. Stóri slóðbrótarin í Brøðrasamkomuni var Victor Danielsen. Bert 20 ára gamal fór hann at starva sum trúboðari burturav. Hann hevur yrkt nógvar sálmar og umsett eina rúgvu av sangum og sálmum til føroyskt. Eisini hevur hann skrivað og týtt átrúnaðarligar bøkur. Fyrstu føroysku Bíbliuna umsetti hann einsamallur. Í 1924 varð fyrsta Hvítusunnusamkoman í Føroyum stovnað. Seinni eru fleiri samkomur komnar afturar. Sama ár fór Frelsunarherurin undir sítt virki í Føroyum.

Átrúnaðir

Fjøld av øðrum trúarrørslum eru til. Flestu føroyingar hoyra til fólkakirkjuna. Av teimum, sum hoyra til fólkakirkjuna, eru kanska umleið 10 % knýtt at Heimamissiónini. Hin føroyska heimamissiónin er føroyska greinin av Dansk Indremission. Seinastu hundrað árini eru komnar fleiri kristnar samkomur, summar av hesum standa uttanfyri fólkakirkjuna. Eini 11 % av føroyingum halda seg til Brøðrasamkomuna. Av tí at Brøðrasamkoman ikki skrásetur limir, eru eingi nágreinilig hagtøl yvir, hvussu nógv hoyra til Brøðrasamkomuna. Hesi standa fyri tað mesta uttanfyri fólkakirkjuna.

Í Føroyum eru fleiri trúarsamfeløg og fríkirkjur. Adventistarnir hava verið í Føroyum í mong ár. Teir hava bæði skúla og kirkju í Tórshavn. Jehova Vitni, sum hava høvuðsstøð í New York, eru sprottin úr Adventistakirkjuni. Hon kom til Føroya í 1950 árunum. Summar av teimum eru eisini ikki kristnar. Ein teirra er Baha'i. Hon er einasta trúarrørsla, sum ikki er kristin, ið virkar alment í Føroyum. Baha'i hevur m.a. samkomuhús í Havn.

Aðrir trúarbólkar í Føroyum eru t.d. islam. "Ahmadiyya Muslim Community" varð stovnað í Føroyum í 2010 . Hetta er ein muslimskur felagsskapur við heimstaði í India undir leiðslu av Mirza Masroor Ahmad úr Pakistan. Tey muslimsku eru umleið 0,04 prosent av fólkatalinum í Føroyum (21 fólk í tali) . 96 prosent av fólkinum í Føroyum eru kristin, og tí kann tað vera trupult hjá trúboðarum at røkka út við tí muslimska boðskapinum. Íbúgvarnir eru fyrst og fremst sunni-muslimar (96 %).

Í Føroyum eru í dag 70 kirkjur. Undirtøka hjá trúarbólkum í Føroyum:

Keldur

Sí eisini

 Yvirlit yvir føroyskar kirkjur

Átrúnaður
Átrúnaður í Føroyum
Kristindómur í Føroyum

Átrúnaður í Føroyum


An Campephilus guatemalensis in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Gustav Hartlaub hadton 1844. An Campephilus guatemalensis in nahilalakip ha genus nga Campephilus, ngan familia nga Picidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. g. guatemalensis
 C. g. nelsoni
 C. g. regius

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Campephilus

Campephilus guatemalensis


Kaliwatan sa insekto ang Trichodectes emeryi. Una ning gihulagway ni Emerson ug Roger D. Price ni adtong 1974. Ang Trichodectes emeryi sakop sa kahenera nga Trichodectes, ug kabanay nga Trichodectidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Trichodectes

Trichodectes emeryi


Areole – u botanici – su mala ispupčenja svijete do tamne boje na kaktusima iz kojih rastu grozdovi trnova, bodlji, bodljica ili dlačica. Areole su važna dijagnostička obilježja kaktusa i identificiraju ih kao porodicu koja se razlikuje od ostalih sukulenti. Bodlje nisu lahko odvojive, ali na određenim kaktusima, pripadnicima potporodice Opuntioideae, iz areola rastu manje, odvojive čekinje, glohide i pružaju dodatnu zaštitu.

Areole su visoko specijalizirane grane na kaktusima. Očigledno su se razvile kao abortivne grane iz pupoljaka, dok su im bodlje evoluirale kao ostaci listova. Kod razgranatih kaktusa, poput potporodice Opuntioidiae i saguaroa, nove grane rastu iz areola, jer tamo su pupoljci. Čini se da je razvoj areola važan element u prilagodbi kaktusa na ekolođkr noiše u pustinjskim uvjetima.

Neke od Opuntioideae, na areolama imaju bodlje, kao i glohide, dok neke imaju samo glohide. Strukturno gledano, glohide izgledaju kao čekinje, a ne razvijeni listovi. Odvojive su i nalikuju malim, oštrim četkicama. Za razliku od bodljikavih glohida, obično su čvrste i vrlo ih je teško ukloniti iz epiderme.

Evolucija
Porodica kaktusa, Cactaceae, evoluirala je prije 30–40 miliona godina u Americi, izvorno potpuno odvojeno od Afrike, Evrope i Azije, iako se čini da su vjerovatno unutar posljednjih nekoliko miliona godina neke vrste roda Rhipsalis, u dijelove Azije i Afrike, najvjerojatnije prenijele ptice. Areola je bila jedna od jedinstvenih karakteristika koje su razvijali kaktusi, možda u prilagodbi ambijentnoj klimi u prostoru u kojem su se pojavili. U skladu s tim, areole razlikuju porodicu Cactaceae od ostalih sukulrntnih biljaka i u Novom i u Starom svijetu.

Značaj
Za kaktuse, areole su važna evolucijska modifikacija. One daju bodlje i glohide, koje su im osnovno sredstvo samoodbrane. Uz to, budući da ove bodlje nastaju iz areola, a ne izravno iz biljne stabljike, kaktusi se mogu učinkovitije prekriti bodljima od ostalih biljaka. Same bodlje mogu biti obimnije veličine i broja.

Pored toga, areole mogu proizvesti bodlje raznih vrsta, kako bi odgovarali njihovim potrebama. Tipični areole mogu imati jedan ili nekoliko dugih, oštrih središnjih bodlji, koje služe kao primarna odbrana. Ispod njih su često brojne (10 ili više) manjih, radijalnih bodlji nastalih oko ruba areole. One mogu poslužiti kao sekundarna odbrana od malih stvorenja koja mogu prijeći središnju bodlju. Međutim, kod nekih vrsta, kao što je Cephalocereus senilis, splet dlakavih radijalnih bodlji služi za hlađenje biljke i zadržavanje sloja hladnog, vlažnog zraka.

Areole su u velikoj mjeri doprinijelre evolucijskom uspjehu porodice Cactaceae u cijelom rasponu njene bioraznolikosti.

Galerija

Reference

Vanjski linkovi

Morfologija biljaka
Biljke

Areola


Agostična interakcija  je termin  organometalne hemije  za međudjejstvo koordinativno nezasićenih  tranzicijskih metala sa CH vezom Kad se dva elektrona uključe u CH vezui, ulaze u prazan D-orbitalni tranzicijski metal, što  dovodi  do  formiranja trocentarske elektronske veze. Mnoge  se katalitske transformacije, tj.  oksidacijska adicija i redukcijska eliminacija,  nastavljaju  preko međuprodukata koje agostičke interakcije. Agostička interakcije su posmatrane u  organometalnoj  hemiji u alkil, alkilidenskim i polienil ligandima.

Historija
Termin  agostična,  izveden je iz grčke riječi koja znači  "držati blizu sebe",  a skovali su  ga Maurice Brookhart i Malcolm Green, na prijedlog klasicistički orijentiranog  Jaspera Griffina, u opisivnju  ove i mnogih  drugih interakcija između prelaznih metala i CH veza. Često takve agostička interakcije uključuju alkil ili aril grupe koje se održavaju u neposrednoj blizini metalnih centara putem  dodatne  σ-veze.

Krate interakcije između ugljikovodikovih supstituenata i koordinativno nezasićenih metalnih kompleksa su primijećene  od 1960-ih. Naprimjer, u tris (trifenilfosfin) rutenij dihloridu kratka interakcija je uočena između centra  rutenija (II)  i atoma vodika na orto položaju jednog od devet  fenil prstenova.  Kristalografski su opisani brojni borohidridni  kompleksi, pomoću trocentarskog dvoelektronskog veznog  modela.
.

Svojstvba agostičnih veza
Agostične interakcije se  najbolje ispoljavaju  kristalografski. Difrakcija neutrona  je pokazala da je udaljenosti  veza C-H i M-H iznose  5-20% više nego što se očekivalo za izolirane metalne hidride i ugljikovodik. Udaljenost između metala i vodika je obično 1,8-2,3 Ǻ, a  M-H-C ugao  pada u rasponu 90 - 140 °. Prisustvo 1HNMR signala za  pomjeranje gornjeg polja normalnog arila ili alkan, često u regiji  normalno dobijenih  hidridnih  liganada. Spojna  konstanta 1 JCH je obično smanjena na 70–100 Hz naspram očekivanih 125 Hz za normalnu sp3 ugljik-vodonik vezu

Jačina veza
Na osnovu eksperimentalnih i računarskih studija, stabilizacija koja proizilazi  iz agostična interakcije se procjenjuje na oko  10-15 kcal / mol. Nedavni proračuni pomoću tački konstante, ukazuju na slabiju stabilizaciju (<10 kcal/mol).  Agostične interakcije su, dakle,  jači od većine vodikovih veza.  One   ponekad imaju ulogu u katalizi povećanjem 'krutosti' u tranziciji. Naprimjer, u Ziegler-Natta katalizui vrlo elektrofilni metalni centar ima agostičnu interakciju s lancem rastućeg polimera. Ova povećana krutost utiče na stereo-orijentaciju i fakultativnost  izbora u procesu polimerizacije.

Interakcije sličnih veza
Termin agostična je rezerviran za opisivanje potencijala dvoelektronske, trocentarske  interakcije između ugljika, vodika,  i metala. Dvaoelektronski  trooentarski  potencijal je  jasno umiješan u kompleksiranja H2, npr.  i W(CO)3(PCY3) 2H2, koje je usko povezano sa agostičnim kompleksom, što je  je prikazano na slici. Silan  se veže za metalne centre,  često preko  veze koja liči na agostične, trocentarsku  Si-H-M interakcije. Kako ove interakcije ne uključuju ugljik, one se ne svrstavaju kao agostične.

Anagostne veze
Određeni M --- H-C interakcije nisu klasificirane kao "agostične", ali su opisane pod pojmom "anagostne".  Te interakcije su elektrostatičkog karaktera. U pogledu strukture,  anagostne interakcija, udaljenosti  i uglova  M --- H i M-H-C nalaze se u rasponima oko  2,3-2,9 Ǻ i 110-170°.

Funkcija
Agostične interakcije imaju  ključnu funkciju u olefinskoj  polimerizaciji i stereohemiji, kao i migracijskom umetanju.

Također pogledajte
Hemijska veza

Reference

Vanjski linkovi
http://www.ilpi.com/organomet/agostic.html

Organometalna hemija
Hemijske veze

Agostična interakcija


An Racenisia fimbriipinna in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Mago-leccia hadton 1994. An Racenisia fimbriipinna in nahilalakip ha genus nga Racenisia, ngan familia nga Hypopomidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Racenisia

Racenisia fimbriipinna


Kaliwatan sa alibangbang ang Podalia dyari. Una ning gihulagway ni James John Joicey ug Talbot. Ang Podalia dyari sakop sa kahenera nga Podalia, ug kabanay nga Megalopygidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Podalia

Podalia dyari


Kaliwatan sa lumot ang Himantormia deusta. Una ning gihulagway ni Joseph Dalton Hooker, ug gihatagan sa eksakto nga ngalan ni Arne ThellugSøchting. Ang Himantormia deusta sakop sa kahenera nga Himantormia, ug kabanay nga Parmeliaceae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika
 Antartika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Abungawg-uhong
Abungawg-uhong sa Habagatang Amerika
Abungawg-uhong sa Antartika
Himantormia

Himantormia deusta


Villa Cristina si trova a Firenze in via de' Cappuccini angolo via Santa Marta. La villa è situata entro un grande parco e, nel passato, il luogo dove essa si trova era chiamato "La Piazzola".

Storia e descrizione
Chiamata anche villa Labouchère fu proprietà dei Dell'Accetta fino al XIV secolo, poi acquistata da Antonio Del Cittadino nel 1469 per rivenderla nel 1490 a Benedetto Ridolfi. I successivi proprietari furono gli spagnoli Montjoi (1577), gli Arrighi (1589), gli Asturillo (1597) e i Baglioni di Perugia (1607), che la vendettero nel 1647 ai marchesi Gerini. Questi ultimi ne furono proprietari per più di due secoli e fecero decorare la villa con disegni a graffito che sono poi scomparsi.

La villa passò poi in proprietà al pittore fiorentino Landini. Nel 1880 la acquistò il siciliano Principe di Pandolfina e San Giuseppe, Ferdinando Monroy e Barlotta Senatore del Regno, sposato con Laura Temple-Bowdoin, una americana, sorella di Cristina Temple-Bowdoin, che le dette il nome, Villa Cristina, le due sorelle ora sepolte nel Cimitero 'degli Inglesi' in Piazzale Donatello; poi i proprietari furono la signora Woronzoff, poi il La Bouchère e l'inglese Rennih. Questo signore dapprima mise in affitto la villa come albergo, poi la vendette alla Mensa vescovile, che ampliò l'edificio e vi istituì il Seminario dell'Arcidiocesi fiorentina, inaugurato nel 1938 dal cardinale Elia Dalla Costa.

In questo Seminario si stabilirono anche i seminaristi del Collegio Eugeniano e quelli del Convento della Calza.

Nel 1973 parte dell'edificio fu destinato alla Facoltà di Ingegneria dell'Università di Firenze, istituita nel 1972. Successivamente tutto l'edificio fu venduto all'Università degli studi che vi mantenne facoltà di Ingegneria.

Note

Bibliografia
Calcedonio Donato, Dal colle al piano, la Parrocchia dell'Immacolata e San Martino a Montughi, Firenze, Edizioni della Parrocchia dell'Immacolata a Montughi, via F.Paoletti 36 - 1996
Guido Carocci, I dintorni di Firenze, Società Multigrafica Editrice, Roma, 1968, Volume I (Sulla destra dell'Arno) pp. 214–215.

Altri progetti

Cristina
Università degli Studi di Firenze

Villa Cristina


Otvetnyj khod () er en sovjetisk spillefilm fra 1981 af Mikhail Tumanisjvili.

Medvirkende
 Boris Galkin som Tarasov Viktor
 Mikhaj Volontir som Volentir Aleksandr
 Vadim Spiridonov som Jevgenij Sjvets
 Jelena Glebova som Antonina Zinovjeva
 Anatolij Kuznetsov som Morosjkin Gennadij

Referencer

Eksterne henvisninger

Sovjetiske film fra 1981

Otvetnyj khod


Een ander zijn geluk é um filme de drama belgo-neerlandês de 2005 dirigido e escrito por Fien Troch. Foi selecionado como representante da Bélgica à edição do Oscar 2006, organizada pela Academia de Artes e Ciências Cinematográficas.

Elenco

 Ina Geerts - Christine
 Johanna ter Steege - Ann
 Johan Leysen - Francis
 Natali Broods - Gerda
 Elmo Mistiaen - Sam
 Peter Van den Begin - Mark
 Josse De Pauw - inspetor

Filmes em língua neerlandesa
Filmes dos Países Baixos de 2005
Filmes de drama dos Países Baixos
Filmes da Bélgica de 2005
Filmes de drama da Bélgica

Een ander zijn geluk


The 2018 FIA R-GT Cup was the fourth edition of the FIA rally cup for GT cars in Group R-GT. The cup was contested over 5 tarmac rounds from the WRC, the ERC and the Rallye International du Valais. The competition was won by French driver Raphaël Astier in an Abarth 124 R-GT.

Calendar
The calendar for the 2018 season features five tarmac rallies: two selected tarmac rounds from the WRC, two selected rounds from the ERC and the 59. Rallye International du Valais from the TER series.

Entries

Results

Standings
Points are awarded to the top ten classified finishers.

Source:

FIA R-GT Cup for Drivers

FIA R-GT Cup for Manufacturers

References

FIA R-GT Cup
R-GT Cup

2018 FIA R-GT Cup


Michael Peter Starbird () é um matemático estadunidense. É professor de matemática da Universidade do Texas em Austin. A sua especialidade matemática é topologia. Ingressou na Universidade do Texas em Austin como integrante do corpo docente em 1974 e atuou como decano associado em Ciências Naturais de 1989 a 1997.

Ligações externas
Michael Starbird's homepage
Profile  at University of Texas at Austin website

Lecture: To Infinity and Beyond

Membros da American Mathematical Society
Professores da Universidade do Texas em Austin
Matemáticos dos Estados Unidos do século XX
Matemáticos dos Estados Unidos do século XXI
Alunos da Universidade do Wisconsin-Madison
Pessoas vivas

Michael Starbird


Murricia cornuta là một loài nhện trong họ Hersiliidae.

Loài này thuộc chi Murricia. Murricia cornuta được miêu tả năm 1993 bởi Martin Baehr & Barbara Baehr.

Chú thích

Tham khảo

Murricia

Murricia cornuta


Kaliwatan sa uk-ok ang Coptotermes gaurii. Una ning gihulagway ni Roonwal ug Krishna ni adtong 1955. Ang Coptotermes gaurii sakop sa kahenera nga Coptotermes, ug kabanay nga Rhinotermitidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Uk-ok
Coptotermes

Coptotermes gaurii


An Sybra signata in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Benoit-Philibert Perroud hadton 1855. An Sybra signata in nahilalakip ha genus nga Sybra, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sybra

Sybra signata


Ang Guaymallén ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Villa Nueva (kapital sa munisipyo sa Arhentina, Provincia de Mendoza),
 Departamento de Guaymallén, munisipyo, Provincia de Mendoza,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina

Guaymallén


An Tantilla oaxacae in uska species han Colubridae nga ginhulagway ni Wilson ngan Meyer hadton 1971. An Tantilla oaxacae in nahilalakip ha genus nga Tantilla, ngan familia nga Colubridae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tantilla

Tantilla oaxacae


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Eulioptera disparidens. Una ning gihulagway ni David R. Ragge ni adtong 1980. Ang Eulioptera disparidens sakop sa kahenera nga Eulioptera, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Nigyeriya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Nigyeriya
Eulioptera

Eulioptera disparidens


An Hylocichla mustelina in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni J. F. Gmelin hadton 1789. An Hylocichla mustelina in nahilalakip ha genus nga Hylocichla, ngan familia nga Turdidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hylocichla

Hylocichla mustelina


Hyperpolarisering er betegnelsen for en situation, hvor atomkernerne i et materiale er magnetisk polariserede i én højere grad, end hvad Boltzmann-fordelingen tillader, når de udsættes for et magnetfelt. Dette kan anvendes til MRI.

Kildehenvisninger

Statistisk mekanik
Kvantemekanik

Hyperpolarisering (spin)


An Chelophoba aganactes in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Edward Meyrick hadton 1935. An Chelophoba aganactes in nahilalakip ha genus nga Chelophoba, ngan familia nga Gelechiidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chelophoba

Chelophoba aganactes


Caldanaerobius polysaccharolyticus is a Gram-positive thermophilic, anaerobic, non-spore-forming bacterium from the genus of Caldanaerobius which has been isolated from organic waste leachate from Hoopeston in the United States.

References

Thermoanaerobacterales
Bacteria described in 2001
Thermophiles
Anaerobes

Caldanaerobius polysaccharolyticus


O Campeonato Português da Primeira Divisão de Hóquei em Campo de 2015/2016 foi a 66ª edição, competição organizada pela Federação Portuguesa de Hóquei,  É disputada por 8 equipas, em duas fases. A Associação Desportiva de Lousada conquistou o seu 10º Título.

Clasificação da Fase de Apuramento

Calendário

2ª Fase: Play Off

Melhores Marcadores

Referências

http://fphoquei.pt/blog/preview/19264fd102fd43f2cfe3c29782095ed4

http://fphoquei.pt/blog/2016/09/competicao-senior-20152016

http://www.fphoquei.pt/competicoes/seniores

Ligações externas
<noinclude>

Competições de hóquei sobre a grama

Campeonato Português da Primeira Divisão de Hóquei em Campo de 2015-16


Zamek w Zamku (także Zamek Magierowski lub Ruda Magierowska) – wybudowany na planie czworoboku w XVI w. przez Jana Magiera lub Jana Bełżeckiego.

Historia
Na przełomie XV/XVI wieku dobra należące do Jana Magiera przeszły do rodu Bełżeckich na skutek ożenku jego córki Barbary z Mikołajem Bełżeckim. Zamek przypuszczalnie zbudował albo Mikołaj (zm. 1577) albo jego syn Jan Bełżecki (zm. 1597) lub wnuk, także Jan (zm. 1598). Córka Jana o imieniu Zofia wyszła za mąż za Stanisława Głogowskiego. Zamek oblegany był w 1648 roku przez Kozaków podczas Powstania Chmielnickiego, którzy żądali okupu od chroniących się w zamku okolicznych mieszkańców. Na przełomie XVII i XVIII wieku poprzez wiano właścicielami zostali Markowscy. w drugiej połowie XVIII w. przeszedł w ręce rodu Siemieńskich i z przerwą na lata gdy w wianie otrzymał zamek Aleksander Stadnicki, był w rękach tego rodu do września 1939 r. Rodzina ta od końca XIX w. używała nazwiska Siemieński-Lewicki. W XIX w. budynek mieszkalny przebudowano w stylu neogotyckim, a w okresie międzywojennym wyremontowano cały zespół. W zamku zgromadzono cenną kolekcję obrazów Franciszka Smuglewicza.

Architektura
Naroża zamku były wzmocnione dwukondygnacyjnymi wieżami (o podstawie kwadratu, przechodzące na piętrze w ośmiobok), z których trzy zachowały się do 1939 r. Między dwiema wieżami znajdował się pałac rezydencjonalny. Na dziedzińcu zamku stało sześć  barokowych rzeźb z XVIII w. przedstawiających: Jana Daniłowicza, Hieronima Radziwiłła, Karola Radziwiłła, Jakuba Sobieskiego, Jana III Sobieskiego,  Stanisława Żółkiewskiego, pochodzących ze schodów w portyku zamku w Żółkwi, zakupionych w 1858 r. przez Aleksandra hr. Stadnickiego. Okoliczni mieszkańcy rozbili rzeźby podczas I wojny światowej. Po II wojnie światowej zamek rozebrano, a park wykarczowano.

Przypisy

Bibliografia

Zamki na Ukrainie

Zamek w Zamku


The stroke index is a numbering system used in handicap golf competitions. The rules of golf require that the committee in charge of a competition publish a Handicap Stroke Table indicating the order of holes at which handicap strokes are to be given. Normally the table is included on the scorecard and lists the stroke index of each hole, a number from 1 to 18. Handicap strokes are given at holes where the stroke index of the hole is less than or equal to the number of strokes given. The table can be used in both match play and stroke play competitions.

Detail
In match play the stroke index is used to evenly spread the handicap allowances across the course. This is done by allocating the odd stroke index numbers to the more difficult half (9 holes, Out or In) of the course, which is usually the longer half, and the even stroke index numbers to the easier half of the course. Holes 1 and 18 are usually not included in the first 8 of the stroke index. The first and second stroke index holes should be placed close to the middle of each nine and the first six strokes should not be allocated to adjacent holes. The 7th to the 10th stroke index holes should be allocated so that a player receiving 10 strokes does not receive strokes on three consecutive holes.

In Stableford, par and bogey competitions using stroke play, where an even distribution of strokes is not so important, if the club uses a different stroke index for these competitions then generally the most difficult hole to play is given the index of 1 and the easiest is indexed as 18 (there being 18 holes on a standard golf course). Technicality and hole length are factors contributing to difficulty.

Some clubs allocate different indexes for match play and Stableford/par/bogey matches.

Handicap strokes are deducted from a player's score in the order of stroke index from indexed hole 1 to 18 recurring.
For example, a player with a handicap of 12 would be given a stroke deduction only on the holes with stroke index 1 to 12.
A player with a handicap of 24 would receive a stroke at all 18 holes plus an extra stroke at holes 1 to 6 (18 + 6 = 24) so they would receive two strokes on holes 1 to 6 and one stroke for holes 7 to 18.
In a handicap match play competition where the one player has a handicap 8 shots higher than their opponent then that player will receive a handicap stroke on the holes with stroke index 1 to 8.
The stroke index is usually printed on a golf club's scorecard listed alongside each hole.

References

Golf terminology

Stroke Index


An Exocentrus brunnescens in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Holzschuh hadton 1995. An Exocentrus brunnescens in nahilalakip ha genus nga Exocentrus, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Exocentrus

Exocentrus brunnescens


Rue Haute é um filme de drama franco-belga de 1976 dirigido e coescrito por André Ernotte.

Foi selecionado como representante da Bélgica à edição do Oscar 1977, organizada pela Academia de Artes e Ciências Cinematográficas.

Elenco

 Annie Cordy - Mimi
 Mort Shuman - David Reinhardt
 Bert Struys - homem
 Guy Verda - Gérard
 Anne Marisse - Sandra
 Elliot Tiber - Mike
 Nadia Gary - Valérie
 Raymond Peira - médico

Referências

Filmes em língua francesa
Filmes da Bélgica de 1976
Filmes de drama da Bélgica
Filmes da França de 1976
Filmes de drama da França

Rue Haute


Charles "C. J." Akeem Watson Jr. (Las Vegas, 17 de abril de 1984) é ex um jogador norte-americano de basquete profissional que por último atuou pelo Orlando Magic, disputando a National Basketball Association (NBA).

Basquetebolistas dos Estados Unidos
Basquetebolistas do Orlando Magic
Naturais de Las Vegas

C. J. Watson


La Lega beotica era una federazione di città della Beozia, una regione storica dell'antica Grecia.

Storia

Le più antiche testimonianze sulla Lega Beotica sono fornite dal cosiddetto Catalogo delle navi dell'Iliade. Il Catalogo delle Navi in realtà non era presente nelle più antiche versioni del poema; si presume sia stato composto verso l'VIII-VII secolo a.C. e, secondo alcuni studiosi, in Beozia. In ogni modo, nel Catalogo sono elencati i nomi di ventinove diverse località della Beozia (Iria, Aulide, Scheno, Scolo, Eteono, Tespie, Micalesso, Grea, Arma, Ilesio, Eritre, Eleone, Peteone, Ila, Ocalea, Medeone, Cope, Eutresi, Tisbe, Coronea, Aliarto, Glissa, Platea, Ipotebe, Onchesto, Arne, Midea, Nisa, Antedone); i guerrieri della Beozia, guidati da cinque capi (Arcesilao, Leito, Peneleo, Protenore e Clonio), occupavano cinquanta navi, ciascuna delle quali trasportava 120 uomini. Si osservi che fra le località del catalogo non erano presenti Orcomeno e Aspledone; non era elencata neanche Tebe, ma Ipotebe, essendo evidentemente Tebe nel periodo della composizione del Catalogo una località non molto popolosa.

Si ritiene che la lega beotica si sia costituita inizialmente per difesa dalle mire espansionistiche di Orcomeno: una federazione, fondata sulla comunanza della stirpe, che comprendeva 13 o 14 città, nessuna delle quali predominava sulle altre. Alla fine del VII secolo a.C., tuttavia, Tebe cominciò ad affermarsi nella lotta contro Orcomeno e VI secolo a.C. divenne, all'interno della Lega beotica, la città egemone, ossia la città a cui spettava il comando in caso di guerra. Tebe minacciava ormai con la sua egemonia l'uguaglianza effettiva dei membri, suscitando i tentativi separatistici delle città più importanti, in particolare di Platea, che ottenne fin dal 519 a.C. l'appoggio di Atene.

All'epoca della spedizione di Serse contro la Grecia (480 a.C.), la lega beotica, con l'eccezione di Tespie e Platea, si schierò a fianco dei Persiani. Pertanto, dopo la vittoria greca nella battaglia di Platea (479 a.C.) la lega beotica non fu sciolta, come comunemente si crede, ma indebolita con l'abolizione dell'egemonia tebana.

Caduta sotto il controllo di Atene dopo la battaglia di Enofita (457 a.C.), la lega beotica riacquistò l'autonomia dopo la vittoria tebana a Coronea (447 a.C.) e, sembra per impulso di Orcomeno, recuperò la propria unità sulla base dell'uguaglianza effettiva di tutti i membri. Conosciamo la costituzione oligarchica della lega beotica del periodo compreso fra la seconda metà del V e gli inizi del IV secolo a.C. attraverso l'anonimo delle Elleniche di Ossirinco: la Beozia venne divisa in 11 distretti (erano 9 prima della sottomissione di Platea), ognuno dei quali eleggeva sessanta buleuti alla bulè federale, per un totale quindi di 660 membri (di cui 240 forniti da Tebe che aveva 4 distretti).. Ciascun distretto inoltre forniva cento cavalieri e mille opliti all'esercito federale e contribuiva proporzionalmente alle spese comuni. Esso era quindi formato da 10/12.000 opliti diviso in lochos di 300 uomini e caratterizzato fin prima dell'arrivo di Epaminonda, da schieramenti più profondi che nelle altre poleis.
Due di questi lochoi furono veramente importanti per la città di Tebe: quello permanente sulla rocca Cadmea e quello Hieros lochos.
Gli ufficiali dei reparti vennero chiamati:
grammateus, stato maggiore che operava da collegamento per i comandi di armata, i cui ordini venivano impartiti con un nastro (Tainia) legato ad una lancia;
beotarca, comandante supremo dei lochos;
polemarco, comandante delle unità di fanteria pesante dette taxis.

In tal modo la Beozia si organizzò come uno stato sovrano. Dopo la battaglia di Delio (424 a.C.), Tebe riconquistò il ruolo egemonico in seno alla lega beotica; pertanto nel corso del IV secolo a.C. la storia della lega si identifica con quella di Tebe e della sua egemonia.

Le vicende che coinvolsero la lega beotica nel IV secolo a.C. sono alquanto movimentate, con frequenti cambiamenti delle alleanze in politica estera e frequenti cambiamenti di fortuna. Durante la guerra di Corinto (395-386 a.C.) la lega fu alleata di Atene contro Sparta; la successiva pace comune di Antalcida (386 a.C.), in base al principio dell'autonomia, che affermava che tutte le città greche avrebbero dovuto essere libere e indipendenti e pertanto si proibiva la formazione di leghe, Sparta negò a Tebe l'egemonia sulla Beozia e ordinò lo scioglimento della lega beotica.

Pochi anni dopo, nel 379 a.C., Epaminonda e Pelopida ripristinarono lo stato tebano e la lega beotica; l'adozione della tecnica della falange obliqua, ideata da Epaminonda, permise a Tebe e alla lega l'egemonia sul resto della Grecia. Le morti di Pelopida e di Epaminonda, rispettivamente nel 364 a.C. e nel 362 a.C., segnarono tuttavia la fine all'effimera egemonia tebana e l'inizio della decadenza della Beozia: alleata di Filippo II di Macedonia nella Terza guerra sacra (conclusa nel 346 a.C.), la lega fu sua avversaria e alleata di Atene nella battaglia di Cheronea (338 a.C.); tre anni dopo la sconfitta a Cheronea, nel 335 a.C., Tebe fu addirittura distrutta da Alessandro Magno.

La lega continuò invece a sussistere per tutto il III secolo a.C. secondo Polibio fu dissolta dai Romani solo nel 171 a.C., all'inizio della Terza guerra macedonica. Fu poi certamente ricostituita più tardi, essendo ancora attestata in iscrizioni di età imperiale, ma non ebbe naturalmente più alcuna importanza politica e militare. Nel II secolo d.C. Pausania il Periegeta riferisce che tutta la Beozia era ormai disabitata, tranne la "rocca Cadmea" di Tebe dove ormai abitavano solo poche decine di persone.

Note

Bibliografia
 Georg Busolt e Heinrich Swoboda, Griechische Staatskunde, vol. II, Munchen: C. H. Beck, 1926
 Domenica Paola Orsi, Sull'ordinamento della Beozia da Coronea alla pace di Antalcida. Bari: Carlucci, 1974
 Luigi Moretti (a cura di), Iscrizioni storiche ellenistiche, Vol. 1, Attica, Peloponneso, Beozia. Firenze: La nuova Italia, 1967
 Peter Levi, Riccardo Giglielmino, Mario Attilio Levi, Giovanni Giorgini, La Storia: 2. La Grecia e il mondo ellenistico. Milano: Mondadori, 2004
 Pausania il Periegeta, Descrizione della Grecia, Libro IX; traduzione di Antonio Nibby, Roma: Poggioli, 1817, vol. III, pp. 212–304 (on-line)
 Elleniche di Ossirinco, post Victorium Bartoletti edidit Mortimer Chambers, 19, 2-4. Stutgardiae et Lipsiae: in aedibus B. G. Teubneri, 1993, pp. 32–33.

Voci correlate
 Beozia
 Tebe (Grecia)
 Egemonia tebana

Collegamenti esterni

Leghe dell'antica Grecia
Egemonia tebana

Lega beotica


Georgios Banikas (19 May 1888 – 9 April 1956) was a Greek athlete. He competed in the men's pole vault at the 1908 Summer Olympics and the 1912 Summer Olympics.

References

1888 births
1956 deaths
Athletes (track and field) at the 1906 Intercalated Games
Athletes (track and field) at the 1908 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1912 Summer Olympics
Greek male pole vaulters
Olympic athletes for Greece
Place of birth missing
Athletes from Athens
20th-century Greek people

Georgios Banikas


Alfa Romeo Racing C38 je Formula 1 automobil dizajniran od strane Alfa Romeo Racinga za takmičenje u Formuli 1. 2019. godine. Vozili su ga 2007. svjetsko prvak Kimi Räikkönen i Antonio Giovinazzi.

Alfa Romeo Racing je svoj bolid predstavio 18. februara 2019. na Barcelona-Catalunya stazi.

Tehnički podaci

Šasija

Alfa Romeo Racing karbonskih vlakana
Prednji ovjes: Pushrod sistem
Stražnji ovjes: Pullrod sistem
Felge i Gume: OZ Racing 13" (Pirelli P Zero - Pirelli Cinturato)
Kočioni sistem: Carbon Industries karbonski diskovi i kočnice jastučići sa zadnjim sistemom "brake-by-wire"
Kočione čeljusti: Brembo
Elektronika: MES

Power Unit
Tip: Ferrari 064
Težina: 145 kg

Motor s unutrašnjim sagorijevanjem (ICE)
Zapremina: 1.600 cm3
Broj cilindara: 6
Broj ventila: 24
V ugao: 90°
Maksimalna o/min motor: 15.000
Maksimalni protok goriva: 100 kg/h
Gorivo: Shell V-Power
Maziva: Shell Helix Ultra

ERS (Energy Recovery System)
Integrirani hibridni ERS preko jedinice generatora motora, radilice u kombinaciji s električnim MGU-K, turbopunjač u kombinaciji s električnim MGU-H.
Proizvođač: Ferrari
MGU-K:
Maksimalna brzina: 50.000 obrtaja/min
Maksimalna snaga: 120kW
Maksimalni oporavak energije: 2 MJ po krugu.
Maksimalna energetska raspodjela: 4 MJ po krugu.
MGU-H:
Maksimalna brzina: 125.000 obrtaja/min
Snaga: neograničeno
Maksimalni oporavak energije: neograničeno
Maksimalna raspodjela energije: neograničeno
Spremnik Energije (ES)
Litij-ionska baterija od 20 kg regulacije težine.

Turbopunjač (TC)

Elektronske Kontrolna Jedinica (CE)

Mjenjač
Proizvođač: Ferrari (8-stepeni quick-shift + hod unazad)
Kvačilo: od karbonskih vlakana

Veličina
Ukupna dužina: 5.500 mm
Ukupna visina: 950 mm
Ukupna širina: 2.000 mm
Osovina:
prednja: 1.650 mm
zadnja: 1.550 mm
Ukupna težina bolida : 743kg (sa vodom, mazivom i vozačem)

Potpuni spisak rezultata u Formuli 1
(Legenda) (Utrke u boldu označavaju najbolju startnu poziciju, dok utrke u italicu označavaju najbrži krug utrke)

Vanjski linkovi

Tehnički podaci automobila
Statistika Sauber C38

Bolidi Formule 1 – sezona 2019.

Alfa Romeo Racing C38


Mecysmaucheniidae là một họ nhện thuộc bộ Araneae. Họ này có 7 chi, tổng cộng có 25 loài. Phần lớn các chi phân bố ở Nam Mỹ (Chile và Argentina), với hai chi bản địa New Zealand.

Các chi và loài

 Mecysmaucheniinae Simon, 1895

 Aotearoa Forster & Platnick, 1984
 Aotearoa magna (Forster, 1949) (New Zealand)

 Mecysmauchenioides Forster & Platnick, 1984
 Mecysmauchenioides nordenskjoldi (Tullgren, 1901) (Chile, Argentina)
 Mecysmauchenioides quetrihue Grismado & Ramírez, 2005 (Argentina)

 Mecysmauchenius Simon, 1884
 Mecysmauchenius canan Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius chacamo Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius chapo Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius chepu Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius chincay Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius eden Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius fernandez Forster & Platnick, 1984 (Juan Fernandez Is.)
 Mecysmauchenius gertschi Zapfe, 1960 (Chile, Argentina)
 Mecysmauchenius newtoni Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius osorno Forster & Platnick, 1984 (Chile, Argentina)
 Mecysmauchenius platnicki Grismado & Ramírez, 2005 (Chile)
 Mecysmauchenius puyehue Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius segmentatus Simon, 1884 (Chile, Argentina, Falkland Is.)
 Mecysmauchenius termas Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius thayerae Forster & Platnick, 1984 (Chile, Argentina)
 Mecysmauchenius victoria Forster & Platnick, 1984 (Chile)
 Mecysmauchenius villarrica Forster & Platnick, 1984 (Chile)

 Mesarchaea Forster & Platnick, 1984
 Mesarchaea bellavista Forster & Platnick, 1984 (Chile)

 Semysmauchenius Forster & Platnick, 1984
 Semysmauchenius antillanca Forster & Platnick, 1984 (Chile)

 Zearchaeinae Forster & Platnick, 1984

 Chilarchaea Forster & Platnick, 1984
 Chilarchaea quellon Forster & Platnick, 1984 (Chile, Argentina)

 Zearchaea Wilton, 1946
 Zearchaea clypeata Wilton, 1946 (New Zealand)
 Zearchaea fiordensis Forster, 1955 (New Zealand)

Hình ảnh

Chú thích

Tham khảo

Distribution
Most genera only occur in Nam Mỹ (Chile và Argentina), với hai chi bản địa New Zealand.

Mecysmaucheniidae
Araneomorphae

Mecysmaucheniidae


Aron Klaudius Sivert Sommer John Johannes "Ujuãnât" Kreutzmann (* 13. Juli 1862 i Kangaamiut; † 16. Februar 1940) var en grønlandsk jæger og kunstner.

Liv

Familie
Johannes Kreutzmann var søn af maleren Jens Kreutzmann (1828-1899) og hans 2. hustru Charlotte Amalia Sommer (1837-1898). Hans bror var kunstneren Kristoffer.

Den 14. Juni 1886 giftede han sig i Kangaamiut med Helge Rosine Henriethe Møller (1868-1898), datter af lærer Hans Lars Møller og hans 2. hustru Elisabeth Stine. Ægteskabet forblev barnløst, og efter hustruens død giftede han sig d. 24 maj 1900 med enken Bolette Ane Anthonette Martinsen(født. Petrussen) (1875-1931) i Nuuk, datter af kateketeren Jonathan Ole Klemens Søren Petrussen og Ane Gundil Alhed Kleist. Fra dette ægteskab kom følgende børn:

 Jens Isak John Kreutzmann (* 11. Februar 1901 i Kangaamiut)
 Amalia Helga Karoline Kreutzmann (* 20. Juli 1902 i Kangaamiut)
 Mads Iver Hans Kreutzmann (* 21. April 1904 i Kangaamiut)
 Cicilie Rode Kesia Rosine Kreutzmann (* 11. Juni 1906 i Kangaamiut)
 Marie Bolette Anna Kreutzmann (* 3. Maj 1908 i Kangaamiut)
 Charlothe Flavia Marie Juliane Kreutzmann (* 4. April 1911 i Ilivilik)
 Ane Bolethe Gundil Kreutzmann (* 19. Juni 1913 i Ilivilik)
 Helene Karoline Benedikte Bebiane Kreutzmann (* 26. Juli 1916 i Kangerlussuaq)
 Ludvig Ole Hans Isak Kreutzmann (* 3. Januar 1919 i Kangaamiut)

Hans søn Jens betragtes som den bedste elev, der nogensinde har studeret på Grønlands seminar, men han blev syg i Danmark med Tuberkulose og døde ung.

Liv som jæger
Johannes modtog som otteårig sin første kajak, men da hans ældre halvbror Gerd omkom ved en kajakulykke, sørgede faren for sin søns velbefindende og lod ham ikke længere tage afsted uden tilsyn. Da Johannes sammen med en ven af kedsomhed bragte sig i fare med kajakken, ødelagde hans far kajakken. Faren anerkendte dog sin søns potentiale, og snart måtte Johannes igen jage i kajakken.

Som 13-årig fangede han sin første sæl og i en alder af 15 havde han nok med sælskind til at kunne bygge sig en Umiak, hvilket i hans alder var yderst usædvanligt. Nu kunne han forsørge sig selv og andre, og han drog på lange jagtrejser, for at fange rensdyr. Med sin voksende familie levede han, ved hjælp af sine kundskaber og gode fangstforhold, i overflod, før jagtstederne blev dårligere.

Derefter tog han til norden til jagtpladsen Ilivilik, hvor han tilbragte hvert efterår indtil omkring 1910. På sine jagtrejser der bragte ham til Itilleq, blev han også nødt til at undervise sin børn, som undervejs ikke kunne gå i skole. Han fandt det uforståeligt og tildels morsomt, at han blev betalt for at undervise sin børn. Han var så vellykket som jæger, at Kangaamiuts beboer indenfor kort tid begyndte at holde ham ansvarlig for die dårlige jagtforhold.

Efter at følgende jagede i Kangaamiut et stykke tid uden succes, begyndte han at fiske efter laks i Kangerlussuaq Fjord. Som fisker var han endnu mere succesful end han nogensinde havde været som jæger. i 1904 lærte han Knud Rasmussen at ro kajak. Da der den 24. februar 1908 rasede en storm i Kangaamiut, som drabte seks jægere, redede Johannes Kreutzmann to andre fra døden.

Liv som kunstner
Johannes Kreutzmann var håndværksmæssigt dygtig. I sin fritid snitted han figurer i drivtømmer, som han fandt ved kysten, og malede dem farverigt. Hans figurer forestillede de mennesker som Johannes værdsatte, og målte oftes cirka 70 cm. Die var usædvanligt virkelighedstro og detaljerige. Kun en bibelscene består af kun omkring 10 cm høje primitive figurer. Hans værker befinder sig på forskellige museer i Grønland og Danmark.

Johannes Kreutzmann overlevede sin 13-år yngre hustru med ni år og døde i 1940, som 77-årig. Han døde som som en meget værdsat og beundret indbygger i Kangaamiut.

Kilder

Kunstnere fra Grønland

Johannes Kreutzmann


An Eulitoclonius litomecoides in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Schmidt hadton 1923. An Eulitoclonius litomecoides in nahilalakip ha genus nga Eulitoclonius, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eulitoclonius

Eulitoclonius litomecoides


A Ligue 1 de 2017–18 foi a 80ª edição do Campeonato Francês de Futebol. A edição da temporada 2017–18 começou no dia 4 de agosto de 2017. Tendo como o Monaco atual campeão.

Promovidos e Rebaixados
{|
|- style="vertical-align: top;"
|

|}

Regulamento
A Ligue 1 é disputada por 20 clubes em 2 turnos. Em cada turno, todos os times jogam entre si uma única vez. Os jogos do segundo turno serão realizados na mesma ordem do primeiro, apenas com o mando de campo invertido. Não há campeões por turnos, sendo declarado campeão o time que obtiver o maior número de pontos após as 38 rodadas e rebaixados os três com menor número de pontos. O campeonato produz três vagas à Liga dos Campeões da UEFA e uma à Liga Europa da UEFA.

Critérios de desempate
Caso haja empate de pontos entre dois clubes, os critérios de desempate serão aplicados na seguinte ordem:
 Saldo de gols
 Gols marcados
 Confronto direto

Participantes

Número de equipes por região

Informação dos clubes

Classificação

Confrontos
Atualizado em 27 de janeiro de 2017

 Vitória do mandante;
 Vitória do visitante;
 Empate.

Em negrito os jogos "clássicos".
|}

Play-off do rebaixamento
A barragem de rebaixamento ocorre ao longo de dois jogos e coloca o décimo oitavo na Ligue 1 para o vencedor do jogo 2 dos playoffs da Ligue 2 de 2017–18. O vencedor deste salto recebe um lugar para o campeonato da Ligue 1, enquanto o perdedor vai para a Ligue 2.

A primeira mão AC Ajaccio - Toulouse FC é jogada a portas fechadas e transferida para o Stade de la Mosson, em Montpellier, após os eventos do bloco 2 da liga entre Le Havre e Ajaccio.

 Jogo de ida

 Jogo de volta
Toulouse vence por 4x0 no placar agregado e ambas as equipes permanecem em suas respectivas ligas as quais jogaram na temporada 2017-18 da Ligue 1.

Desempenho

Clubes que lideraram o campeonato ao final de cada rodada:

Clubes que ficaram na última posição do campeonato ao final de cada rodada:

Estatísticas

Artilheiros

Assistências

Hat-tricks

4 Jogador marcou quatro gols.

Prêmios

Jogador do mês UNFP

Seleção do Campeonato

Maiores públicos
Estes são os dez maiores públicos do Campeonato:

Menores públicos
Estes são os dez menores públicos do Campeonato:

Médias de público
Estas são as médias de público dos clubes no Campeonato. Considera-se apenas os jogos da equipe como mandante:

Mudança de técnicos

Premiação

Ligações externas

Ligue 1
2017 no futebol
2018 no futebol
Desporto na França em 2017
Desporto na França em 2018

Ligue 1 de 2017–18


Bitis caudalis, vulgarmente conhecida como víbora-do-deserto, é uma espécie de víbora venenosa encontrada nas regiões áridas do sudoeste da África, sobretudo Namíbia, África do Sul, Zimbabué e Botswana, bem como no extremo sul de Angola e Zâmbia. Seu habitat são os desertos arenosos e as savanas, e esta víbora é facilmente reconhecível pela presença de uma escama semelhante a chifre acima de cada olho. Não há subspécies reconhecidas da espécie.

É uma serpente curta e robusta, geralmente medindo 30–40 cm no comprimento total (corpo e cauda). O maior espécime relatado é uma fêmea do sul de Botswana, que media 51,5 cm de comprimento total.

Bitis
Répteis descritos em 1839

Bitis caudalis


Regeringen Eduard Heger var en regering i Slovakiet ledet af premierminister Eduard Heger 2021-2023. Det var oprindeligt en fire-parti flertalskoalitionsregering sammensat af partierne Almindelige Mennesker og Uafhængige Personligheder (OĽaNO), Vi er famile (SR), Frihed og Solidaritet (SaS) og For Folket (ZĽ). Efter en politisk krise i sommeren 2022 forlod SaS regeringen, hvilket resulterede i en mindretalsregering.

Kabinettet blev udpeget af Slovakiets præsident Zuzana Čaputová 1. april 2021 og blev godkendt af Nationalrådet 4. maj 2021. Det blev dannet efter den tidligere premierminister Igor Matovič og hans regering havde trukket sig, hvilket afsluttede en månedlang krise, der startede på grund af Matovičs indkøb af russiske Sputnik V COVID-19-vacciner. Det var i det væsentlige en omrokering, hvor Matovič byttede stilling med sin partifælle Heger, som tidligere var finansminister. Vladimír Lengvarský blev ny sundhedsminister. Præsident Čaputová afviste Vi er families oprindelige kandidat til arbejdsministerposten Jozef Hlinka, hvilket resulterede i genudnævnelsen af Milan Krajniak.

Regeringen tabte en mistillidsafstemning 15. december 2022 og regerede som et forretningsministerium med begrænsede beføjelser, indtil den blev efterfulgt af en midlertidig regering bestående af ikke-partipolitiske eksperter ledet af Ľudovít Ódor 15. maj 2023.

Sammensætning

Noter

Referencer

Heger
Etableret i 2021
Ophørt i 2023

Regeringen Eduard Heger


An Dysodia crassa in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Walker hadton 1865. An Dysodia crassa in nahilalakip ha genus nga Dysodia, ngan familia nga Thyrididae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dysodia

Dysodia crassa


Euclimacia tagalensis là một loài côn trùng trong họ Mantispidae thuộc bộ Neuroptera. Loài này được Banks miêu tả năm 1914.

Chú thích

Tham khảo

Euclimacia

Euclimacia tagalensis


Jakub-pašina džamija je sarajevska džamija koja se nalazi u naselju Bistrik, općina Stari Grad.

Historija
Bosanski sandžak-beg Jakub-paša je 1491. godine na prostoru današnjeg Bistrika sagradio mesdžid. U ovome periodu se oko mesdžida formirala posebna mahala pod nazivom Jakub-pašina mahala, koja se u izvorima prvi put spominje 1516. godine. U ljeto 1493, sa 8000 vojnika, Jakub-paša kreće u vojni pohod prema sjeverozapadu. Prolazi kroz Jajce i nastavlja pohod preko Une i Kupe i stiže sve do Celja, Ptuja, i Donje Štajerske. Devetog septembra iste godine na Krbavskom polju osmanska vojska predvođena Jakub-pašom je nanijela poraz hrvatskoj vojsci.

Ovaj mesdžid je prvobitno bio građen od ćerpića i drveta i imao je drvenu munaru. Njegove dimenzije su iznosile oko 8 x 6 m. Mesdžid je imao više dobrotvora. Hadži Mustafa, sin Ejubov je 1785. godine sagradio jedan mekteb u blizini mesdžida. Iznad ulaznih vrata mesdžida sve do rušenja se nalazio natpis izveden običnim mastilom na zidu: "Neka je ova bogomolja sa srećom svakome otvorena u ime jedinog Boga. Dobrotvor Jakub-paša. U godini 897. " (1491/92). Ovo vjerovatno nije bio prvobitni natpis koji je nestao nakon požara objekta tokom pohoda Eugena Savojskog na Sarajevo u oktobru 1697. godine. Navedeni natpis je vjerovatno postavljen nekad kasnije na osnovu originalnog. Uz mesdžid se nalazilo manje groblje, a danas je sačuvano svega nekoliko starih nišana. U ovom groblju su ukopavani članovi porodice Čeljo. Za ovu porodicu Sejfuddin Kemura kaže sljedeće: "Za mesdžidom nalazi se poširok harem koji je popunjen muslimanskim grobovima među kojima su četiri groba braće Čelja koji su živili u X vijeku po hidžri (period između 1494. i 1590. god.) u mahali Čeljigovićima, koja se prozvala njihovim imenom. Tradicija naroda veli, da je bilo sedmoro braće Čelja i da su u Čeljigovićima imali vlastitu tekiju. Najstariji njihov brat zvao se Sulejman i bio je šejh u ovoj tekiji…". Godine 1874. munara džamije je porušena uslijed velikog vjetra zbog čega se nikada nije popravila. Godine 1907. izvjesna Derviša, kći hadži Ibrahimova, a supruga Osman-age Varešanovića, stanovnica ove mahale, je uvakufila u korist ovog mesdžida jednu svoju kuću i bostan. Jakub-pašin mesdžid je porušen 1. marta 1936. godine, istog dana kao i Skenderija džamija. Jakub-pašina džamija je obnovljena i otvorena 2008. godine. Fatima Abdičević je uz džamiju podigla česmu 2012. godine. Iznad ulaznih vrata se nalazi noviji natpis koji glasi: "Na 515. godišnjicu Krbavske bitke i pobjede vojske bosanskog namjesnika Jakub-bega nad vojskom hrvatskog bana Derenčina, u znak sjećanja na žrtve i u znak domovinske zahvalnosti 9. 9. 2008. obnovljen je Jakub-pašin časni hram podignut 1491. godine. "

Reference

Džamije u Sarajevu
Džamije u Starom Gradu

Jakub-pašina džamija


Lanaw ang Dano Baihelok sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Provinsi Nusa Tenggara Timur, sa habagatang bahin sa nasod,  km sa sidlakan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Dano Baihelok. Ang Dano Baihelok nahimutang sa pulo sa Pulau Roti. Ang kinahabogang dapit sa palibot dunay gihabogon nga  ka metro ug  km sa habagatan-kasadpan sa Dano Baihelok.

Sa mosunod nga mga natural nga mga bahin makita sa Dano Baihelok:

 Dano Langgaluan (lanaw)
 Le Tai (suba nga anhianhi)
 Tanjung Boeka (punta)
 Teluk Boeka (luuk)
 Teluk Boekanak (luuk)

Ang klima nga savanna. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Disyembre, sa  °C, ug ang kinabugnawan Hulyo, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Enero, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Septiyembre, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Mga lanaw sa Provinsi Nusa Tenggara Timur

sv:Dano Baihelok
Kaduhaduhaan mga lanaw paghimo ni bot Indonesya

Dano Baihelok


Scotchfort 4 is a Mi'kmaq reserve located in Queens County, Prince Edward Island. In the 2016 Census, the reserve had 200 residents.

Scotchfort 4 is located in the community of Scotchfort on the north bank of the Hillsborough River, approximately  west of Mount Stewart.

It is administratively part of the Abegweit First Nation.

References

Indian reserves in Prince Edward Island
Communities in Queens County, Prince Edward Island
Abegweit First Nation

Scotchfort 4


Miraflores là một khu tự quản thuộc tỉnh Guaviare, Colombia. Thủ phủ của khu tự quản Miraflores đóng tại Miraflores Khu tự quản Miraflores có diện tích  ki lô mét vuông. Đến thời điểm ngày 28 tháng 5 năm 2005, khu tự quản Miraflores có dân số 8591 người.

Tham khảo

Tỉnh Guaviare
Khu tự quản của Colombia

Miraflores


Ang Shāh-e Mardān Ghar ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Shāh-e Mardān Ghar (kabukiran sa Apganistan), Kandahār,
 Shāh-e Marḏān Ghunḏêy, bukid, Wilāyat-e Ghaznī,
 Shāh-e Mardān Ghunḏêy, bungtod, Wilāyat-e Zābul,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Shāh-e Mardān Ghar


Ang Kohe Gāwmuṟḏa ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Kōh-e Gāwmurdah, kabukiran, Bādghīs,
 Kōh-e Gāw Murdah (bukid sa Apganistan, Wilāyat-e Ghaznī),
 Kōh-e Gāw Murdah (bukid sa Apganistan, Wilāyat-e Bāmyān),
 Kūh-e Gāvmordeh (bukid sa Apganistan), Bādghīs,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Kohe Gāwmuṟḏa


Totò, Peppino e... la dolce vita è un film del 1961 diretto da Sergio Corbucci ed interpretato da Totò e Peppino De Filippo. Il film è una parodia della pellicola girata l'anno precedente da Federico Fellini La dolce vita riutilizzando gran parte della costosa scenografia di via Veneto allestita per quel film.

Trama

Antonio Barbacane viene mandato dal ricco nonno a Roma per cercare di corrompere dei politici affinché spostino il tracciato di un'autostrada sulle proprie terre al fine di aumentarne il valore. Egli, invece di provvedere, si abbandona ai piaceri della capitale pur non avendo un lavoro fisso. Però nelle lettere che manda al paesino, Antonio usa sempre un linguaggio velato, per fare credere che è diventato un pezzo grosso. Per controllarne l'operato e farlo finalmente occupare della faccenda dell'autostrada viene inviato a Roma lì suo cugino Peppino, segretario comunale del paese, moralista ed integerrimo a tal punto da far rimuovere i manifesti del film La dolce vita.

Antonio sta sbarcando il lunario come posteggiatore abusivo a via Veneto dove però è conosciuto da tutti. Arrotonda infatti gli incassi delle mance con i servizi che procura ai frequentatori dei locali di Via Veneto.

Peppino dopo essere stato coinvolto involontariamente in una scazzottata prontamente fotografata dai paparazzi, trova Antonio su quella strada. Rifiutati i rimproveri del nonno portati da Peppino, Antonio, che rivendica di essere il presidente di una non meglio identificata S.p.a., lo porta a divertirsi nei locali notturni, assicurandolo che dopo il divertimento parlerà col ministro dell'autostrada. Durante una festa in questi locali Totò spruzza nell'aria della cocaina, che facendo effetto, provoca negli astanti uno stato di euforica follia. Le donne americane che accompagnano i cugini, cominciano a spogliarsi ma sopraggiungono i mariti e scoppia un parapiglia.

Il nonno intanto sta sorvegliando i nipoti di nascosto e depreca i loro comportamenti. È notte alta e Peppino è ubriaco e stanco. Antonio lo colloca nel bagagliaio di un'auto in sosta nella quale si accomoda per riposare. Ma la macchina non rimane lì tutta la notte: il suo proprietario, l'avvocato Guglielmo detto Gugo, infatti la porta via accompagnato dalla sua amante Magda. Svegliatosi Antonio, su richiesta della ragazza alla ricerca di un posto tranquillo e originale, li conduce a casa sua, una dimora allagata e abbandonata. Mentre sono lì due ladri tentano di rubare la ruota di scorta dell'auto in sosta ma alla vista di Peppino nel bagagliaio, temendo che sia morto, fuggono impauriti.
La ragazza intanto dopo i primi entusiasmi si è annoiata e all'insaputa di Antonio i due amanti vanno via portando con loro il dormiente Peppino.

Il giorno dopo Antonio arringa in una dimostrazione di piazza i posteggiatori abusivi come lui per sollecitare la regolarizzazione della categoria. Alla vista della polizia il comizio non autorizzato si interrompe e Antonio viene fermato. Intanto Peppino si sveglia e tornato a via Veneto ritrova il cugino questa volta in tenuta da posteggiatore. Antonio si giustifica con la scusa di mimetizzarsi agli agenti del fisco per non pagare troppe tasse e continua a illuderlo di avere parlato al ministro del problema della strada. Intanto arriva Renata Francesca, la baronessa che lo invita con lei a un party col proposito segreto di fargli pagare il pieno dell'auto.

Giunti sul posto Antonio confessa a Peppino di non avere più una lira, di sopravvivere facendo il posteggiatore e che la S.p.a. di cui è presidente, significa società posteggiatori abusivi. Peppino si sente perso, su quell'aiuto contava molto. Antonio lo persuade prima a spararsi, poi a dimenticare i suoi problemi almeno per quella notte, invitandolo a partecipare a quella festa malgrado il rischio di perdere l'eredità. I comportamenti degli invitati sono disinibiti e promiscui, annoiati e infantili.

I due cugini, invitati alla seduta spiritica condotta dalla medium Norma per stabilire un contatto con le anime dei morti, vengono terrorizzati dalla comparsa di un fantasma che non è altro che uno scherzo. Il festino riprende. Irrompe furibondo il nonno che li rimprovera di aver abbandonato le consegne ricevute e di essersi dati alla brutta vita. Spediti al paese i nipoti, mentre vivono tra le pecore, ricevono una lettera del nonno. Sarà lui a occuparsi degli affari di famiglia iniziando proprio da via Veneto dove anche lui però si è lasciato travolgere dalla dolce vita.

Produzione
Il film viene prodotto da Gianni Buffardi, marito di Liliana de Curtis e quindi genero di Totò.

La prima scena a via Veneto viene girata da Camillo Mastrocinque che però alcuni giorni dopo, a seguito di contrasti con la produzione, decise di abbandonare il set. La regia venne quindi affidata a Sergio Corbucci e la sceneggiatura scritta man mano che procedette la lavorazione della pellicola.

Quando Totò, in qualità di presidente del Sindacato Posteggiatori Abusivi, aizza la folla con un discorso in cui chiede un parcheggio al sole, parodia ben tre personaggi storici: Karl Marx («Abusivi di tutti i posteggi urbani e interurbani, unitevi!», che fa il verso al celebre appello del Manifesto del Partito Comunista), l'abate Sieyès («Che cosa chiediamo noi? (...) Che cosa abbiamo ottenuto finora?», con riferimento al famoso pamphlet Che cos'è il Terzo Stato?) e Benito Mussolini («Abbiamo pazientato 40 mesi: ora basta!», che riecheggia il discorso con cui il Duce annunciò l'invasione dell'Etiopia).

Vari i tagli della censura, in particolare, viene esclusa una scena considerata volgare in cui Totò e Peppino prendono in giro i personaggi della "dolce vita" con riferimento all'Odissea: «Qui, guardati intorno, sono tutti Proci!» dice Totò e Peppino risponde: «Me ne sono accorto»; ribatte Totò: «Oggi essere Procio è un titolo d'onore. Io, per esempio, se fossi in te, dato che hai anche il fisico, modestamente, fatti Procio!» e ancora «Tu sei scemo!», «Fatti Procio!», «Ma vattene!». Altra scena tagliata quella in cui Totò rincorre il ministro fin dentro una chiesa e gli si inginocchia vicino chiedendogli un posto di lavoro.

Il regista Sergio Corbucci appare nel film in veste di attore in due sequenze esilaranti. È il cliente del bar che vuole telefonare e mette fretta a Peppino (che in quel momento sta utilizzando il telefono pubblico del locale) disturbandolo con il rumore dei gettoni che fa nervosamente saltellare nella propria mano (quando lo vede, Peppino esclama tra sé seccato "Ecco, è arrivato il campanaro").

Critica
Scriveva Mauro Manciotti: «Sergio Corbucci, dopo aver firmato numerosi copioni rivistaioli, è passato al cinematografo, dirigendo questa ennesima puntata della serie Totò, Peppino e ...[..] Parodia condotta non tanto secondo un gusto di piacevole divertimento, ma spesso con mano e allusioni più equivoche, di pornografia fine a se stessa».

Da un articolo non firmato sul Corriere Lombardo: «Fosse almeno una parodia del film di Fellini! [..] Totò e Peppino fanno del loro meglio per salvare il film dal mare di banalità».

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Film comici
film parodia
Film di Totò
Film ambientati a Roma
Film diretti da Sergio Corbucci

Totò, Peppino e... la dolce vita


Kahenera sa mga isda ang Sciadonus. Ang Sciadonus sakop sa kabanay nga Aphyonidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Sciadonus

Sciadonus


San Lorenzo è la zona urbanistica 3B del Municipio Roma II di Roma Capitale. Si estende sul quartiere Q. VI Tiburtino.

Prende il nome dalla vicina basilica di San Lorenzo fuori le mura.

Geografia fisica

Territorio
È situata fra le Mura aureliane, all'altezza di Porta Tiburtina, e il cimitero del Verano, attraversata dal tratto iniziale di via Tiburtina.

La zona confina:
 a nord con la zona urbanistica 3X Università
 a est con la zona urbanistica 3Y Verano
 a sud con le estremità occidentali delle zone urbanistiche 6A Torpignattara (Pigneto) e 9A Tuscolano Nord
 a ovest con le zone urbanistiche 1E Esquilino e 1F XX Settembre

Storia
L'urbanizzazione della zona risale alla fine del XIX secolo, quando Roma conobbe, in seguito alla sua unificazione al Regno d'Italia e al suo divenire capitale, un grande sviluppo urbanistico. Prima di allora oltre le Mura aureliane si estendeva un paesaggio sostanzialmente agricolo, interrotto solo dalla basilica di San Lorenzo e dal primo nucleo del cimitero del Verano.

Quando ancora non era stato costruito il quartiere, furono attivati nel 1865 lo scalo merci San Lorenzo, tuttora in uso, e nel 1879 la tranvia a vapore Roma-Tivoli lungo la via Tiburtina, con capolinea a porta San Lorenzo, in funzione fino al 1934.

Tra il 1884 e il 1888 furono realizzati alloggi per ferrovieri dello scalo merci, operai ed artigiani che arrivavano a Roma dai paesi e dalle regioni limitrofe. Da qui la natura popolare del quartiere, che si rispecchia nelle particolari tipologie abitative a "ringhiera". Il primo documento pubblico che richiama il quartiere San Lorenzo è la delibera del 1887 avente per oggetto la toponomastica di Roma con l'aggiunta di nuove vie e piazze della capitale post-unitaria.

Proprio per migliorare le condizioni socio-economiche degli abitanti, un processo di risanamento, patrocinato dall'Istituto dei Beni Stabili di Roma, prevedeva interventi sia strutturali che sociali. In particolare, per favorire l'educazione dei bambini e l'emancipazione femminile, fu istituita qui la prima Casa dei Bambini al mondo, per opera di Maria Montessori. Secondo quanto riportato dalla stessa Montessori nel suo Discorso inaugurale pronunciato in occasione dell'apertura di una Casa dei Bambini nel 1907 (pubblicato in appendice al libro La scoperta del bambino), gli interventi resero puliti ed esteticamente apprezzabili dei locali che inizialmente erano fatiscenti.

Nel 1909 viene inserito nel piano regolatore del comune di Roma della giunta Nathan. Nel 1922 fu l'unico quartiere in cui si tentò di fermare la marcia su Roma con furiosi combattimenti fra fascisti e Arditi del Popolo, che, aiutati dalla popolazione, riuscirono persino a bloccare l'ingresso degli squadristi, tanto che da lì nacque la fama di "quartiere rosso" assieme ad altri quartieri storici della capitale, come Testaccio. Come rappresaglia, il quartiere fu però attaccato duramente da una spedizione punitiva guidata da Italo Balbo (fra gli abitanti si registrarono 13 morti).

Negli anni trenta a nord del quartiere fu costruita la Città universitaria, nuova sede dell'Università La Sapienza, e l'edificio del Consiglio Nazionale delle Ricerche.

Il 19 luglio del 1943, durante la seconda guerra mondiale, fu colpito dal primo bombardamento degli alleati su Roma, con l'obiettivo di attaccare lo scalo merci, insieme ai quartieri limitrofi (Prenestino, Casilino, Labicano e Tuscolano). Alle ore 11.03, 662 bombardieri statunitensi rilasciarono  bombe (circa  tonnellate) sul quartiere, provocando circa  morti, di cui 1377 identificati, e  feriti. Dopo il bombardamento papa Pio XII, con un gesto eccezionale per l'epoca, si recò personalmente nei quartieri colpiti. Sebbene i bombardamenti colpirono varie zone a est della città, cerimonie pubbliche alla memoria si svolgono annualmente a San Lorenzo, per essere stato il primo e per gli ingenti danni e morti procurati, che anticiparono di sei giorni la caduta del fascismo e l'arresto di Benito Mussolini.

Gaetano Bordoni, testimone che rimase ferito nel bombardamento, persi numerosi parenti, trasformò la bottega da barbiere del padre in una nota "casa della memoria"; intervistato più volte, da alcuni storici fu considerato fonte di storia orale e citato in diverse pubblicazioni sull'argomento.

San Lorenzo svolse un ruolo fondamentale negli anni della contestazione studentesca in quanto vi trovarono sede diversi gruppi extraparlamentari, sia per la disponibilità di botteghe vuote con affitti bassi sia per la vicinanza all'università: Lotta Continua a via dei Piceni, Movimento Studentesco a via dei Marrucini, Potere Operaio a via dei Volsci.

Dagli anni ottanta San Lorenzo perse via via la fisionomia popolare che aveva fin dalle origini, con la progressiva gentrificazione che sostituì gli abitanti originari con gli studenti universitari della vicina Sapienza (che ha spostato anche alcuni dipartimenti e istituti all'interno del quartiere), nonché con artisti, artigiani, scrittori, attori, registi e intellettuali. Oggi è di fatto considerato il principale quartiere universitario di Roma, frequentato dai giovani di tutta la città e animato da numerosi pub, ristoranti, birrerie, club e associazioni culturali.

Il 19 luglio del 2003, nel Parco dei Caduti, è stato inaugurato un monumento commemorativo per i caduti del bombardamento, che riporta i nomi delle  vittime accertate di San Lorenzo.

Luoghi storici
 Basilica di San Lorenzo fuori le mura, in piazzale del Verano - Chiesa del IV secolo e basilica papale. La parrocchia è stata eretta il 4 luglio 1709 con il decreto del cardinale vicario Gaspare di Carpegna "De cuiuslibet statuta". Deriva dall'integrazione di due chiese di epoche diverse e dalla successiva imponente ristrutturazione voluta da papa Onorio III nel XIII secolo. La primitiva basilica è stata eretta nel IV secolo dall'imperatore Costantino I sulla tomba del martire Lorenzo, vittima della persecuzione di Valeriano nel 258. Ospita inoltre le spoglie di santo Stefano, primo martire cristiano.
 Porta Tiburtina, in origine monumentale arco costruito dall'imperatore Augusto nel 5 a.C. per permettere il passaggio al di sopra della strada dei tre acquedotti dell'Aqua Marcia, Aqua Tepula e Aqua Iulia provenienti dalla Porta Praenestina (Porta Maggiore). L'arco, inserito nelle mura fatte costruire dall'imperatore Aureliano a partire dal 271 a.C., è in travertino, ha pilastri tuscanici e chiavi di volta ornate da bucrani (motivi ornamentali a forma di teschio di bue).

 Sepolcro di largo Talamo, piccolo mausoleo romano, risalente al I secolo d.C., rivestito esternamente in travertino e con una cella rotonda all'interno. Testimonianza della presenza nell'area di monumenti funebri, di cui l'esempio più significativo è il vicino sepolcro del fornaio Eurisace a Porta Maggiore.
 Villa Gentili-Dominici, costruzione settecentesca incastonata tra le mura Aureliane e gli archi dei tre acquedotti, ha inglobato anche il camminamento sulle mura trasformandolo in un giardino pensile. Costruita nella proprietà acquisita dal marchese Filippo Gentili tra il 1739 e il 1741 e costituita inizialmente da un orto, sarà ampliata e resa molto più estesa di quella attuale. Alla morte del marchese e del fratello cardinale Antonio Saverio Gentili la proprietà passò alla nipote la marchesa Margherita Sparapani Gentili Boccapadule. Nel 1885 infatti viene in gran parte ceduta all'esercito che tuttora la occupa.
 Pastificio Cerere, birreria Wuhrer e vetreria Sciarra, costituiscono delle importanti testimonianze dell'architettura industriale di inizio Novecento. Il primo è divenuto un centro di arte contemporanea, la seconda è stata demolita per lasciare il posto alla facoltà di Psicologia dell'Università "La Sapienza" e i locali della terza, ristrutturati, sono stati dati in cessione anch'essi alla prima università romana soprattutto per la facoltà di Scienze Umanistiche.
 Chiesa di Santa Maria Immacolata e San Giovanni Berchmans, ultimata nel 1909, in forme neo romaniche di stile lombardo, con facciate in cortina di mattoni e archetti pensili come decorazione esterna. Il suo campanile viene realizzato più tardi (1929) dall'architetto Carlo Strocchi ad imitazione del campanile di San Marco a Venezia. In onore della Vergine Maria nella ricorrenza dell'Immacolata Concezione ogni anno, l'8 dicembre, si svolge una festa molto sentita dagli abitanti storici del quartiere.
 Villa Mercede: L'area dove oggi sorge Villa Mercede era parte fino alla fine dell'800, di una vasta area coltivata a vigne denominata vigna Zampillone, estesa dalle Mura fino al Verano. L'urbanizzazione del quartiere agli inizi del '900 ridusse velocemente l'area coltivata. Nel 1913, quando la proprietà risultava intestata alla famiglia De Reinach e a Teresa Lemoine, fu costruito un edificio di notevoli dimensioni denominato "LaVilletta". Poche sono le notizie riguardo ai proprietari: i De Reinach possedevano numerosi terreni fuori Porta Tiburtina mentre la signora Lemoine era una religiosa la quale, insieme ad altre facoltose signore, nel 1907 acquistò il terreno dalla Banca d'Italia per destinarlo ad opera pia. Essa, infatti, nel 1931 cedette al vicino Istituto delle Suore Ausiliatrici tutta la proprietà con l'edificio della "Villetta" e la chiesa di S. Maria Ausiliatrice allora in fase di costruzione, progettata dall'arch. G. Gualandi nel 1921 consacrata nel 1926. Fino al 1970 l'area di circa 22.000 m² compresa tra via Tiburtina, via dei Marruccini, via dei Ramni, via dei Luceri, rimase tutta di proprietà delle suore Ausiliatrici, che la lottizzarono dividendola in due parti e mettendo in vendita quella su via Tiburtina. L'area fu acquistata nel 1975, per destinarla a centro sportivo aziendale, dal Banco di S. Spirito e nel 1979 fu aperta al pubblico, a seguito di una convenzione con il Comune di Roma per la quale fu redatta un'apposita variante al Piano Regolatore Generale, destinata dal 1962 a "verde privato" e approvata nel 1982, per la sistemazione urbanistica del complesso immobiliare della villa. Nel 1983 il Banco di S. Spirito cedette definitivamente al Comune di Roma la porzione del complesso di Villa Mercede (di circa 8.000 m²) tra via dei Marrucini e via Tiburtina con le due costruzioni adibite a teatrino e a portineria. La restante parte fu venduta alla diocesi di Roma. Il 15 novembre 1974 la chiesa fu eretta a parrocchia con il decreto del cardinale vicario Ugo Poletti Neminem latet, e intitolata a Tommaso Moro. Il riconoscimento agli effetti civili del provvedimento vicariale è stato decretato il 10 marzo 1978. La proprietà immobiliare è della Pont. Opera per la Preservazione della Fede e la provvista di nuove Chiese in Roma. La chiesa è in stile neogotico a tre navate, suddivise da colonne che terminano con capitelli corinzi; essa ha una volta a crociere e cappelle laterali.
 Istituto Superiore Statale "Niccolò Machiavelli" (edificio del primo Novecento, ospita il Liceo Classico, già Gaio Lucilio), in via dei Sabelli.
Cimitero del Verano e la zona di via dei Volsci, dove si concentra il relativo centro di lavorazione dei marmi e delle lapidi. Da menzionare due tipi di marmo di unica realizzazione a San Lorenzo: il torrone così denominato per la somiglianza con il dolce omonimo e il gufetto o tufetto più morbido e di colore tendente al bruno.
 Città Universitaria della "Sapienza", costruita a partire dal 1933 per ordine di Mussolini con l'importante contributo dell'architetto Marcello Piacentini in un'area di circa 20 ettari. Costituisce uno spazio separato rispetto al resto della città e del quartiere.

Odonimia
Le vie del quartiere sono dedicate in prevalenza agli antichi popoli italici.

Note

Romanzi ambientati nel territorio del quartiere
La storia, di Elsa Morante

Bibliografia

San Lorenzo: luoghi storia e memoria Autori Rolando Galluzzi e Rosella De Salvia, Edizioni Ponte Sisto, anno 2015
19 luglio, cadono le bombe, Autori Rolando Galluzzi e Elvira Tomassetti, Edizioni Ponte Sisto, anno 2016
Il Verano: il paradiso degli artisti, Autori Armando Ottaiano e Rolando Galluzzi, Edizioni Ponte Sisto, 207
Roma brucia: 19 luglio 1943, Autore Rolando Galluzzi, Edizioni P.S. 2018
Passione San Lorenzo: Artisti a Roma: Pittori, scultori, architetti e creativi, Edizioni Ponte Sisto 2018

Zone urbanistiche di Roma
Roma Q. VI Tiburtino

San Lorenzo (Roma)


Streaming (još poznat kao streaming media ili internet streaming) vrsta je multimedijskog sadržaja, odnosno tehnologija u kojoj korisnik istovremeno prima podatke i reproducira ih, za razliku od klasničnih metoda preuzimanja gdje korisnik mora čekati da se preuzimanje završi kako bi izvršio reprodukciju. Glagol "streaming" najčešće se upotrebljava za označavanje ovog načina dostavljanja multimedijskog sadržaja, a ne na multimedijski sadržaj koji se konzumira kao što su internetska televizija, veb-kastovi ili internetski radio. Baš zato je streaming ekvivalentan klasničnom radijskom i televizijskom načinu emitiranja.

Klient, odnosno korisnik, može početi reprodukciju prije nego što se cijeli multimedijski sadržaj preuzme. Najčešće korištenje streaming servisa je konzumiranje sadržaja uživo (mada se također može pružati video na zahtjev) putem internetskih servisa kao što su Netflix, Spotify ili Apple Music, gdje se sadržaj ne preuzima uživo dok se dešava, već iz kataloga postojećih multimedijskih sadržaja, s tim da se i dalje koristi tehnologija streaminga za pružanje usluge.

Termin live streaming upotrebljava se za označavanje  bilo koga, bilo da je privatni korisnik ili kompanija, koji koriste neku vrstu izvornog medija (kao što su videokamera ili softver za snimanje ekrana), koder za digitalizaciju sadržaja, program koji podržava live streaming i dopuštava izbor izvornog medija (naprimjer, OBS Brodcaster) i stranicu ili mrežu koja dopušta korisnicima emitiranje sadržaja (naprimjer, za sadržaj koji isključivo ima veze sa igrama, može se koristiti servis Twitch.tv ili za live streaming uopšteno može se koristiti Ustream).

Također pogledajte
 Spotify
 Netflix
 Apple Music
 Last.fm

Reference

Internet
Mediji

Streaming


An Actinocrates euryniphas in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Edward Meyrick hadton 1934. An Actinocrates euryniphas in nahilalakip ha genus nga Actinocrates, ngan familia nga Pyralidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Actinocrates

Actinocrates euryniphas


Halo (hangul: 헤일로; acrônimo de Hexágono de Absoluta Luz e Organização) é um boy group sul-coreano formado pela Histar Entertainment em Seul, Coreia do Sul. O grupo é composto por seis membros: Dino, Inhaeng, Ooon, Jaeyong, Heecheon e Yoondong. Tiveram sua estréia em 26 de junho de 2014, com o single "Fever".

Membros
 Dino (hangul: 디노), nascido Jo Sung-ho (hangul: 조성호) em .
 Inhaeng (hangul: 인행), nascido Lee In-haeng (hangul: 이인행) em .
 Ooon (hangul: 오운), nascido Jung Young-hoon (hangul: 정영훈) em .
 Jaeyong (hangul: 재용), nascido Kim Jae-yong (hangul: 김재용) em .
 Heecheon (hangul: 희천), nascido Kim Hee-cheon (hangul: 김희천) em .
 Yoondong (hangul: 윤동), nascido Kim Yoon-dong (hangul: 김윤동) em .

Discografia

Álbuns de estúdio

Extended plays (EPs)

Single álbuns

Singles

Referências

Links Externos
 Halo Official no Youtube
 Halo Official no Twitter
 Hello Halo (perfil dos integrantes) no Twitter
 Halo Official no Instagram
 Halo Official no Facebook
 Halo no V Live
Fundações na Coreia do Sul em 2014
Bandas de K-pop
Bandas formadas em 2014
Boy bands da Coreia do Sul

Halo (grupo)