Ang Laguna San Simón ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Laguna San Simón (lanaw sa Arhentina), Provincia de Buenos Aires,

Mehiko

 Laguna San Simón (lanaw), Estado de Veracruz-Llave,
 Laguna San Simón (lanaw nga anhianhi), Estado de Zacatecas,
 Laguna San Simón (lanaw sa Mehiko, Estado de México),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Mehiko

Laguna San Simón


Acanthogonatus subcalpeianus là một loài nhện trong họ Nemesiidae.

Acanthogonatus subcalpeianus được miêu tả năm 1849 bởi Nicolet.

Chú thích

Tham khảo

Acanthogonatus

Acanthogonatus subcalpeianus


Valentin Masengo Mkinda (ur. 10 grudnia 1940 w Kahako, zm. 26 października 2018 w Lutembo) – kongijski duchowny rzymskokatolicki, biskup Kabindy w latach 1996-2018.

Bibliografia

Biskupi katoliccy z Demokratycznej Republiki Konga
Urodzeni w 1940
Zmarli w 2018

Valentin Masengo


Got to Be Tough is the debut studio album by American rapper and producer MC Shy-D. It was released on August 12, 1987, via Luke Skyywalker Records. The album peaked at number 197 on the Billboard 200 and number 41 on the Top R&B Albums chart.

Track listing

Sample credits
Track 1 contains elements from "Brazilian Rhyme (Beijo Interlude)" by Earth, Wind & Fire (1977)
Track 2 contains elements from "Ike's Mood I" by Isaac Hayes (1970) and "(Sittin' On) The Dock of the Bay" by Otis Redding (1968)
Track 3 contains elements from "Rock Steady" by Aretha Franklin (1971), "Pump Me Up" by Trouble Funk (1982) and "(Nothing Serious) Just Buggin' by Whistle (1986)
Track 4 contains elements from "I'll Be There" by The Jackson 5 (1970), "Christmas Rappin by Kurtis Blow (1979) and "La Di Da Di" by Doug E. Fresh & Slick Rick (1985)
Track 5 contains elements from "Brazilian Rhyme (Beijo Interlude)" by Earth, Wind & Fire (1977) and "Catch a Groove" by Juice (1976)
Track 6 contains elements from "I Can't Live Without My Radio" by LL Cool J (1985) and "Change the Beat (Female Version)" by Beside (1982)
Track 8 contains elements from "Celebrate the Good Things" by Pleasure (1978)
Track 9 contains elements from "I Don't Wanna Lose Your Love" by The Emotions (1976), "Set It Off" by Strafe (1984) and "Dance to the Drummer's Beat" by Herman Kelly & Life (1978)
Track 10 contains elements from "Got to Be Real" by Cheryl Lynn (1978), "It's a Shame" by The Spinners (1970) and "Good Times" by Chic (1979)
Track 12 contains elements from "Good Times" by Chic (1979), "Bang Zoom (Let's Go-Go)" by The Real Roxanne & Howie Tee (1986) and "Tough" by Kurtis Blow (1982)

Personnel
 Peter T. Jones – main artist, vocals, scratches, producer, mixing, arranging
 DJ Man – scratches, co-producer
 Rodney Cedric Terry – design, mixing, co-producer
 Luther Campbell – executive producer
 Norm Titcomb – mixing, recording
 Michael Fuller – mastering
 Rose Campbell – artwork
 Ed Robinson – photography

Charts

References

External links

1987 debut albums
MC Shy D albums
Luke Records albums

Got to Be Tough (MC Shy D album)


An Eucosmocydia oedipus in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Diakonoff hadton 1988. An Eucosmocydia oedipus in nahilalakip ha genus nga Eucosmocydia, ngan familia nga Tortricidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eucosmocydia

Eucosmocydia oedipus


Kaliwatan sa isda ang Laemonema yuvto. Una ning gihulagway ni Nikolai V. Parin ug Sazonov ni adtong 1990. Ang Laemonema yuvto sakop sa kahenera nga Laemonema, ug kabanay nga Moridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
habagatan-sidlakang Kadagatang Pasipiko

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Pasipiko
Laemonema

Laemonema yuvto


Xuân Lộc là một xã thuộc huyện Phú Lộc, tỉnh Thừa Thiên Huế, Việt Nam.

Hành chính
Tính đến năm 2015 (theo Nghị quyết 09/NQ-HĐND tỉnh), xã Xuân Lộc có 4 thôn và 1 bản: Hưng An, Xuân Mỹ, Phụng Sơn, Hưng Lộc và bản Phúc Lộc.

Chú thích

Tham khảo

Xuân Lộc, Phú Lộc


Andreas Luthe (Velbert, 10 de março de 1987) é um futebolista profissional alemão que atua como goleiro.

Carreira
Andreas Luthe começou a carreira no VfL Bochum.

Futebolistas da Alemanha
Futebolistas do FC Augsburg

Andreas Luthe


I Trepalium sono un gruppo technical death metal francese nato a Deux-Sèvres nel 2001.

Formazione

Formazione attuale

 Renato Di Folco - voce
 Harun Demiraslan - chitarra
 Nicolas Amossé - chitarra
 Ludo - basso
 Sylvain Bouvier - batteria

Ex componenti
 Cèdric Punda (Kekè) - voce
 Guadagnino Aldrick - chitarra (solo live) (2006)

Discografia

Album in studio

2004 - Through the Absurd
2006 - Alchemik Clockwork of Disorder
2009 - XIII
2012 - H.N.P
2020 - From the Ground

Ep
2014 - Voodoo Moonshine
2015 - Damballa's Voodoo Doll

Demo
2002 - Psychic Storm
2003 - Pain's Threshold

Videografia

DVD
2005 - Holy Party
2006 - Hellfest DVD 2006
2009 - Hellfest DVD 2009

Altri progetti

Collegamenti esterni

Trepalium


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Agrotacris madeirensis. Una ning gihulagway ni Christiane Amédégnato ni adtong 1985. Ang Agrotacris madeirensis sakop sa kahenera nga Agrotacris, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Amazonas

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Amazonas
Agrotacris

Agrotacris madeirensis


McCleave is a surname. Notable people with the surname include:

 Dave McCleave (1911–1988), English boxer
 Robert McCleave (1922–2004), Canadian journalist, editor, judge, lawyer and politician
 William McCleave (1825–1904), Irish-born United States Army officer

McCleave


Kacper Bąkiewicz (ur. 15 listopada 1996 we Wschowie) – zawodnik sportów sylwetkowych federacji IFBB startujący w kategorii Men's Physique, siatkarz plażowy, wielokrotny reprezentant Polski,

Osiągnięcia sportowe
Men's Physique
 Mistrz X Zawodów w Kulturystyce i Fitness Sopot
 Uniwersytecki Wicemistrz Polski
 Srebrny medalista Pucharu Świata IFBB, Praga
 Brązowy medalista Debiutów Kulturystycznych
 Finalista Pucharu Świata seniorów, Rzym
 2x Finalista Diamond Cup
 Top 5 Puchar Świata / Puchar Polski
 Top 4 Diamond Cup Nadarzyn

Siatkówka Plażowa
 Wielokrotny Reprezentant Polski
 Top 10 Mistrzostw Europy
 Finalista Mistrzostw Polski Seniorów

Przypisy

Polscy siatkarze plażowi
Urodzeni w 1996
Ludzie urodzeni we Wschowie

Kacper Bąkiewicz


A Mariposa espanhola (Xanthopastis timais) é uma mariposa, ou traça, neotropical da família Noctuidae, encontrada na América Central, incluindo ilhas do Caribe, e América do Sul, até a Argentina. Foi classificada por Cramer, com a denominação de Phalaena timais, em 1780. Anteriormente distribuída do sul dos Estados Unidos até a América do Sul, considerou-se, em estudo de 2011, que a espécie norte-americana se chamaria Xanthopastis regnatrix (Grote, 1863).

Descrição
Xanthopastis timais se caracteriza por suas asas anteriores de coloração rosa pálido ou brancas, com características manchas em negro, amarelo ou laranja. Suas lagartas são predominantemente negras, com o corpo recoberto de pintas brancas, enfileiradas, e com extremidades alaranjadas. Suas pupas, de coloração marrom, são similares às de algumas mariposas da família Sphingidae. A principal diferença entre esta espécie e a norte-americana, Xanthopastis regnatrix, consiste no fato desta última espécie citada apresentar lagartas com listras em branco, ao invés de pintalgadas.

Planta-alimento
As lagartas de Xanthopastis timais são conhecidas por se alimentar gregariamente de plantas Monocotiledôneas das famílias Amaryllidaceae, Iridaceae e Liliaceae e dos gêneros Amaryllis, Clivia, Cooperia, Eucharis, Haemanthus, Hippeastrum, Hymenocallis, Narcissus, Pancratium, Polianthes, Zephyranthes, Iris, Crinum, Leucojum e Lilium; causando consideráveis danos nas folhas, bulbos e raízes de suas plantas hospedeiras.

Lepidópteros descritos em 1780
Mariposas
Lepidoptera
Noctuidae

Xanthopastis timais


Kaliwatan sa sunoga ang Platycephalus speculator. Una ning gihulagway ni Carl Benjamin Klunzinger ni adtong 1872. Ang Platycephalus speculator sakop sa kahenera nga Platycephalus, ug kabanay nga sunoga. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Sunoga
Sunoga sa Kadagatang Indyan
Sunoga sa State of Queensland
Platycephalus

Platycephalus speculator


Irene Gilbert (c. 1910 – 7 August 1985) (pronounced "Irini") was born in Thurles, County Tipperary. She was an Irish fashion designer based in Dublin. Ireland's first couturier, she was a member of the "Big Three" Irish fashion designers, along with Sybil Connolly and Raymond Kenna/Kay Peterson. Designing for royalty and high society, she was famous for her work and friendship with Grace Kelly. She was the first woman to run a successful fashion business in Ireland, operating out of a shop on St Stephen's Green on the southside of the city.

Early life
Gilbert was born in Thurles, County Tipperary in 1908.

Gilbert attended Alexandra College, after which she spent a short amount of time at a Belgian finishing school.

Work
Gilbert's career in the fashion industry began when she ran a dress shop on Wicklow Street in Dublin. She then went to London to train under a court dressmaker, before returning to open a hat shop on Dublin's North Frederick Street in the late 1940s.

Having moved to St Stephen's Green, Gilbert opened a shop there in 1947. She began selling clothes under her own label from 1950, since her first show took place in Restaurant Jammet. She was known for her work with silk, tweed, linen and Carrickmacross lace. Future celebrated designer, Pat Crowley, worked for Gilbert for seven years from 1960, as a designer as well as a sales and marketing specialist. The quality of the work contributed to Dublin's reputation as a "must stop-over" for the international fashion media. In 1962, Gilbert co-founded the Irish Haute Couture Group with Ib Jorgensen and Nelli Mulcahy.

She designed one of the ten variations of the Aer Lingus uniform.

Gilbert closed the business in 1969 and emigrated to Malta. She later moved to Cheltenham in England where she died in 1985.

Legacy
Gilbert's creations were prized by Anne, Countess of Rosse whose collection of Gilberts are now curated at Birr Castle. The National Museum of Ireland holds some of her letters and drawings, as well as some of her clothes. In January 2018, Gilbert's life and work was part of an exhibition at the Little Museum of Dublin.

References

Further reading

1910s births
1985 deaths
20th-century Irish people
Irish emigrants to the United Kingdom
Irish fashion designers
People from Thurles
Irish women fashion designers

Irene Gilbert (fashion designer)


Arteriae intercostales er 9 sæt af arterier der udspringer fra bagsiden af pars thoracica af aorta, samt arteria thoracica interna, og forløber langs undersiderne af ribben 3 til 10, hvor de forsyner musculi intercostales.

Delen der udspringer fra aorta benævnes arteriae intercostales posteriores og delen der udspringer fra thoracica interna arteriae intercostales anteriores. De to dele mødes og anastomoserer under deres forløb og betragtes som en enkelt struktur i meget litteratur.

Struktur

Arteriae intercostales posteriores
De bagerste dele af arterien udspringer hovedsageligt direkte fra bagsiden af arcus aortae og pars thoracica aortae. Undtagelsen er de to øverste af arterierne, som begge udspringer fra den samme arterie, som så deler sig i de to øverste arteriae intercostales.

Fællesarterien benævnes kun på engelsk, som supreme intercostal artery, men er ikke benævnt på latin. Den udspringer fra truncus costocervicalis, som selv udspringer fra arteria subclavia.

Forsyningsområde
De posteriore intercostalarterier er ansvarlige for forsyning af den del af musculi intercostales de er sammenhængende med, samt indervæggen af den omkringliggende brysthule. Arterien forsyner også dele af den dybe rygmuskulatur, eksempeltvist longissimus af erector spinae, samt rygsøjlen og rygmarven.

Arteriae intercostales anteriores
Lige bagved sternum udsender arteria thoracica interna ved hvert ribben den forreste del af arteriae intercostales. Denne del af arterien anastomoserer midtvejs langs ribbenene med dens posteriort udspringende søster. På vejen forsyner den intercostalmuskulaturen og væggen af thorax.

Referrencer

Arterier

Arteriae intercostales


En børshandlet fond (engelsk: exchange-traded fund), eller i daglig tale oftest blot benævnt en ETF, er en investeringsfond og samtidig et børshandlet produkt – altså er det en investeringsfond, der handles direkte på en fondsbørs.

Således ligner ETF'er på mange måder almindelige investeringsforeninger, bortset fra at ETF'er købes og sælges fra andre ejere i løbet af dagen på diverse fondsbørser, mens investeringsforeninger købes og sælges gennem et administrationsselskab eller en distributør baseret på deres pris ved dagens slutning (investeringsfondens indre værdi).

En ETF kan både indeholde aktiver såsom aktier, obligationer, valutaer, futureskontrakter og/eller råvarer såsom guldbarrer, og opererer generelt med en arbitragemekanisme designet til at holde ETF'ens handlede kurs tæt på dens indre værdi, om end afvigelser lejlighedsvis kan forekomme.

De fleste ETF'er er passivt forvaltede indeksfonde hvilket vil sige, at de har de samme værdipapirer i samme proportioner som et bestemt aktiemarkedsindeks eller obligationsmarkedsindeks. De mest populære ETF'er i USA efterligner S&P 500-indekset, NASDAQ-100-indekset, guldprisen, "vækst"-aktierne i Russell 1000-indekset eller et indeks for de største teknologivirksomheder. De største passivt forvaltede ETF'er har årlige løbende årlige administrationsomkostninger på 0,03% af det investerede beløb, men nogle aktivt forvaltede eller andre særlige ETF'er kan have løbende årlige administrationsomkostninger på langt over 1% af det investerede beløb. Investorer betaler ikke disse omkostninger direkte til udstederen af ETF'en, men betaler i stedet omkostninger indirekte ved, at en del af de samlede midler under forvaltning anvendes til afholde diverse administrationsomkostning (fx løn).

En ETF opdeler ejerskab ud i aktier, der ejes af de enkelte aktionærer. Aktionærerne ejer derpå indirekte fondens aktiver, og har ret til en andel af overskuddet (i form af eksempelvis udbytte), ligesom de i tilfælde af, at fonden likvideres ville være berettiget til enhver restværdi.

ETF'er er typisk attraktive at investere i, da man som investor kan opnå en høj grad af diversifikation (investeret i mange forskellige selskaber gennem et indeks) til lave omkostninger. Ligeledes kan ETF'er have skattemæssigefordele, ligesom de også oftest er meget omsættelighed (de kan hurtigt blive handlet og omsat til likvide midler).

$9 billioner er på globalt niveau investeret i ETF'er per august 2021, hvoraf $6,6 billioner er investeret i USA.

I USA er de største ETF-udstedere BlackRock (iShares) med en markedsandel på 35 %, The Vanguard Group med en markedsandel på 28 %, State Street Global Advisors med en markedsandel på 14 %, Invesco med en markedsandel på 5 % og Charles Schwab Selskab med en markedsandel på 4%. BlackRock (iShares) har ligeledes den største markedsandel i Europa, mens DWS Group (Xtracker), Société Générale (Lyxor), UBS Group AG og Amundi også har større markedsandele.

Closed-end fonde (CEF) anses ikke for at være ETF'er, selvom de er fonde og handles på en børs.

Udstedere af ETF'er

 AdvisorShares : udsteder kun aktivt forvaltede ETF'er, majoritetsejet af Fund.com
 Banco Itau : udsteder ETF'er i Brasilien
 Bips Investment Managers : udsteder Bips (Beta Investment Performance Securities) i Sydafrika
 BlackRock : udsteder iShares
 BNP Paribas : udsteder EasyETF'er i Europa
 Boost ETP : udsteder korte (inverse) og gearede børshandlede produkter, herunder 3X aktie- og råvareprodukter i Europa
 Charles Schwab Corporation : udsteder ETF'er
 Deutsche Bank : udsteder Xtrackers ETF'er og administrerer PowerShares DB råvare- og valutabaserede ETF'er
 ETF-værdipapirer : udsteder ETF'er primært i Australien
 Franklin Templeton Investments : Udsteder LibertyShares® ETF'er
 Global X Funds : udsteder ETF'er
 Guggenheim Partners : udsteder specialiserede Guggenheim Funds ETF'er
 Indo Premier Investment Management : udsteder Premier ETF'er på Indonesiens børs
 Invesco : udsteder Invesco ETF'er, samt BLDRS baseret på amerikanske depositarbeviser
 Lyxor Asset Management : udsteder Lyxor ETF'er i Frankrig
 Natixis Investment Managers : udsteder Active International Minimum Volatility ETF (MVIN) og Active Short Duration Income ETF (LSST)
 NextFins : udsteder Nifty India Financials ETF (INDF)
 Standard Life Aberdeen : udsteder råvare-ETF'er
 State Street Global Advisors : udsteder SPDR'er
 The Vanguard Group : udsteder Vanguard ETF'er, tidligere kendt som VIPER'er
 United States Commodity Funds : udsteder råvare-ETF'er såsom United States Oil Fund
 Van Eck Global : udsteder Market Vectors ETF'er
 WisdomTree Investments : udsteder special-ETF'er

Referencer

Børshandlet fond


Discoderus parallelus is a ground beetle in the family Carabidae ("ground beetles"), in the suborder Adephaga ("ground and water beetles").
Discoderus parallelus is found in North America.

References

Further reading
 American Beetles, Volume I: Archostemata, Myxophaga, Adephaga, Polyphaga: Staphyliniformia, Arnett, R.H. Jr., and M. C. Thomas. (eds.). 2000. CRC Press LLC, Boca Raton, Florida.
 American Insects: A Handbook of the Insects of America North of Mexico, Ross H. Arnett. 2000. CRC Press.
 Bousquet, Yves (2012). Catalogue of Geadephaga (Coleoptera, Adephaga) of America, north of Mexico. ZooKeys, issue 245, 1–1722.
 Bousquet, Yves, and André Larochelle (1993). Catalogue of the Geadephaga (Coleoptera: Trachypachidae, Rhysodidae, Carabidae including Cicindelini) of America North of Mexico. Memoirs of the Entomological Society of Canada, no. 167, 397.
 Peterson Field Guides: Beetles, Richard E. White. 1983. Houghton Mifflin Company.

External links

Carabidae

Discoderus parallelus


Áarstova í Havn er serstakliga kend fyri at hava verið barnaheim Hans Andrias Djurhuusar og Janus Djurhuusar. Saman ganga teir eisini undir heitinum Áarstovubrøðurnir.

Áarstova í Havn stóð millum Gongina, Knússstovu og Cáfe Natúr. Í Áarstovu vóru koyggjusengur. Roykstovan hevði moldgólv, meðan glassstovan hevði trægólv. Í erva var eitt kamar, har svóvu brøðurnir Hans Andrias og Janus.

Út móti ánni varð seinni ein útbygningur bygdur upp í húsini. Um veturin, tá landsynningur var, kundi vera so nógvur súgur, at tað breyt niðan um húsini.

Tórshavn
Bygningar og bygningsverk í Føroyum

Áarstova


The Archdeacon of Clonfert was a senior ecclesiastical officer within the Diocese of Clonfert until 1625; the Diocese of Clonfert and Kilmacduagh until 1834 when it became an office within the Diocese of Killaloe and Clonfert. The Archdeaconry can trace its history from Meiler De Burgo who held office from 1550 to 1587 through to the last discrete incumbent Henry Varian Daly who died in 1925.

References

Lists of Anglican archdeacons in Ireland
Religion in County Galway
Archdeacons of Clonfert and Kilmacduagh
Diocese of Limerick and Killaloe

Archdeacon of Clonfert


Spinibarbus maensis là một loài cá thuộc họ Cá chép.

Đây là một loài cá đặc hữu của Việt Nam, được phát hiện vào năm 2007 trên sông Mã và sông Ngàn Phố. Tên khoa học của loài này được đặt theo tên của sông Mã. Tên tiếng Việt là cá dốc.

Chú thích

Tham khảo

M
Động vật đặc hữu Việt Nam
Cá Việt Nam
Động vật được mô tả năm 2007

Cá dốc


Le gare di canottaggio dei Giochi della V Olimpiade si sono svolte nel Canale Willebroek, Vilvoorde presso Anversa dal 27 al 29 agosto 1920. Il campo di regata aveva una lunghezza di 2000 metri.

Podi

Medagliere

Altri progetti

Collegamenti esterni
  Rowing at the 1920 Antwerpen Summer Games: Men's Coxed Eights su Sports-reference.com

Canottaggio ai Giochi della VII Olimpiade


Confessionário foi um talk-show, apresentado por Teresa Guilherme, e emitido  no TVI Reality e na TVI. Terminou dia 14 de fevereiro de 2018.

Sinopse
No âmbito das celebrações dos seus 25 anos, a TVI abre o baú do passado e revive as maiores histórias da novela vida real.
No "Confessionário", Teresa Guilherme reecontra as caras mais marcantes de sempre dos reality-shows da TVI, desde o Big Brother à Casa dos Segredos.

Alguns programas

Big Brother Portugal
2017 na televisão em Portugal
Secret Story - Casa dos Segredos
2018 na televisão em Portugal
Programas de entrevistas de Portugal

Confessionário (programa de televisão)


An Ptilinopus regina in uska species han Aves nga ginhulagway ni William Swainson hadton 1825. An Ptilinopus regina in nahilalakip ha genus nga Ptilinopus, ngan familia nga Columbidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. r. xanthogaster
 P. r. flavicollis
 P. r. ewingii
 P. r. roseipileum
 P. r. regina

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ptilinopus

Ptilinopus regina


Manastir Ajdanovac pripada Eparhiji niškoj Srpske pravoslavne crkve i nalazi se na obroncima Jastrepca, nedaleko od Prokuplja. Predstavlja nepokretno kulturno dobro kao spomenik kulture od velikog značaja.

Manastirska crkva posvećena svetom Đorđu, podignuta je oko 1321. ili neposredno po turskom osvajanju Balkana (oko 1485), a živopisana 1492. U nekoliko navrata (1887, 1907. i 1949) manastir je obnavljan i tada je dobio konake i spomen-česmu, a radovi na konzervaciji njegovog freskoslikarstva i arhitekture obavljeni su tokom 1996. i 1997. godine.

Manastirska crkva
Manastirsku crkvu odlikuje skromna i jednostavna arhitektura, bez ukrasa na njenoj spoljašnjosti koja je bila omalterisana, a pripada grupi rijetkih crkvi, koje su podignute malo nakon osmanlijskih osvajanja. Njena osnova je jednobrodna, sa narteksom i otvorenim tremom na jednoj i polukružnom oltarskom apsidom na drugoj strani. Nad njom je običan krov na dve vode, bez kubeta ili zvonika, dok se niše u istočnom zidu koriste kao đakonikon i proskomidija.
Živopis u njenoj unutrašnjosti, očuvan je djelimično, a smatra se da su ga radili majstori sa sjevera današnje Grčke.

Reference

Srednjevjekovni manastiri u Srbiji
Spomenici kulture u Srbiji

Manastir Ajdanovac


Kaliwatan sa insekto ang Procaviphilus sclerotis. Una ning gihulagway ni Bedford, G. A. H. ni adtong 1932. Ang Procaviphilus sclerotis sakop sa kahenera nga Procaviphilus, ug kabanay nga Trichodectidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Procaviphilus

Procaviphilus sclerotis


Kaliwatan sa alibangbang ang Hyblaea firmamentum. Una ning gihulagway ni Achille Guenée ni adtong 1852. Ang Hyblaea firmamentum sakop sa kahenera nga Hyblaea, ug kabanay nga Hyblaeidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Hyblaea

Hyblaea firmamentum


Cuộc chiến con lợn đây là một cách gọi khoa trương có phần chế giễu mà lịch sử và đa phần các tác phẩm với nội dung liên quan đến sự kiện 1859 về việc tranh chấp lãnh thổ giữa Đế quốc Anh và Hoa Kỳ tại quần đảo San Juan. Trên thực tế sự kiện này chỉ có thể dừng lại ở đôi từ "cuộc xung đột", vì đỉnh điểm của sự kiện 1859 tại San Juan chỉ dừng lại ở việc 400 lính Mỹ đồn trú trên đảo San Juan và một tàu chiến Anh quốc neo đậu ngoài biển gần đảo San Juan, nhưng không có tiếng súng nào nổ ngoài phát súng được một công dân Mỹ bắn chết một con lợn, mà đó là nguyên nhân gây ra cuộc xung đột nói trên.

Nguyên nhân

Mất một thời gian khá dài và phức tạp để Đế quốc Anh và Hoa Kỳ có thể phân định được đường biên giới giữa thuộc địa Canada của Anh và vùng đất còn lại ở phía Tây Bắc của Mỹ giáp với thuộc địa này. Năm 1846, Hiệp ước Oregon được hai bên ký kết với việc đồng thuận của cả hai phía là lấy vĩ tuyến 49 làm đường biên giới. Theo đó thì đường biên giới chạy ngang qua eo biển Georgia ở phía Tây cho đến ra Thái Bình Dương, trong khi đó hai bên đều nhất trí rằng đảo Vancouver thuộc quyền sở hữu của Anh, nhưng hiệp ước không nói gì tới quần đảo San Juan, một quần đảo nằm phía Nam vĩ tuyến 49. Kết quả của việc đó là một cuộc tranh chấp biên giới giữa hai nước nổ ra, và có lúc dường như đã xảy ra xung đột và có thể là chiến tranh."

Phần lãnh thổ tranh chấp duy nhất giữa Hoa Kỳ và Anh là quần đảo San Juan nằm trong vùng biển giữa Canada và vùng lãnh thổ Oregon. Anh và Mỹ đều tuyên bố những hòn đảo này thuộc chủ quyền của mình, cả hai nước đều có cư dân sinh sống ở đó. Năm 1853, đảo đã trực thuộc vùng đất Lãnh thổ Washington mới thành lập Vào ngày 15 tháng 6 năm 1859, một cư dân quốc tịch Mỹ trên đảo San Juan tên là Lyman Cutlar đã bắn chết một con lợn trong ruộng khoai tây nhà mình, nhưng đó là một con lợn của một cư dân Anh quốc cũng sống trên hòn đảo này. Nhà chức trách Anh đe doạ sẽ bắt giữ Cutlar nếu không chịu bồi thường, nhưng trên thực tế con lợn của Lyman Cutlar bắn hạ là một con lợn rừng Berkshire, và cuộc xung đột giữa hai bên bắt đầu từ việc một con lợn bị bắn chết.

Diễn biến
Chính quyền Anh trên đảo San Juan ra quyết định nếu công dẫn Mỹ bắn chết con lợn phải bồi thường vì lỗi lầm của mình. Những cư dân Mỹ trên đảo liền cậy nhờ đến sự giúp đỡ của quân đội Mỹ nằm dưới sự chỉ huy của viên tướng hiếu chiến William Harney, ông ta đã cho cử đến hòn đảo này một đại đội thuộc trung đoàn bộ binh số 9. Đáp lại điều đó, viên Thống đốc Anh ở British Columbia cũng đã cử một chiếc thuyền chiến đến hòn đảo này. Tình hình trở nên vô cùng căng thẳng. Lực lượng 400 lính Hoa Kỳ đống chốt trên đảo, trong khi đó hạm đội thuyền chiến với hơn 2000 lính của Anh cũng sẵn sàng ở ngoài khơi đổ bộ lên đảo. Khả năng chiến tranh đã hiện hữu.

Kết quả

Một điều may mắn là các sĩ quan Hải quân Anh không tuân lệnh viên Thống đốc là đổ bộ lên đảo nhằm tránh cuộc chiến đối đầu. Chính quyền Washington lo ngại việc những hành động giận dữ của cư dân trên đảo sẽ dẫn đến chiến tranh giữa hai quốc gia, nên đã cử tướng Winfield Scott, tư lệnh Quân đội Mỹ, tới để làm dịu tình hình. Cả hai nước thống nhất tạm thời sẽ cùng quản lý quần đảo, chấm dứt cuộc đối đầu quân sự.

Nếu một cuộc chiến tranh giữa Mỹ và Anh lại nổ ra thì thực sự sẽ rất tàn khốc, nhưng sự tàn khốc có thể chấp nhận được nếu đó là một cuộc chiến tranh giành độc lập mà người dân 13 bang thuộc địa Mỹ đã từng tiến hành để chống lại chính quyền hà khắc London để giành lại quyền tự quyết cho mình thì không gì phải bàn cãi, nhưng nếu máu của nhiều người phải đổ trên chiến trường với lý do vì một con lợn đã bị bắn chết thì đó thực sự là một điều điên rồ nhất trong lịch sử và mãi mãi sẽ bị hậu thế nguyền rủa, và may mắn thay điều tồi tệ đó không xảy ra. Và cả hai bên Anh và Mỹ phải thực sự biết ơn các viên sĩ quan trên hạm đội Anh quốc đã không tuân lệnh viên thống đốc Anh ở British Columbia đổ bộ lên đảo San Juan, chỉ cần lính Anh đổ bộ lên đảo là súng sẽ nổ và chiến tranh khó tránh khỏi, vì vị tướng hiếu chiến của quân đội Mỹ là William Harney đã ra chỉ thị "Chống lại mọi nỗ lực can thiệp của nhà chức trách Anh" và viên chỉ huy quân đội Mỹ được cử tới chốt tại đảo San Juan là đại uý George Pickett cũng phát biểu rằng "Chúng tôi sẽ biến hòn đảo này thành một đồi Bunker thứ hai".

Việc chấm dứt cuộc đối đầu quân sự làm cho các nhà chính trị hai nước thở phào nhẹ nhỏm, vì nếu chiến tranh xảy ra thì vô cùng khó lường, nhưng một cuộc chiến vì một con lợn bị bắn chết thì quả là một điều không thể tưởng tượng được trong lịch sử. Từ việc đối đầu bằng lưỡi lê và súng đạn, hai bên chuyển sang đối đầu nhau trên bàn ngoại giao, cuộc chiến tốn nhiều nước bọt kéo dài trong suốt 12 năm. Cho đến năm 1871 khi việc này được quyết định bởi vị hoàng đế Wilhelm I của Đức, khi hai nước chọn ông làm trọng tài cho cuộc đấu, và mọi chuyện tranh chấp cũng đã dừng lại vào năm 1872 với việc vị vua Đức này quyết định những điều có lợi cho Mỹ, đường biên giới được xác định tại eo biển Haro, tức là quần đảo thuộc về quyền quản lý của Hoa Kỳ.

Trích nguồn
 http://en.wikipedia.org/wiki/San_Juan_Islands
 http://vi.wikipedia.org/wiki/Qu%E1%BA%A7n_%C4%91%E1%BA%A3o_San_Juan
 http://en.wikipedia.org/wiki/Pig_War
 The Greatest war stories never told (100 tales from military history to astonish, bewilder, and stupefy)_Rick Beyer

Liên kết
 The Pig War, National Park Service
 The Pig War of San Juan Island
 Lyman Cutlar touches off Pig War between U.S. and Great Britain on ngày 15 tháng 6 năm 1859, HistoryLink.org

Tham khảo

Lịch sử British Columbia
Lịch sử Washington (state)
Tranh chấp biên giới Hoa Kỳ - Canada
Xung đột năm 1859
Lịch sử Tây Bắc Thái Bình Dương

Cuộc chiến Con lợn


Roberto Bautista Agut was the defending champion, but lost in the second round to Gilles Simon.

Simon went on to win the title, defeating Kevin Anderson in the final, 7–6(7–4), 6–2.

Seeds
The top four seeds receive a bye into the second round.

Draw

Finals

Top half

Bottom half

Qualifying

Seeds

Qualifiers

Qualifying draw

First qualifier

Second qualifier

Third qualifier

Fourth qualifier

References
 Main Draw
 Qualifying Draw

Singles

2018 Tata Open Maharashtra – Singles


Viking Cycle Company var et engelsk cykelfirma. Grundlagt i 1908 i Wolverhampton som et cykelværksted, blev det producent og sponsor for et raceteam. Virksomheden lukkede i 1967; virksomheden blev købt og genoprettet som Viking Cycles, en samler i Derry, Nordirland. Mærket blev senere solgt til Avocet Sports fra Manchester, som importerede cykler til England under Vikings navn. Efter erhvervelsen af Avocet af det indiske selskab Hero Cycles er mærkenavnet blevet brugt af dets Insync Bikes-afdeling.

Historie
Alfred Victor Davies startede i 1908 med at reparere cykler for at supplere sin løn som jernbanemand og fortsatte med det på fuld tid, da han blev beordret til at stoppe, fordi regler forbød andet job. Omkring 1935, efter to gange at have flyttet og erhvervet en ekstra bygning til værkerne, begyndte virksomheden at fremstille rammer snarere end blot at samle cykler. /Viking.htm "The Viking Cycle Company", Wolverhampton History and Heritage Website, hentet den 17. november 2014.  Alfred Davies blev efterfulgt af hans søn, Reg Davies, der registrerede virksomheden som Viking Cycles Limited i 1939.   I løbet af den anden verdenskrig producerede virksomheden ammunition.

Efter krigsproduktionen steg fra ca. 800 cykler om året i slutningen af 1940'erne til mere end 20.000 i 1963, hvilket gjorde Viking til byens største nogensinde cykelproducent.  Virksomheden diversificerede sig til lette racercykler og begyndte Viking road racer-team i 1948, administreret af tidligere Wolverhampton Wheeler Bob Thom, som senere også blev salgschef. På sit produktionshøjde i midten af 1960'erne , virksomheden beskæftigede omkring 70 ansatte.

I august 2015 købte Hero Cycles, et indisk selskab ejet af Pankaj M Munjal, en majoritetsandel i Avocet. Hero har lanceret Viking Cycles-mærket  der skal sælges under deres nye Det britiske og europæiske mestermærke Insync Bikes.

Referencer

Eksterne links (på engelsk)
 Viking Cycles
 Insync Bikes

Køretøjsproducenter fra Storbritannien
Etableret i 1908
Wolverhampton
Cykelproducenter

Viking Cycle Company


Kaliwatan sa isda ang Glyptophidium longipes. Una ning gihulagway ni Norman ni adtong 1939. Ang Glyptophidium longipes sakop sa kahenera nga Glyptophidium, ug kabanay nga Ophidiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Indyan
Isdangtunay sa Habagatang Aprika
Glyptophidium

Glyptophidium longipes


Periscyphops pseudosilvanus là một loài chân đều trong họ Eubelidae. Loài này được Ferrara & Schmalfuss miêu tả khoa học năm 1976.

Chú thích

Tham khảo

Periscyphops

Periscyphops pseudosilvanus


Adrenokortikotropni hormon (ACTH) ili adrenokortikotropin, kortikotropin je  polipeptidni tropni hormon kojeg proizvodi i luči prednji režanj hipofize. Relativna molekulska masa mu oko 4540 Da. Regulira rad kore nadbubrežnih žlijezda, a lučenje se izrazito povećava u stresnim situacijama. Za medicinske potrebe, industrijski se izolira iz svinjske hipofize. Upotrebljava se za liječenje bolesti nadbubrežnih žlijezda, raznih upalnih bolesti (npr. bolesti zglobova) i u veterinarskoj praksi.

ACTH je segment mnogo većeg molekula prohormona glikoproteina koji se naziva proopiomelanokortin (POMC), pa ima iste fizičkohemijske performanse kao i njegov prekursor (uporedi infoboksove). POMC sintetiraju kortikotrofi prednjeg režnja hipofize koji čine oko 10 posto žlijezde. Molekula se dijeli na nekoliko biološki aktivnih polipeptida kada se iz kortikotrofa otpuštaju sekretorne granule. Među tim polipeptidima je i ACTH, čije je glavno delovanje stimulisanje rasta i lučenje ćelija nadbubrežne kore. Uz to, hormon uzrokuje porast pigmentacije kože. Ostali polipeptidi dobiveni iz POMC uključuju hormon koji stimulira melanocite (alfa- i beta-melanotropin), koji povećava pigmentaciju kože; beta-lipotropin, koji potiče oslobađanje masnih kiselina iz masnog tkiva; mali fragment ACTH-a za koji se misli da poboljšava memoriju; i beta-endorfin, koji suzbija bol.

Upotrebljava se i kao lijek i dijagnostičko sredstvo. ACTH je važna komponenta hipotalamusno-hipofizno-nadbubrežne osovine i često se proizvodi kao odgovor na biološki stres (zajedno s njegovim prekursatorom kortikotropin-oslobađajućim hormonom iz hipotalamusa). Glavni efekti su mu povećana proizvodnja i oslobađanje kortizola iz  kore nadbubrežne žlijezde. ACTH je također povezan sa circirkadijskim ritmom u mnogim organizmima.

Manjak ACTH znak je sekundarne nadbubrežne insuficijencije (potisnuta proizvodnja ACTH zbog oštećenja hipofize ili hipotalamusa hipopituitarizam) ili tercijarne insuficijencije nadbubrežne žlijezde. (bolest hipotalamusa, sa smanjenjem oslobađanja kortikopin-oslobađajućeg hormona (CRH)). Suprotno tome, hronično povišeni nivoi ACTH nastaju upri primarnoj nadbubrežnoj insuficijenciji (npr. Addisonova bolest) kada je proizvodnja kortizola  nadbubrežne žlijezde hronično deficitarna. Kod Cushingove bolesti  uzrok je povišena razina  ACTH (iz prednjeg režnja  hipofize) i viška kortizola (hiperkortizolizam) – ova konstalacija znakova i simptoma poznata je kao Cushingov sindrom. Ovaj sindrom takođe može biti rezultat povećane koncentracije kortikosteroida izlučenih benignim i malignim tumorima. Bolest se javlja i u rijetkim slučajevima kada nivo ACTH nije povišen; smatra se da hiperplaziju uzrokuju autoantitijela na ACTH receptore.

Proizvodnja i regulacija
POMC, ACTH i β-lipotropin izlučuju se iz kortikotropa u prednjeg režnja hipofize (ili adenohipofiza), kao odgovor na kortikotropin-oslobađajući hormon (CRH) kojeg oslobađa hipotalamus. ACTH se sintetiše iz preopiomelanokortina (pre-POMC). Uklanjanje signala peptidnim putem translacije proizvodi 241-aminokiselinski polipeptid POMC, koji prolazi niz post-translacijskih modifikacija kao što su fosforilacija i glikolizacija, prije nego što se proteolitski razlaže enzimpm  endopeptidaza da bi nastali različiti fragmenti polipeptida s različitom fiziološkom aktivnošću. Ovi fragmenti uključuju:

Da bi se reguliralo izlučivanje ACTH, mnoge tvari izlučene unutar ove osovine pokazuju polagano / srednje i brzo povratno djelovanje. Glukokortikoidi mogu inhibirati lučenje CRH iz hipotalamusa, što zauzvrat smanjuje sekreciju ACTH-a iz prednjeg režnja hipofize. Glukokortikoidi mogu takođe inhibirati brzinu transkripcija gena POMC i sintezu peptida. Potonji je primjer sporog ciklusa povratnih sprega koji radi u redoslijedu od nekoliko sati do dana, dok prvi radi po redoslijedu u minutama.

Poluživot ACTH-a u ljudskoj krvi je oko deset minuta.
.

Struktura
ACTH se sastoji od 39 aminokiselina, od kojih se prvih 13 (računajući od N-kraja) može otcijepiti da bi se formirao α-melanocit-stimulirajući hormon (α-MSH). (Ova uobičajena struktura odgovorna je za pretjerano preplanuće kože u Addisonovoj bolesti.) Nakon kratkog vremenskog razdoblja, ACTH se cijepa na α – melanocit-stimulirajući hormon (α-MSH) i CLIP, peptid nepoznate aktivnosti kod ljudi.

Ljudski ACTH ima molekulsku težinu od 4.540 Da.
.

Funkcija
ACTH stimulira izlučivanje glukokortikoidnih steroidnih hormona iz ćelija kore nadbubrežne žlijezde, posebno u zona fasciculata nadbubrežnih žlijezda. ACTH deluje vezanjem na površinu ćelije ACTH receptora, koji su locirani prvenstveno na adrenokortikalnim ćelijama kori nadbubrežne žlijezde. ACTH receptor je G-protein spregnuti receptor. Nakon vezivanja liganda, receptor prolazi konformacijske promjene koje stimuliraju enzim adenililciklaza, što dovodi do povećanja unutarćelijskog cAMP-a i kasnije aktivacije kinaze A. ACTH utiče na lučenje steroidnih hormona i pomoću brzih kratkoročnih mehanizama koji se odvijaju u roku od nekoliko minuta i sporijim dugoročnim aktivnostima. Brze akcije ACTH uključuju stimulaciju isporuke holesterola u mitohondrijama u kojima se nalazi enzim P450scc. P450scc katalizira prvi korak steroidogeneze koji  cijepa bočni lanac holesterola. ACTH također stimulira unos lipoproteina  u korteksne ćelije. To povećava bioraspoloživost holesterola u ćelijama kore nadbubrežne žlijezde.

Dugoročno djelovanje ACTH uključuje stimulaciju transkripcije gena koji kodiraju steroidogene enzime, posebno P450scc, steroid 11β-hidroksilazu i njihove povezane proteine za prijenos elektrona.  Taj se učinak primjećuje tokom više sati. These actions are probably necessary to supply the enhanced energy needs of adrenocortical cells stimulated by ACTH.

ACTH receptori van nadbubrežne žlijezde
Kao što je gore navedeno, ACTH je produkt razgradnje prohormona, proopiomelanokortina (POMC), koji također proizvodi i druge hormone uključujući α-MSH, a  stimulira proizvodnju melanina. Porodica povezanih receptora posreduje delovanje ovih hormona, porodica MCR ili melanokortinski receptor. |Oni uglavnom nisu povezani sa hipofizno – nadbubrežnom osovinom. ACTH-receptor je MC2R. Iako ima presudnu funkciju u regulaciji funkcija nadbubrežne žlijezde, ispoljava se i drugdje u tijelu, tačnije u osteoblastima koji su odgovorni za stvaranje nove kosti, što je neprekidan i visoko reguliran proces u tijelima kičmenjaka koji udišu zrak. Ekspresiju funkcije  MC2R na osteoblastima otkrili su Isales et al, 2005. Od tog vremena, dokazano je da odgovor ćelija koje formiraju kosti sa ACTH uključuje proizvodnju VEGF, kao što to čini i u nadbubrežni. Taj je odgovor možda je važan u održavanju preživljavanja osteoblasta pod određenim uvjetima. Ako je ovo fiziološki važno, vjerojatno funkcionira u uvjetima kratkotrajne ili isprekidane signalizacije ACTH-a, jer se kontinuiranim izlaganjem osteoblasta ACTH-u efekt izgubio za nekoliko sati.

Historija
Dok je radila na svojoj disertaciji, Evelyn M. Anderson otkrila je ACTH sa Jamesom Bertramom Collipom i Davidom Landsborough Thomsonom, a u radu objavljenom 1933. objasnila je njegovu funkciju u tijelu.

Aktivni sintetski oblik ACTH, koji se sastoji od prve 24 aminokiseline nativnog ACTH-a, prvi je napravio Klaus Hofmann na University of Pittsburgh.

Pridružena stanja
 Hipofizna bolest, žlijezda koja proizvodi, između ostalog, hormon ACTH
 Hipopituitarizam, premaleno lučenje ACTH u hipofizi, što dovodi do sekundarne insuficijencije nadbubrežne supstance (oblik hipokortizma)
 Addisonova bolest, primarna insuficijencija nadbubrežne žlijezde (drugi oblik hipokortizma)
 Cushingov sindrom, nedostatno lučenje, jedan od uzroka je hipersekrecija ACTH
 Karcinom malih ćelija, čest uzrok ektopnog lučenja ACTH
 Kongenitalna adrenalna hiperplazija, bolesti nastale djelovanjem  kortizola
 Nelsonov sindrom, brzo uvećanje hipofize koja proizvodi ACTH nakon uklanjanja obje nadbubrežne žlijezde
 Adrenoleukodistrofija, može biti praćena adrenalnom insuficijencijom
 Westov sindrom ("infantilni grčevi"), bolest gde se ACTH koristi kao terapija
 Sindrom postorgazmične bolesti (POIS), proizvodnjom tirozin-hidroksilaza i dopamin β-hidroksilaza, dva enzima koja sadrže biohemijski mehanizam pomoću kojeg se proizvode norepinefrin i epinefrin.

Reference

Vanjski linkovi

Hormoni
Peptidi
Hormoni hipofize
Endokrinologija

Adrenokortikotropni hormon


Nils "Nisse" Andersson (born 28 August 1941) is a Swedish former football manager. Nisse became the football manager of AIK Fotboll team in 1987. He too served as the manager of Sweden U21 team from 1987 to 1990. In 1990, he took charge as the interim manager of the Sweden national team for the rest of the year. In 1991 Tommy Svensson was ready to take charge. Andersson and also played for key role as a coach of Sweden at the 1992 Summer Olympics, where the national team finished in fifth place.

References

External links

 Manager Profile at European football

1941 births
Living people
Swedish football managers
AIK Fotboll managers

Nisse Andersson


The 1948 Liège–Bastogne–Liège was the 34th edition of the Liège–Bastogne–Liège cycle race and was held on 2 May 1948. The race started and finished in Liège. The race was won by Maurice Mollin.

General classification

References

1948
1948 in Belgian sport

1948 Liège–Bastogne–Liège


An Cryptocentrus cinctus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Herre hadton 1936. An Cryptocentrus cinctus in nahilalakip ha genus nga Cryptocentrus, ngan familia nga Gobiidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cryptocentrus

Cryptocentrus cinctus


È nata in Toscana, figlia dell'asso dell'aviazione della prima guerra mondiale Fulco Ruffo di Calabria. È di ascendenza belga attraverso la nonna paterna, Laure Mosselman du Chenoy (1851-1925), che lasciò Bruxelles per sposare Beniamino Ruffo di Calabria e stabilirsi a Napoli. Attraverso sua madre, Luisa Gazelli, discende da Gilbert du Motier de La Fayette.

Parla correntemente l'italiano, il francese e l'inglese. Fin dal suo arrivo nella capitale belga, studiò anche l'olandese, lingua madre di circa il 60% dei suoi futuri sudditi. Durante la sua giovinezza è stata ritenuta una delle più belle principesse d'Europa e in qualità di regina è stata impegnata negli ambiti della gioventù, dell'istruzione e dell'arte.

Biografia

Educazione e carriera
La regina Paola è nata nel 1937 a Villa Claudia, presso Forte dei Marmi. Discende da una delle più antiche casate del Regno di Sicilia, ultimogenita dell'aviatore Fulco Ruffo di Calabria. Sua madre era Luisa Gazelli dei Conti di Rossana (1896-1989), che in gioventù fu dama di compagnia della regina Elena.
 I suoi fratelli maggiori furono Maria Cristina (1920-2003), Laura (1921-1972), Fabrizio (1922-2005; capo della dinastia dal 1975), Augusto (1925-1943; morto in battaglia nel mare di Pescara), Giovannella (1927-1941; deceduta per un'intossicazione alimentare) e Antonello (1930-2017).

Rimase orfana di padre nel 1946 e trascorse tutta la sua gioventù a Roma. Venne educata all'Istituto Villa Pacis, all'Istituto Sant'Angela Merici e al Liceo Caterina Volpicelli, ottenendo la maturità classica. In seguito studiò storia dell'arte e aprì un atelier di moda in Piazza di Spagna con l'amica Marina Elide Punturieri.

Fidanzamento
Nel novembre del 1958 Paola si recò in Vaticano per presenziare all'insediamento di Giovanni XXIII. Vi incontrò il principe Alberto di Liegi a un evento organizzato dall'ambasciata belga e il 6 dicembre dello stesso anno si fidanzarono, al diciottesimo compleanno di Maria Camilla Pallavicini.

L'unione ufficiale si tenne il 13 aprile 1959 al castello di Laeken. Alcuni giorni dopo fu annunciato che la coppia desiderava sposarsi in Vaticano il 1⁰ luglio, con il pontefice quale officiante della cerimonia. Tuttavia non ricevettero l'approvazione del Governo e nemmeno dell'opinione pubblica, che riteneva che il matrimonio dovesse svolgersi in Belgio. Inoltre, il Vaticano riconosceva soltanto l'unione religiosa, ma la legge belga dava precedenza all'unione civile.

Il papa stesso si oppose all'idea di celebrare le nozze e il 2 giugno il Governo annunciò che la coppia si sarebbe sposata a Bruxelles. Il 9 giugno Paola giunse assieme a sua madre in Belgio, partecipando a un ricevimento nei giardini di Laeken.

Principessa di Liegi

Paola e Alberto si sposarono il 2 luglio 1959, con rito civile nel palazzo reale di Bruxelles e rito religioso nella Concattedrale di San Michele e Santa Gudula. Ebbe come damigelle due nipoti, figlie della sua sorella più grande, e la principessa Marie-Christine. Si stabilirono assieme al castello del Belvédère. Nel 1965 le venne dedicata la canzone Dolce Paola dal cantautore Salvatore Adamo.

Dopo aver avuto tre figli, lei e il marito vissero un periodo di crisi. Mentre il principe intratteneva una relazione extraconiugale, Paola venne paparazzata negli anni '70 con un uomo a cui fu legata per breve tempo. Quest'ultimo venne identificato come il visconte Albert de Mun, mentre il giornalista Mario Danneels (autore di una biografia non autorizzata della regina nel 1999) ritenne che si trattasse di un fotografo di Paris Match. Paola e Alberto si riconciliarono sul finire degli anni '70, celebrando un secondo matrimonio a Marsiglia a metà anni '80.

Nel dicembre 1992 fu creata per sua volontà la Fondazione Principessa Paola, per sostenere concretamente l'integrazione dei giovani nella società, gli insegnanti e le scuole svantaggiate.

Regina dei Belgi

Anni novanta
Il 9 agosto 1993 Alberto giurò come sovrano e Paola succedette in qualità di regina a Fabiola de Mora y Aragón. Divenne la prima consorte reale belga ad avere origini belghe e a possedere un proprio ufficio all'interno della residenza reale, mantenendo una netta divisione tra la vita privata e gli impegni pubblici.

Nel 1993 iniziò ad assisterla come dama d'onore la baronessa Colette de Broqueville e nel 1994 il diplomatico Willem Van de Voorde divenne suo segretario. Nel settembre 1996 ricevette al palazzo reale con il re i genitori dei bambini vittime dell'affare Dutroux.

Dopo l'anno scolastico 1996/1997 iniziò a consegnare annualmente il Premio Regina Paola per l'Insegnamento, destinato a progetti educativi innovativi in alternanza tra la scuola primaria e secondaria. La sua fondazione avviò anche il programma "L'École de l'Espoir", per sostenere economicamente le scuole operative in contesti sociali difficili.

Il 23 maggio 1997 le Poste Italiane le dedicarono un francobollo da 750 lire, in cui veniva raffigurata con lo sfondo di Castel Sant'Angelo. Dallo stesso anno, fino al 2013, ebbe come dama d'onore Nathalie van den Abeele. Dal 26 al 28 settembre 1999 presenziò alla conferenza organizzata dalla Polonia per il 10⁰ anniversario della Convenzione internazionale sui diritti dell'infanzia.

Anni duemila
Nel 2000 Geert Criel divenne il suo segretario, succeduto dalla diplomatica Caroline Vermeulen nel 2004, che mantenne la carica fino al 2011. Nel 2002 divenne presidentessa onoraria di Child Focus, organizzazione dedicata al ritrovamento di bambini scomparsi e alla lotta contro l'abuso su minori. Unitamente ad altre consorti di capi di Stato, utilizzò la sua influenza per creare una rete internazionale dedicata a tali obiettivi.

Appassionata di giardinaggio, si fece notare per il suo gusto raffinato nell'addobbo floreale e nel restauro degli arredi di corte. Istituì inoltre un comitato artistico che integrasse l'arte contemporanea nel palazzo reale di Bruxelles. Fu così che nell'ottobre 2002 vennero inaugurate tre fotografie di Dick Braeckman, sette dipinti di Marthe Wéry e il rivestimento, realizzato da Jan Fabre, del soffitto della Salle des Glaces. Nel luglio 2004 venne introdotta nella Salle Empire l'opera Les Fleurs du Palais Royal di Patrick Corillon, consistente in un gruppo di undici vasi, ognuno raffigurante una leggenda sui fiori endemici delle province belghe.

Nel 2006 accettò di essere intervistata dai registi Jean-Pierre Coppens e Tony Verbruggen a Venezia, per le telecamere di VRT e di RTBF. Riscontrò un'accoglienza positiva, dimostrando di parlare con scioltezza l'olandese. Nel settembre 2007, per il suo 70⁰ compleanno, invitò a Laeken 800 persone impegnate per lavoro o volontariato nella protezione dei bambini. Il 3 settembre venne emesso un francobollo in suo onore dal servizio postale belga.

L'8 aprile 2008 battezzò la F931 Louise-Marie, decima fregata della Classe Karel Doorman della Marina belga. Nello stesso anno fu patrona del Concours poétique biennal Pyramides indetto dall'Università di Liegi, divenne presidentessa onoraria della Queen Elisabeth Music Chapel e registrò per la prima volta un messaggio televisivo. Venne diffuso durante l'ultima serata del 20⁰ anniversario del movimento di solidarietà Télévie, organizzata dalla RTL-TVI e dalla Bel-RTL a favore della ricerca sulla leucemia.

Nel 2010 patrocinò il Printemps Musical di Silly e nel 2012 venne collocata al 90⁰ posto nella classifica delle 100 donne più potenti del Belgio, stilata dal quotidiano Het Laatste Nieuws.

Vita successiva

Il 21 luglio 2013 suo marito abdicò in favore del figlio Filippo e nel gennaio 2014 fu nominata presidentessa onoraria del Comitato di Protezione di Missing Children Europe, incarico che ha lasciato nel 2023 alla regina Mathilde.

Nel febbraio 2017 venne operata presso le Cliniques universitaires Saint-Luc a Bruxelles per essersi rotta il collo del femore in seguito a una caduta. Nella notte tra il 25 e il 26 settembre 2018 venne colpita da un malore mentre si trovava a Venezia.

Il 2 novembre 2021 divenne cittadina onoraria di Campiglione-Fenile, luogo che frequentò in gioventù dal 1946. Nel dicembre dello stesso anno andò in onda su RTBF il documentario Paola, côté jardin, diretto dal regista Nicolas Delvaux e incentrato sulla vita intima della regina.

Discendenza

Paola Ruffo di Calabria e Alberto II del Belgio ebbero tre figli:
 Re Filippo (1960), con la moglie Mathilde d'Udekem d'Acoz (1973) ha avuto quattro figli;
 Principessa Astrid (1962), con il marito Lorenzo d'Austria-Este (1955) ha avuto cinque figli e tre nipoti;
 Principe Lorenzo (1963), con la moglie Claire Coombs (1974) ha avuto tre figli.

Titoli e trattamento
 11 settembre 1937 – 2 luglio 1959: Donna Paola Ruffo di Calabria
 2 luglio 1959 – 9 agosto 1993: Sua altezza reale, la Principessa di Liegi
 9 agosto 1993 – 21 luglio 2013: Sua maestà, la Regina dei Belgi
 21 luglio 2013 – attuale: Sua maestà, la regina Paola del Belgio

Ascendenza

Onorificenze

Onorificenze belghe

Onorificenze straniere

Note

Bibliografia
 AA.VV., Le ultime monarchie, De Agostini, Novara 1973.
 Piero Baroni, Il principe con le ali. Fulco Ruffo di Calabria, Macchione, Varese 2010.
 Giuseppe Caridi, La Spada, la Seta, la Croce: i Ruffo di Calabria dal XIII al XIX secolo, SEI, Torino 1995.
 Gerty Colin, Rois et Reines de Belgique, France Loisirs, Paris 1994.
 Philippe Delorme, Les dynasties du monde, L'Express, Paris 2013.
 George-Henri Dumont-Myriam Dauven, Elisabeth de Belgique, Plon, Paris 1971.
 Patrick Roegiers, La spectaculaire histoire des rois des Belges, Perrin, Paris 2007.
 Ludwig Schubert- Rolf Seelmann-Eggebertludwig, I Regnanti d'Europa, ed. Carma, Milano 1994.
 Léon-Joseph Suenens, Re Baldovino. Una vita che ci parla, SEI, Torino 1995.
 Patrick Weber, La grande histoire de la Belgique, Perrin, Paris 2013.

Voci correlate
 Belgio
 Ruffo di Calabria
 Sassonia-Coburgo-Gotha (Belgio)
 Storia del Belgio

Altri progetti

Collegamenti esterni

Paola
Paola
Paola
Italiani emigrati in Belgio
Gran Cordoni dell'Ordine della Corona preziosa
Cavalieri di gran croce OMRI

Paola Ruffo di Calabria


The FC Istiklol 2018 season is Istiklol's tenth Tajik League season. They are the current defending Tajik League Champions and will also participate in the Tajik Cup, Tajik Supercup and AFC Cup, entering at the group stage.

Season Events
After being knocked out of the 2018 AFC Cup at the group stage, manager Mukhsin Mukhamadiev resigned as manager six-days later on 22 May 2018, with Alisher Tukhtaev being appointed as acting head coach.

Squad

Transfers

In

Out

Released

Trial

Friendlies

TFF Cup

Preliminary round

Finals Group

Knockout phase

Competitions

Tajik Supercup

Tajik League

Results summary

Results by round

Results

League table

Tajik Cup

Final

AFC Cup

Group stage

Squad statistics

Appearances and goals

|-
|colspan="14"|Youth team players:

|-
|colspan="14"|Players away from Istiklol on loan:
|-
|colspan="14"|Players who left Istiklol during the season:

|}

Goal scorers

Disciplinary record

References

External links
 FC Istiklol Official Web Site

FC Istiklol seasons
Istiklol

2018 FC Istiklol season


'n Litosfeer (van die Griekse λίθος líthos, "klip", en σφαίρα sphaíra, "sfeer") is die rigiede, buitenste laag van 'n aardplaneet of natuurlike satelliet. Op Aarde bestaan dit uit die kors en die deel van die bomantel wat elasties optree op tydskale van tot duisende jare of meer. Die kors en bomantel word onderskei op grond van chemie en mineralogie.

Die Aarde se litosfeer
Die Aarde se litosfeer, wat uit die harde en rigiede buitenste laag van die Aarde bestaan, sluit die kors en die heel boonste deel van die mantel in. Daaronder lê die astenosfeer, die swakker, warmer en dieper deel van die bomantel. Die grens tussen die litosfeer en astenosfeer word bepaal deur die verskil in reaksie op stres: die litosfeer bly rigied vir baie lang geologiese tydperke waarin dit elasties en op 'n bros manier vervorm, terwyl die astenosfeer vloeitraag vervorm en stres hanteer deur plastiese vervorming.

Die grens word meestal gedefinieer deur die temperatuur, waarby die oorgang tussen die twee lae as 'n isoterm beskou kan word. Die dikte van die litosfeer word dus gereken word as die diepte tot die isoterm wat verbind word met die oorgang tussen bros en vloeitrae gedrag.

Die litosfeer word horisontaal verdeel in tektoniese plate.

Verwysings

Skakels

Indeling van die Aarde
Plaattektoniek

Litosfeer


Virginia Hill (født Onie Virginia Hill den 16. august 1916, død 24. marts 1966) var en amerikansk kvinde, der havde tilknytning til den amerikanske mafia. Hun var født i Alabama, med flyttede i en ung alder til Chicago, hvor hun blev kurer for forbryderorganisationen Chicago Outfit i midten af 1930'erne. Hun blev kendt i den brede offentlighed for at danne par med gangsteren Bugsy Siegel.

Opvækst
Hun blev født den 26. august 1916 i den lile by Lipscomb i Alabama. Da hun var otte år gammel, blev forældrene skilt, og hun flyttede med moren og sine søskende til Marietta i Georgia. Hun gennemførte 8. klasse, før hun forlod skolen. Da hun var 15, blev hun gift med den 16-årige George Randell.

Tilknytning til organiseret kriminalitet
Under depressionen flyttede hun til Chicago med Randell i håbet om at komme ind i pornobranchen. Da hun kom til Chicago blev hun separeret fra Randell, og blev skilt fra ham året efter. Hun fik et job som servetrice på den af mafiaen drevne "San Carlo Italian Village" under Chicagos verdensudstilling i 1933 Century of Progress og supplerede sin indkomst som prostitueret.

Hun blev opdaget af den velhavende bookmaker og spiller, Joseph Epstein, der blev hendes finansielle rådgiver og angivelige elsker. Hun blev senere en den af forbryderorganisationen Chicago Outfit. Udover at levere seksuelle ydelser til gangsterne, blev hun anvendt til at bringe beskeder mellem gangsterne. En datidig kommentator beskrev hende:

... more than just another set of curves. She had ... a good memory, a considerable flair for hole-in-the-corner diplomacy to allay the suspicions of trigger-happy killers and a dual personality, close-lipped about essentials, and able to chatter freely, and apparently foolishly about inconsequentials.

Hill fik et forhold til Charles Fischetti, der var fætter til og bodyguard for Al Capone. Fischetti sendte Hill til New York for at holde øje med Luciano-familiens capo Joe Adonis, hvilket hun løste ved at blive Adonis' elekerinde. I New York mødte hun en anden af Lucky Lucianos medarbejdere, Benjamin "Bugsy" Siegel, som hun også fik et kortvarigt forhold til. Da Siegel nogle år senere flyttede til Californien genoptog Siegel forholdet til Virgin Hill, der flyttede ind i et hus, som Siegel lejede til hende.

Siegel var optaget af at opbygge et kasino og hotel i den dengang lille by Las Vegas. Siegel lånte penge fra mafiaen til at udvikle Hotel Flamingo til et hotel for spillere. Der er flere myter om, at Siegel opkaldte hotellet efter Virginia Hill, men hotellet hed allerede Flamingo, da Siegel overtog det. Mafiaen blev imidlertid utålmodig med Siegel og de mange budgetoverskridelser. Siegel blev myrdet i Virgina Hills hjem den 20. juni 1947 af ukendte gerningsmænd. Virginai Hill havde nogle dage tidligere pludselig taget til Paris, og var således i Europa, da Siegel blev likvideret.

I 1950 og 1951 gennemførte det amerikanske senat en række høringer under ledelse af senator Estaes Kefauver en række høringer om omfanget af den organiserede kriminalitet i USA, de såkaldte Kefauver høringer. Virginia Hill blev indstævnt til at afgive vidneforklaring under høringerne. Hill mødte op iklædt mink og hat og forklarede, at hun kendte hele inderkredsen i den amerikanske mafia, men at hun ikke havde nogen viden om, hvad der blev drøftet, når gangsterne var til stede, og at hun ofte ikke var til stede i samme rum, når gangsterne drøftede forretninger.

I 1950 blev hun gift med Hans Hauser, en østrigsk skiløber og indehaver af en skiskole i Idaho Ski School. Hun fik et enkelt barn med Hauser. Hun blev i 1954 tiltalt for skatteunddragesle og flyttede herefter til Østrig, hvor hun levede resten af livet med sin søn

Død og eftermæle
Hill begik selvmord i sit hjem i Koppl nær Salzburg ved at tage en overdosis sovepiller den 24. marts 1966. Hun er begravet på Aigen kirkegården i Salzburg.

Ifølge Andy Edmonds' biografi Bugsy's Baby: The Secret Life of Mob Queen Virginia Hill var hendes død omgærddet af mystik, selvom det tilsyneladende var et selvmod. De østrigske medier, der var bekendt med Hills tilknytning til mafiaen og Siegel, spekulerede i, at hun forsøgte at skaffe sig penge ved at udnytte sin viden om mafiaen.

Hendes liv og forbindelser har dannet forlæg for flere film og tv-serie om den amerikanske mafia, eksempelvis i filmen Bugsy fra 1991, hvor hendes rolle blev spillet af Annette Bening og i filmen The Damned Don't Cry fra 1950.

Referencer

Litteratur
 Edmonds, Andy. Bugsy's Baby : The Secret Life of Mob Queen Virginia Hill. Secaucus, New Jersey: Carol Publishing Group, 1993.

Ekterne henvisninger

 Uddrag af Hills vidneudsagn for Kefauver høringer

Personer fra Alabama
Mafia

Virginia Hill


An Eurostopodus papuensis in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Hermann Schlegel hadton 1866. An Eurostopodus papuensis in nahilalakip ha genus nga Eurostopodus, ngan familia nga Caprimulgidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eurostopodus

Eurostopodus papuensis


Danmarks volleyballlandshold har flere betydninger:
Danmarks volleyballlandshold (damer)
Danmarks volleyballlandshold (herrer)

Danmarks volleyballlandshold


Protein Wilmsovog  tumora je protein koji je kod ljudi kodiran gen WT1 sa kratkog (p) kraka hromosoma 11.

Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je  449  aminokiselina, a molekulska težina   49.188 Da.

Struktura

Proizvod gene WT1 pokazuje sličnost sa cinkovim prstima  sisara rastom reguliranih proteina 1 za odgovor na rani rast (EGR1) i (EGR2) proteina.

Funkcija

Ovaj gen kodira faktor transkripcije koji sadrži četiri motiva cinkovog prsta na C-kraju i prolin / glutamin-bogati domen koji veže DNK na N-terminalu. Ima bitnu ulogu u normalnom razvoju urogenitalnog sistema, a mutiran je u podskupini pacijenata sa Wilmsovim timorom, imenjakom gena. Više varijanti transkripta, koje su rezultat alternativne prerade na dva kodirajuća egzona, dobro su okarakterizirane. Postoje i dokazi o korištenju ne-AUG (CUG) mjesta inicijacije translacije uzvodno i unutar okvira s prvim AUG-om, što dovodi do dodatnih izoformi.

Editiranje RNK

Postoje neki dokazi za editiranje RNK iRNK ljudskogWT1. Kao i kod alternativne prerade ediriranje RNK gena povećava broj izoformi ovog proteina.

Editiranje je specifično za tkivo i razvojno je regulirano. Pokazalo se da je kod pacova ograničeno u sjemenicima i bubrezima. Utvrđeno je da se editiranje ovog genskog proizvoda kod miševa i pacova događa kao i kod ljudi.

Tip editiranja

Mjesto editiranja nalazi se na nukleotidnoj poziciji 839 koja se nalazi u genakom egzonu 6. To uzrokuje promjenu kodona iz prolinskog (CCC) u leucinski kodon (CUC)

Tipovi editirnja su promjene baza  uridin u citidin (U u C). Smatra se da je reakcija editiranja amidijacija uridina koja ga pretvara u citidin. Relevantnost ovog uređivanja nije poznata, kao što je enzim odgovoran za ovo editiranje. Područje u kojem se događa kao i na drugim editirajućim mjestima, npr. edititanje ApoB iRNK, je konzervirano. Miševi, pacovi i ljudi imaju konzervirane sekvence koje se nalaze uz bok  mjesta editiranja, koje se sastoji od 10 nukleotida prije editiranja i četiri nakon mjesta.

Efekti editiranja
Editiranje RNK rezultira translacijom alternativne aminokiseline. Promjene u aminokiselini događaju se u regiji identificiranoj kao domen uključen u funkciju aktivacije transkripcije.

Pokazalo se da editiranje smanjuje represivnu regulaciju transkripcije gena za podsticanje rasta in vitro u usporedbi s needitiranim proteinom. Iako fiziološka uloga editiranja tek treba da se utvrdi, iznijete su sugestije da editiranje može imati ulogu u patogenezi Wilmsovog tumora.

Klinički značaj
Mutacije Wilmsovog gena sopresije tumora 1 (WT1) povezane su s embrionskim malignitetom bubrega, pogađajući oko 1-9 na 100.000 dojenčadi. Javlja se u sporadičnim i nasljednim oblicima. Inaktiviranje uzroka WT1 Wilmsovog tumora i Denys-Drashov sindrom (DDS), što dovodi do nefropatije i genitalnih abnormalnosti. Utvrđeno je da protein WT1 veže čitav niz ćelijskih faktora, npr. p53, poznati supresor tumora. Unatoč imenu, WT1 mutacija nalazi se u samo oko 5-10% slučajeva Wilmsovog tumor. Neki drugi geni povezani s ovom bolešću su BRCA2 and GPC3

U akutnoj mijeloidnoj leukemiji, WT1 je mutiran na međusobno isključujući način sa TET2, IDH1 i IDH2. WT1 može regrutirati TET2 u svoje ciljne gene i aktivira gene ciljane na WT1, pretvaranjem 5mC u 5hmC ostatke kod promotorskih gena, što  predstavlja važnu karakteristiku novog regulatornog puta WIT-a povezanog s razvojem BPPN-a.

Nakon tretmana citotoksičnim lijekovima, serin-proteaza HtrA2 veže se za WT1 i cijepa WT1 na više mjesta.

Koristeći imunohistohemijski tretman, protein WT1 može se dokazati u jedru ćelija 75% mezotelioma i u 93% seroznih karcinoma jajnika, kao i u dobroćudnom mezotelu i jajovodnom epitelu. To omogućava razlikovanje ovih tumora od drugih, sličnih, vrsta raka, poput adenokarcinoma. Antitijela na protein WT1, međutim, također često međusobno reagiraju s citoplazmatskim proteinima u različitim dobroćudnim i zloćudnim ćelijama, tako da se samo jedarno bojenje može smatrati dijagnostičkim.

Mutacija u WT1 uzrokuje predispoziciju za hernije.

Praćenje bolesti
Gen WT1 je prekomjerno eksprimiran u slučaju krvnih malignosti. Ova se činjenica široko koristi za praćenje bolesti – procjene uspješnosti liječenja, kao i relaps ili remisiju nakon liječenja. Poželjno je da se kvantitativna lančana reakcija polimeraze (qPCR) koristi za utvrđivanje nivoa ekspresije WT1. Porast ekspresije WT1 značajno je povezan s progresijom bolesti i relapsima proliferativnog poremećaja. WT1 kao marker koristi se kao "zlatni standard" za praćenje akutne mijeloidne leukemije, ali i drugih krvnih zloćudnih bolesti, kao što je hronična mijeloidna leukemija ili mijeloproliferativni sindrom koji se može manifestirati sa prekomjernim WT1, a u posebnim slučajevima nadziranje WT1 može se koristiti čak i kod pacijenata kojima je dijagnosticiran Taj tip  kancera.

Interakcije

Pokazano je da WT1 ima interakcije sa TET2, U2AF2, PAWR, UBE2I i WTAP. U kombinaciji sa drugopomenutim, WT1 aktivira steroidogeni faktor 1

Reference

Dopunska literatura

Vanjski linkovi
  GeneReviews/NCBI/NIH/UW entry on Aniridia
 OMIM entries on Aniridia
 GeneReviews/NIH/NCBI/UW entry on Wilms Tumor Overview

Geni na hromosomu 11
Ljudski proteini
Proteomika

WT1


Il cimitero monumentale di Poggioreale è il principale cimitero della città di Napoli e tra i maggiori in Europa.

Propriamente, il "Cimitero Nuovo" di Poggioreale è quello che si estende nel quadrilatero delimitato (in senso antiorario) a nord-ovest da largo Santa Maria del Pianto (l'antica piazza Doganella) e via del Riposo, a est da via Santa Maria del Pianto (un tratto interno della quale costeggia due cimiteri) e a sud da via nuova Poggioreale, ma vista l'abbondanza di cimiteri attigui a quello di Poggioreale, tale definizione è stata allargata all'intera zona, creando una vera e propria conurbazione cimiteriale, che ricade nei quartieri di Poggioreale, Secondigliano e San Carlo all'Arena.

Indubbiamente il complesso più noto dell'intera area è il cimitero monumentale, il nucleo originario del cimitero, di grande valore storico e culturale per la preziosità delle sue tombe e delle sue statue, nonché per il gran numero di cappelle e chiese contenute al suo interno e per il Quadrato degli uomini illustri.

Conformazione e storia dei cimiteri napoletani

La morfologia della zona, il suo sviluppo e le vicende storiche a essa direttamente collegate sono i fattori che hanno, nel corso dei secoli, determinato la sua destinazione, ormai consolidata.

L'area nordorientale di Napoli è, per la sua conformazione, quella naturale di accesso alla città. Infatti, la principale e la più bella fra le porte è quella Capuana, ragguardevole opera del Rinascimento aragonese, di Giuliano da Maiano.

La strada che da questa si diparte prende il nome nel tratto iniziale di via Casanova e ponte di Casanova (in ricordo di una casa nuova che Carlo II d'Angiò vi fece erigere sul finire del XIII secolo e nella quale morì il 5 maggio 1309), quindi Strada nuova di Poggioreale, che corre alla base della collina omonima (mentre la Strada vecchia segue un tracciato a mezza costa su quel rilievo), per arrivare alla villa rinascimentale realizzata anche questa dal già menzionato Giuliano da Maiano per Alfonso II di Napoli, all'epoca (1487) duca di Calabria.

La strada, che nei tratti successivi diventa Stadera a Poggioreale (così chiamata in quanto vi era localizzata la principale pesa pubblica nella cinta daziaria), e infine, Strada delle Puglie (con riferimento alla Regia strada delle Puglie), fu oggetto di abbellimenti notevoli fra il Seicento e il Settecento.

Oggi poco è rimasto dei fasti regali: la rovina della villa ducale infatti, abbandonata già nel tardo Seicento, ha privato la località degli aspetti più festosi mentre la presenza dei principali luoghi di sepoltura cittadini e, non distante, del carcere, associano ora l'area di Poggioreale a sensazioni meno liete.

La sua apertura verso ampi spazi pianeggianti e l'assenza di ostacoli naturali l'hanno resa, da Belisario in poi, la preferita per gli attacchi e gli assedi alla città.

Nell'ambito dell'assedio del 1528, un'epidemia distrusse le forze francesi che assediavano la città, al comando di Odetto de Foix, Visconte di Lautrec (ricordato in alcuni toponimi della zona, come Trivece e Lotrecco) che ne fu, peraltro, inconsapevole autore avendo deviato nei terreni circostanti le condutture dell'acquedotto.

I terreni, da molto tempo ben conosciuti come le paludi per la ricchezza d'acqua, fertilissimi, fonte di approvvigionamento di ortaggi per la città (ancora oggi, il venditore di ortaggi a Napoli è 'o parulano), saturati d'acqua, complice la stagione calda, scatenarono una pestilenza che annichilì le forze francesi, Lautrec compreso, e diede inizio alle prime sepolture nella zona.

Per l'epidemia di peste del 1656 si adoperò una grotta nei paraggi, detta degli sportiglioni (i pipistrelli) che pare sia stata utilizzata come ricovero dalle truppe francesi del Lautrec e che oggi non è stata ancora individuata. A ogni modo, saturata la grotta, vi si costruì sopra la chiesa di Santa Maria del Pianto per opera del Picchiatti. Si cominciarono a usare anche le ampie cavità delle Fontanelle.

Il primo cimitero napoletano propriamente detto è quello delle 366 fosse, iniziato nel 1762 e concluso l'anno successivo, opera mirabile di Ferdinando Fuga. Sino ad allora, si adoperavano le terresante delle chiese per i più abbienti oppure la cosiddetta "piscina" (una grande cavità al di sotto dell'Ospedale degli Incurabili).

Nella prima metà del XIX secolo il tema cimiteriale era al centro di dibattiti e polemiche che l'editto napoleonico di Saint Cloud semmai acuì; ma anche senza questa prescrizione, l'idea di creare luoghi distinti e distaccati dai centri abitati per le sepolture era già in incubazione nella seconda metà del Settecento anzi, come visto, si ebbero realizzazioni pionieristiche. Si procedette all'avvio della costruzione di un cimitero sui dolci colli di Poggioreale, che verrà concluso solo nel 1837.

L'anno precedente si aprì il cimitero dei colerosi sul retro del cimitero del Fuga. Inizialmente di fortuna per via dei tantissimi morti di colera, fu ampliato l'anno successivo per diventare nell'aspetto un tipico cimitero romantico. Altro cimitero dalle analoghe caratteristiche era quello acattolico di Santa Maria della Fede, il più distante dall'area cimiteriale tradizionale.

Con l'Unità d'Italia i cimiteri diventano più numerosi, a partire da quello di Santa Maria del Pianto, avviato attorno alla seicentesca chiesa.

Il cimitero
Il cimitero di Poggioreale, quale oggi si intende, è formato da due parti, separate dalla via Santa Maria del Pianto: quella a valle con ingresso principale da via Nuova Poggioreale nota come cimitero monumentale e quella a monte formata dal cimitero della Pietà e dal cimitero Nuovissimo con ingresso da via Santa Maria del Pianto.

Cimitero Monumentale

Il monumentale fu progettato nel 1812 da Francesco Maresca e approvato da Gioacchino Murat ma gli eventi politici causati dalle guerre napoleoniche ne rallentarono la realizzazione. Maresca realizzò comunque la struttura complessiva, i due chiostri minori e il tracciato del viale d'ingresso.

Ripresi nel 1821 i lavori sotto la direzione degli architetti Ciro Cuciniello e Luigi Malesci, si avviò la costruzione della chiesa madre (per questa i lavori li condusse il solo Malesci) poi ci fu l'intervento di Stefano Gasse che progettò nel 1839 l'ingresso in stile dorico sullo slargo dove aveva già realizzato l'edificio del dazio. Il cimitero fu consacrato nel 1837 sotto Ferdinando II di Borbone che ne volle il compimento.

Nucleo principale del cimitero è un vasto quadriportico, il "chiostro grande" (ma, per i napoletani è "il quadrato", in realtà rettangolare) preceduto da due chiostri più piccoli (anche questi detti "quadrati" sono rettangolari), impostati secondo il criterio già visto delle 366 fosse. Queste strutture, oltre ai portici e ai vani ipogei, dispongono di spazi destinati alle congreghe e confraternite che consentivano anche alle categorie meno abbienti la possibilità di una sepoltura non anonima.

I pendii della collina ricchi di piante e boschetti vennero abbastanza rapidamente popolati da tombe gentilizie e da templi, (per lo più prediletto era lo stile dorico e reminiscenze egizie), che trasformarono in pochi anni l'aspetto della collina. Ferdinando II decise di erigere all'interno del cimitero anche un piccolo monastero per i padri Cappuccini che, in seguito, furono sostituiti dai Diocesani (1872). La struttura fu progettata da Leonardo Laghezza.

Va ascritta a merito del Comune un'opera molto efficace di convincimento delle classi di vertice, quelle che facevano opinione, che abbandonando una radicata riluttanza alla sepoltura fuori delle terresante delle chiese gareggiarono nella costruzione di tombe architettonicamente pregevoli, secondo un costume che caratterizzò le maggiori città d'Europa e italiane.

In questo ambito peraltro vi furono diverse scuole di pensiero circa la forma di queste aree e la realizzazione napoletana fu anche oggetto di critiche perché fu osservato che fosse un po' troppo paganeggiante e distante da modelli austeri. In particolare, molto appropriato era reputato il modello di cimitero pisano.

In realtà, all'epoca, la città era la quarta o terza città europea (a seconda si includa o meno Costantinopoli fra le metropoli europee) e di conseguenza naturalmente attenta e più vicina a quel che avveniva fuori della Penisola.

Infatti, come riferisce Luigi Latini in Cimiteri e Giardini, nel caso del Monumentale si tratta di una versione mediterranea del cimitero di Père-Lachaise di Parigi del quale riprende i criteri di adattamento a un'area collinare.

Quadrilatero degli uomini illustri

Già in fase di progettazione si individuò sul confine sud-occidentale un settore destinato alla sepoltura delle personalità eminenti (secondo quanto espressamente previsto dalle leggi in materia del Regno delle Due Sicilie) su una superficie di due moggi napoletani (circa  metri quadri).

L'area comprende 157 monumenti suddivisi in sette isole (o aiuole). Infatti non esiste un famedio che accolga le personalità ma sepolture singole. Pur nella notevole eterogeneità di stili e dimensioni, l'insieme è di grande suggestione.

Fra le personalità di spicco qui sepolte figurano:

A
 Giuseppe Abbamonte (1923 - 2016), giurista.
 Luigi Amabile (1828 - 1892), medico, storico e politico.
 Enrico Amante (1816 - 1883), politico, patriota, giudice italiano presidente della Corte d'appello e Senatore.
 Giovanni Amendola (1882 - 1926), politico, giornalista e accademico.
 Tito Angelini (1806 - 1878), scultore, autore de La Religione del 1845 sita al centro del Quadrato.
 Carlo Altobelli (1857 - 1917), avvocato e politico.
 Tony Astarita (1939 - 1998), cantante.

B
 Ruggiero Bonghi (1826 - 1895), filologo, politico e accademico.
 Luca Botta (1882 - 1917), tenore.
 Giovanni Bovio (1837 - 1903), filosofo e politico.
 Libero Bovio (1883 - 1942), poeta, scrittore, drammaturgo e giornalista.
 Roberto Bracco (1861 - 1943), giornalista, scrittore e drammaturgo.

C
 Salvatore Cammarano (1801 - 1852), librettista.
 Enzo Cannavale (1928 - 2011), attore teatrale e cinematografico.
 Ernesto Capocci Belmonte (1798 - 1864), matematico, astronomo e politico.
 Gennaro Capuozzo (1932 - 1943), partigiano insignito della medaglia d'oro al valor militare alla memoria.
 Raffaele Caravaglios (1864 - 1941), direttore di banda.
 Pietro Carbone (1918 - 1990), magistrato e Presidente aggiunto onorario della Corte di Cassazione.
 Pietro Castellino (1864 - 1933), medico e politico.
 Beniamino Cesi (1845 - 1907), pianista e compositore.
 Federico Ciccodicola (1860 - 1924), ufficiale e agente diplomatico.
 Cesare Colucci (1865 - 1942), psicologo.
 Luisa Conte (1925 - 1994), attrice teatrale.
 Benedetto Croce (1866 - 1952), filosofo, storico, politico, critico letterario e scrittore (tomba esterna, nelle immediate vicinanze dell'ingresso, essendo l'area satura).
 Ciro Cuciniello (1784 - 1847), architetto.

D
 Vincenzo D'Annibale (1894 - 1950), pianista, compositore e direttore d'orchestra.
 Annibale de Gasparis (1819 - 1892), astronomo, matematico e Senatore del Regno.
 Cosmo Maria De Horatiis (1771 - 1850), medico.
 Enrico De Nicola (1877 - 1959), politico, avvocato e primo presidente della Repubblica italiana.
 Francesco De Nicola (1882 - 1961), pittore, scultore e maestro d'arte.
 Francesco De Sanctis (1817 - 1863), scrittore, critico letterario, politico, Ministro della Pubblica Istruzione e filosofo.
 Carlo De Vincentiis (1849 - 1904), medico e chirurgo.
 Salvatore Di Giacomo (1860 - 1934), poeta, drammaturgo e saggista.
 Annalisa Durante (1990 - 2004), vittima della camorra.

G
 Nunzio Gallo (1928 - 2008), cantante e attore.
 Stefano Gasse (1778 - 1840), architetto, autore del portale d'ingresso al cimitero dalla via Nuova Poggioreale, ma anche del palazzo dei Ministeri Borbonici (oggi palazzo San Giacomo, sede del Municipio di Napoli), dell'Osservatorio astronomico di Capodimonte e del muro finanziere.
 Saverio Gatto (1877 - 1959), scultore, pittore e disegnatore.
 Vincenzo Gemito (1852 - 1929), scultore, disegnatore e orafo.
 Luigi Giura (1795 - 1864), ingegnere e architetto cui si deve il magnifico Ponte Real Ferdinando sul Garigliano, primo esempio del genere in Europa (Gran Bretagna esclusa).

L
 Arturo Labriola (1873 - 1959), politico e economista.
 Gaetano Lama (1886 - 1950), compositore.
 Giovanni Leone (1908 - 2001), politico, avvocato, giurista e accademico e sesto presidente della Repubblica italiana.

M
 Nicola Maldacea (1870 - 1945), attore, comico e cantautore.
 Pasquale Stanislao Mancini (1817 - 1888), avvocato, giurista, politico e accademico.
 E. A. Mario (1884 - 1961), paroliere e compositore (autore, fra l'altro, de La canzone del Piave).
 Francesco Mastriani (1819 - 1891), scrittore, drammaturgo e giornalista (autore di romanzi d'appendice).
 Gioacchino Luigi Mellucci (1874 - 1942), ingegnere.
 Saverio Mercadante (1795 - 1870), musicista e compositore.
 Mario Merola (1934 - 2006), cantante, attore, compositore e personaggio televisivo.
 Gilda Mignonette (1886 - 1953), cantante.
 Ernesto Murolo (1876 - 1939), poeta, drammaturgo e giornalista.
 Roberto Murolo (1912 - 2003), cantautore.

N
 Antonio Nanula (1780 - 1846), anatomista, medico e chirurgo.
 Antonio Niccolini (1772 - 1850), architetto e decoratore toscano cui si deve la nuova facciata del teatro di San Carlo e la villa Floridiana, nonché l'ampliamento della villa Reale oggi villa Comunale alla riviera di Chiaia: l'autore del monumento funebre è Leopoldo, Conte di Siracusa, fratello del re Ferdinando II delle Due Sicilie.
 Edoardo Nicolardi (1878 - 1954), poeta, paroliere e giornalista.
 Giovanni Nicotera (1828 - 1894), politico e patriota.
 Giovanni Ninni (1861 - 1922), chirurgo, tra i primi in Italia a effettuare operazioni di sutura al cuore e al pancreas.

O
 Laura Beatrice Oliva (1821 - 1869), scrittrice, educatrice e poetessa.

P
 Aurelio Padovani (1889 - 1926), sindacalista e politico italiano, leader del fascismo campano.
 Ferdinando Palasciano (1815 - 1891), chirurgo e politico, nonché uno dei precursori della Croce Rossa.
 Filippo Palizzi (1818 - 1899), pittore.
 Dolores Palumbo (1912 - 1984), attrice.
 Pietro Paolo Parzanese (1809 - 1852), presbitero, poeta e traduttore.
 Giuseppe Antonio Pasquale (1820 - 1893), botanico e patriota.
 Florestano Pepe (1778 - 1851), generale e patriota.
 Patrizio (1960 - 1984), cantante e attore.
 Guglielmo Pepe (1783 - 1855), generale, patriota e storico.
 Enrico Pessina (1828 - 1916), giurista, filosofo e politico.
 Antonio Petito (1822 - 1876), attore teatrale, drammaturgo e regista teatrale.
 Tina Pica (1884 - 1968), attrice e commediografa.
 Raffaele Piria (1814 - 1865), chimico.
 Carlo Pisacane (1818 - 1857) Monumento.

Q
 Bernardo Quaranta (1796 - 1867), latinista e grecista, fra i massimi esperti di papiri ercolanesi.

R
 Vincenzo Arangio Ruiz (1884 - 1964), giurista, accademico e politico.
 Ferdinando Russo (1866 - 1927), poeta e scrittore.

S
 Edoardo Scarfoglio (1860 - 1917), poeta, giornalista e scrittore.
 Giovanni Semmola (1793 - 1865), medico e farmacologo.
 Mariano Semmola (1831 - 1896), medico, filosofo e politico.
 Matilde Serao (1856 - 1927), scrittrice e giornalista.
 Luigi Settembrini (1813 - 1876), scrittore e patriota.
 Giancarlo Siani (1959 - 1985), giornalista assassinato dalla camorra.
 Bertrando Spaventa (1817 - 1883), filosofo e politico.
Pasquale Squitieri (1938 - 2017), regista, sceneggiatore e politico.

T
 Ernesto Tagliaferri (1889 - 1937), musicista.
 Sigismund Thalberg (1812 - 1871), pianista e compositore.
 Vittoria Titomanlio (1899 - 1988), politica.

V
 Maurizio Valenzi (1909 - 2009), politico e sindaco di Napoli.
 Nino Veglia (1922 - 1982), attore e impresario teatrale.
 Raffaele Viviani (1888 - 1950), attore, commediografo, compositore, poeta e traduttore.

Z
 Nicola Antonio Zingarelli (1752 - 1837), musicista e compositore.

Cimitero della Pietà
Nel 1889 viene realizzato, a nord-ovest del cimitero monumentale e separato da questo dalla via Santa Maria del Pianto, il cimitero della Pietà.

Il cimitero della Pietà inizialmente è destinato alle categorie meno abbienti: vengono infatti realizzati vasti ossari comuni. Con il tempo e con il graduale avvicinamento dei ceti, questo aspetto si andrà attenuando sebbene i nuovi cimiteri restino lontani dalla solennità del Monumentale.

Cimitero Nuovissimo
Nel 1930 si cominciò a elaborare un'ulteriore considerevole espansione dell'area cimiteriale: a partire dal 1936 si dà vita al cimitero Nuovissimo, nato come prolungamento verso nord-est del cimitero della Pietà. Con il Nuovissimo il percorso fra i cimiteri napoletani torna idealmente al luogo il cui toponimo ricorda le vicende che originarono le prime sepolture in zona: sorge infatti sulla sommità del colle di Lotrecco, in un'area lambita da via del Riposo e da via Santa Maria del Pianto, dove il cimitero ha il proprio ingresso principale, opposto a quello settentrionale (aperto nel 1930) del cimitero Monumentale.

In particolare al Nuovissimo la presenza di strutture simili a edifici di cinque e più piani con semplici facciate cieche, salvo strette aperture a sviluppo verticale, crea un'atmosfera alquanto fredda. Architettonicamente degno di nota è il Grande Ipogeo Comunale, costruito all'estremità est del cimitero dal 1974 al 1981 su progetto degli architetti Gaetano Borrelli Rojo, Alfonso Beraglia e Mario Bucchignani e aperto nel 1982.

Nel cimitero nuovissimo di Poggioreale ci sono importanti tombe, tra cui quella di Giovanni Leone e degli undici ragazzi morti nel tragico incidente della galleria del Melarancio presso Firenze il 26 aprile 1983, nonché quella della giovane Annalisa Durante, vittima innocente della camorra.

Cimiteri degli Acattolici

Cimitero inglese della Doganella
Questo cimitero nacque dopo la chiusura nel 1893 del cimitero acattolico di Santa Maria della Fede. L'area della Doganella, adiacente all'area cimiteriale di Poggioreale, fu con quest'ultima oggetto di espansione in questo periodo. Il cimitero è situato di fronte al camposanto di Santa Maria del Pianto. Tra le personalità sepolte in questo cimitero ricordiamo:

 Fritz Dennerlein (1936 - 1992), pallanuotista, nuotatore e allenatore di pallanuoto.
 Pietro Lezzi (1922 - 2013), politico ed esponente del Partito Socialista Italiano.

Cimiteri ebraici
Il primo sorse nel 1875 nelle vicinanze dell'ingresso del cimitero monumentale nella Via Nuova Poggioreale ed è caratterizzato dalle sepolture nel terreno e sobri monumenti tombali. Un secolo dopo (1980), nei pressi del Nuovissimo, è stato realizzato un secondo cimitero ebraico con gli stessi caratteri austeri e semplici del precedente.

Sistema cimiteriale napoletano
Per completezza, i cimiteri napoletani oltre i sopra ricordati sono:

 Cimitero di Fuorigrotta
 Cimitero di Barra
 Cimitero di San Giovanni a Teduccio
 Cimitero di Ponticelli
 Cimitero di Secondigliano
 Cimitero di Miano
 Cimitero di Chiaiano
 Cimitero di Pianura
 Cimitero di Soccavo

Questi cimiteri sono di epoca ottocentesca, al tempo appartenenti a comuni distinti (salvo quello di Fuorigrotta). Quasi tutti sono di proprietà del Comune di Napoli: l'unica eccezione è quello di Fuorigrotta che è privato, di proprietà della Diocesi di Pozzuoli. In realtà anche nei cimiteri comunali la maggior parte dei nicchiai sono di proprietà privata, riconducibili ad arciconfraternite legate alla curia di Napoli o a quella di Pozzuoli (cimitero di Pianura). Questa situazione, con il Comune proprietario del suolo e le arciconfraternite dei manufatti, genera enormi problemi di responsabilità in ordine alle spese di manutenzione delle parti comuni, con un contenzioso amministrativo che a partire dal 2008 si è aperto in seguito alla richiesta degli uffici comunali di una tariffa annua per ogni loculo, contestata e non corrisposta dalle arciconfraternite. Il debito maturato a tutto il 2013 è stimato intorno ai 15 milioni di euro ma la cifra non può essere accertata perché le arciconfraternite si sono rifiutate di fornire gli elenchi completi dei propri associati e il numero di loculi per ogni Congrega.

Il Presidente della Commissione di Indagine sui Cimiteri cittadini (attiva dal 2008 al 2011), il consigliere comunale Andrea Santoro, evidenziò nella sua relazione conclusiva che il rapporto complesso e conflittuale tra Comune e Curia fosse alla base dei principali problemi di gestione e di contrasto alle illegalità dei cimiteri napoletani. Per ovviare il Comune di Napoli ha avviato, su sollecitazione dello stesso consigliere Andrea Santoro, l'ampliamento delle strutture comunali in sei cimiteri periferici divisi in due appalti diversi (Pianura, Soccavo e Barra; Chiaiano, Miano e San Giovanni) mediante il ricorso al project financing e quindi a costo zero per le casse pubbliche.

Note

Bibliografia
 Emanuele Bidera, Passeggiata per Napoli e Contorni, ESI, Napoli, 1966 (anastatica ed. 1844)
 Carlo Tito Dalbono, Le esequie a Napoli (in Usi e Costumi di Napoli e Contorni, De Bourcard 1866), Reprints Editoriali, Napoli, 1975
 Alfredo Buccaro, Opere pubbliche e tipologie urbane nel Mezzogiorno preunitario, Electa Napoli, Napoli, 1992
 Pasquale Belfiore, Benedetto Gravagnuolo, Napoli Architettura ed Urbanistica del Novecento, Laterza, Bari, 1994
 Luigi Latini, Cimiteri e Giardini, Alinea Editrice, Alinea, Firenze, 1994
 Romualdo Marrone, Le strade di Napoli - (vol II), Newton Compton, Roma, 1996, ISBN 88-8183-426-X
 Paolo Giordano, Ferdinando Fuga a Napoli, Edizioni del Grifo, Lecce, 1997, ISBN 88-7261-122-9
 Claudia Palazzolo Olivares, Scultura en plein air. A spasso nei cimiteri monumentali di Napoli, in "ON OttoNovecento", rivista di storia dell'arte, nn. 2-3, 1997, pp. 25–38.
 G. Battista Chiarini, Celano, Notizie del bello dell'antico e del curioso della Città di Napoli Edizioni dell'Anticaglia, Napoli, 2000 (rist.anastatica dell'edizione 1854-60)
 Claudia Palazzolo Olivares, Il Giardino della Memoria , Massa Editore, Napoli, 2003 ISBN 978-8887835199
 Massimo Rosi, Napoli entro e fuori le mura, Newton Compton, Roma, 2003, ISBN 88-8289-824-5
 Fabio Mangone (a cura di), Cimiteri Napoletani, Storia, Arte e Cultura, Massa Editore, Napoli, 2004
 Fabio Mangone, Museo a cielo aperto. Guida al Monumentale di Poggioreale, Comune di Napoli, Massa Editore, Napoli, 2004
 Massimo Visone, Tra natura e artificio. L'affermazione del giardino paesaggistico a Napoli durante il Decennio francese, in Rendiconti dell'Accademia di Archeologia Lettere e Belle Arti, vol. LXXIII (2004-2005), Arte Tipografica, Napoli, 2006, pp. 307–322, ISBN 88-89776-35-8.
 Nicola Forte, Viaggio nella memoria persa del Regno delle Due Sicilie. La storia, i fatti, i fattarielli, ed. Imagaenaria, Ischia, 2007, ISBN 88-89144-70-X

Voci correlate
 Monumenti di Napoli

Altri progetti

Collegamenti esterni

Poggioreale
Poggioreale

Cimitero Monumentale di Poggioreale


An Mionochroma carmen in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Dilma Solange Napp ngan Martins hadton 2009. An Mionochroma carmen in nahilalakip ha genus nga Mionochroma, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mionochroma

Mionochroma carmen


Sigle
 Possibly Extinct in the Wild  – Probabilmente estinto in natura, stato di conservazione

Codici
 PEW – codice aeroportuale IATA dell'Aeroporto Internazionale di Peshawar, Pakistan

Pew


An Peraglyphis aderces in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Ralph S. Common hadton 1963. An Peraglyphis aderces in nahilalakip ha genus nga Peraglyphis, ngan familia nga Tortricidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Peraglyphis

Peraglyphis aderces


Hans Jákupsson Debes (1723-1769) var løgmaður í Føroyum 1752-1769.

Hann var bóndasonur, ættaður av Oyri, borin í heim í 1723. Hann las í ungdómsárum við lærda háskúlan í Keypmannahavn og gjørdist løgmaður Føroya í 1752. Hann var giftur við dóttir Sámal Pætursson Lamhauge, undanfarna løgmanni. Hann var fyrst varaløgmaður, og gjørdist løgmaður tá verfaðirin doyði.

Eftir hann eru tvey rit um føroysk viðurskifti: "Beskrivelse over Agerdyrkningen paa Færøerne" (1763) og "Kort underretning om Indbyggernes Handelsmaade paa Færøe" (1766). Aftast í hesi bók finna vit eina lítla yrking, "En enkemands Nattetanker ved sin Hustrues Grav", yrkt, tá kona hansara var deyð í barsilssong.

Keldur
 Løgtingið 150 – Hátíðarrit. Tórshavn 2002, Bind 2, s. 366. (brotið Føroya løgmenn fram til 1816) (PDF-Download )

Løgmenn í Føroyum
Føðingar í 1720-árunum
Andlát í 1760-árunum

Hans Jákupsson Debes


Physoconops is a genus of thick-headed flies in the family Conopidae. There are about 13 described species in Physoconops.

Species
 Physoconops analis (Fabricius, 1805)
 Physoconops brachyrhynchus (Macquart, 1843)
 Physoconops bulbirostris (Loew, 1853)
 Physoconops discalis (Williston, 1892)
 Physoconops excisus (Wiedemann, 1830)
 Physoconops floridanus Camras, 1955 (Florida physoconops)
 Physoconops fronto (Williston, 1885)
 Physoconops gracilis (Williston, 1885)
 Physoconops nigrimanus (Bigot, 1887)
 Physoconops obscuripennis (Williston, 1882)
 Physoconops sylvosus (Williston, 1882)
 Physoconops townsendi Camras, 1955
 Physoconops weemsi Camras, 2007

References

Further reading

 Diptera.info
 NCBI Taxonomy Browser, Physoconops
 Arnett, Ross H. (2000). American Insects: A Handbook of the Insects of America North of Mexico. CRC Press.

Conopidae
Conopoidea genera

Physoconops


Kaliwatan sa insekto ang Dentothrips graminis. Una ning gihulagway ni Faure ni adtong 1933. Ang Dentothrips graminis sakop sa kahenera nga Dentothrips, ug kabanay nga Thripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Aprika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Habagatang Aprika
Dentothrips

Dentothrips graminis


Kaliwatan sa alibangbang ang Tinea sepulchrella. Una ning gihulagway ni Fabricius ni adtong 1794. Ang Tinea sepulchrella sakop sa kahenera nga Tinea, ug kabanay nga Tineidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Amihanang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Amihanang Amerika
Tinea

Tinea sepulchrella


The 2018 GT4 Belgium Cup was the first season of the GT4 Belgium Cup, a sports car championship for Belgian drivers only, created and organised by the Stéphane Ratel Organisation (SRO). The season began on 7 April at Zolder and ended on 7 October at Zandvoort.

Calendar
On 15 December 2017, the Stéphane Ratel Organisation announced the first draft of the 2018 calendar. The finalised calendar was announced on 30 March 2017. The round at the Nürburgring in the weekend of 1 July was dropped from the schedule.

Entry list
All drivers are entered under Belgian license.

See also
2018 GT4 European Series
2018 French GT4 Cup
2018 GT4 Central European Cup

References

External links

GT4 European Series
GT4 Belgium
GT4 Belgium

2018 GT4 Belgium Cup


Die TeXnische Komödie (DTK) je časopis članova Deutschsprachigen Anwendervereinigung TeX (DANTE).

Časopis sadrži interne komunikacije i izvještaje sa konferencija, kao i naučne i praktične članke o svim aspektima instalacije TeX sistema i pratećeg softvera (posebno za LaTeX, ali i za ConTeXt, LuaTeX, XeTeX ili BibTeX/Biber), kao i preglede nove literature. Autori su obično članovi DANTE udruženja, programeri ili korisnici.

Časopis postoji od osnivanja udruženja 1989. godine. Izlazi četiri puta godišnje u tiražu od 2.400 primjeraka i besplatno se dijeli svim članovima udruženja DANTE. Jednom godišnje TeX kolekcija je uključena u trenutnu TeX distribuciju TeXLive kao i kopiju TeX-a.

Naziv časopisa je aluzija na Božanstvenu komediju italijanskog renesansnog pjesnika i filozofa  Dantea Alighierija.

Reference

TeX

Die TeXnische Komödie


An Allosmerus elongatus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Ayres hadton 1854. An Allosmerus elongatus in nahilalakip ha genus nga Allosmerus, ngan familia nga Osmeridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Allosmerus

Allosmerus elongatus


An Astyanax scintillans in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Myers hadton 1928. An Astyanax scintillans in nahilalakip ha genus nga Astyanax, ngan familia nga Characidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Astyanax

Astyanax scintillans


Asbjørn Hellemose Hansen (født 15. januar 1999 i Galten) er en cykelrytter fra Danmark, der er på kontrakt hos .

Karriere
Hellemose er fra den østjyske by Galten, og kørte indtil 2018 for Hammel Cykle Klub. Herefter kørte han én sæson for DCU-holdet Team OK Kvickly Odder Elite. Da han var blevet student, flyttede han i efteråret 2019 til italienske Como, hvor han fik kontrakt med det schweiziske/italienske talenthold Velo Club Mendrisio. Her blev det to år i træk til top 10-placeringer i Giro Ciclistico d'Italia, U23-udgaven af Giro d'Italia.

Fra 1. august 2021 skiftede Asbjørn Hellemose til det amerikanske UCI World Tour-hold  på en stagiaire-kontrakt gældende for resten af året. Fra 2022 tiltrådte han på en to-årig professionel kontrakt med holdet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Galten
Mandlige cykelryttere fra Danmark

Asbjørn Hellemose


Minh Tân là một xã thuộc huyện Phú Xuyên, thành phố Hà Nội, Việt Nam.

Xã Minh Tân có diện tích 8,23 km², dân số năm 1999 là 11679 người, mật độ dân số đạt 1419 người/km².

Chú thích

Tham khảo

Minh Tân, Phú Xuyên


Julia Goulding (born 27 March 1985) is an English actress who has played Shona Platt on the ITV soap opera, Coronation Street, since 2016.

Career
Goulding attended the Royal Academy of Dramatic Art. She has starred in theatre productions including The Crucible, The Canterbury Tales, Othello, Merchant of Venice and The Notorious Mrs Ebbsmith.

Goulding's first television role was on the long-running ITV soap opera, Coronation Street, beginning in December 2016 as Shona Ramsey, the new love interest of David Platt, (played by Jack P. Shepherd).

Personal life
She is married to Ben Silver. The pair married at Manchester Albert Hall in December  2018 after dating for three years. Goulding revealed that she was expecting her first child with Silver via an Instagram post on 30 May 2019. She gave birth to a boy on 30 November 2019. On 11 June 2022, she announced her second pregnancy. In November 2022, she gave birth to a girl.

References

English television actresses
British television actresses
Living people
British soap opera actresses
1985 births
Actresses from Manchester
Alumni of RADA

Julia Goulding


Di origine basca, nella sua lunga carriera militò nell'Athletic Club, nell'Atlético Madrid, nel Barcellona, nel Deportivo La Coruña, nello Sporting Gijón, negli Yokohama F. Marinos e infine nel Deportivo Alavés. Vinse 6 titoli spagnoli (2 a Bilbao, 4 a Barcellona), 2 Supercoppe di Spagna, una Coppa dei Campioni, una Supercoppa Europea e una Coppa delle Coppe. Fu nazionale spagnolo per un decennio.

Carriera

Club
Debuttò nella Primera División con la maglia dell'Athletic Club nel 1982. Nei successivi diciassette anni giocò con sei squadre di massima serie, collezionando 417 partite e 152 gol. Anche il fratello Patxi Salinas era un calciatore professionista e vestì le maglie di Athletic Club, Celta Vigo e nazionale spagnola.

Nel 1984 conquistò il titolo di Pichichi della Segunda División spagnola, contribuendo al piazzamento dell'Athletic Club al secondo posto dietro al Castilla. Nel 1983 aveva totalizzato qualche presenza nella prima squadra dell'Athletic Club che aveva ottenuto il double campionato spagnolo-Coppa di Spagna nel 1984.

Nel 1988 si trasferì al Barcellona, cui legò il suo nome per sei anni. Giunse nel club catalano dopo aver trascorso un paio di stagioni all'Atlético Madrid, e vi trovò altri giocatori originari dei Paesi Baschi, tra cui José Ramón Alexanko, Aitor Begiristain, Jon Andoni Goikoetxea e José Mari Bakero. Insieme a loro formò l'ossatura del leggendario Dream Team allenato da Johan Cruijff. Nel corso della sua vincente militanza nel Barcellona segnò sia nella finale della Coppa delle Coppe 1988-89 contro la Sampdoria sia nella finale di Coppa di Spagna 1990 contro il .

Dopo aver lasciato il Barcellona nel 1994, si accasò al Deportivo La Coruña, con cui si piazzò secondo nel campionato di calcio spagnolo 1995. In seguito giocò con Sporting de Gijón (1995-97), Yokohama F·Marinos (1997-98, J League giapponese) e Deportivo Alavés (1998- 2000).

Nazionale
Conta 56 presenze con la nazionale spagnola dal 1986 al 1996, per un totale di 22 gol. Partecipò a tre edizioni della Coppa del mondo: nel 1986, nel 1990 e nel 1994, segnando una rete in ciascuna di esse, e a due edizioni del Campionato d'Europa (nel 1988 e nel 1996).

Statistiche

Cronologia presenze e reti in nazionale

Palmarès

Competizioni nazionali

Athletic Bilbao: 1982-1983, 1983-1984
Barcellona: 1990-1991, 1991-1992, 1992-1993, 1993-1994

Athletic Bilbao: 1983-1984
Barcellona: 1989-1990
Deportivo La Coruña: 1994-1995

Athletic Bilbao: 1984
Barcellona: 1991, 1992

Competizioni internazionali

Barcellona: 1988-1989

Barcellona: 1991-1992

Barcellona: 1992

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Calciatori della Nazionale spagnola
Calciatori campioni d'Europa di club

Julio Salinas


An Rasbora hosii in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni George Albert Boulenger hadton 1895. An Rasbora hosii in nahilalakip ha genus nga Rasbora, ngan familia nga cyprinidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rasbora

Rasbora hosii


Dekanat Central – jeden z 8 dekanatów rzymskokatolickiej archidiecezji kapsztadzkiej w Południowej Afryce.

Według stanu na listopad 2017 w skład dekanatu Central wchodziło 10 parafii rzymskokatolickich. Urząd dziekana sprawował wówczas Fr Charles Prince.

Lista parafii
Źródło:

Zobacz też
 Metropolia kapsztadzka
 Podział administracyjny Kościoła katolickiego w Południowej Afryce

Przypisy

Dekanaty archidiecezji kapsztadzkiej

Dekanat Central (archidiecezja kapsztadzka)


Kaliwatan sa alibangbang ang Synogdoa miltophleba. Una ning gihulagway ni Collenette ni adtong 1960. Ang Synogdoa miltophleba sakop sa kahenera nga Synogdoa, ug kabanay nga Lymantriidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Synogdoa

Synogdoa miltophleba


Tạ An Khương Đông là một xã thuộc huyện Đầm Dơi, tỉnh Cà Mau, Việt Nam.

Địa lý
Xã Tạ An Khương Đông nằm ở phía bắc huyện Đầm Dơi, có vị trí địa lý:
Phía đông giáp xã Tân Đức
Phía tây giáp xã Tạ An Khương
Phía nam giáp xã Tạ An Khương Nam
Phía bắc giáp thành phố Cà Mau và tỉnh Bạc Liêu.

Xã Tạ An Khương Đông có diện tích 32,08 km², dân số năm 2019 là 8.050 người, mật độ dân số đạt 251 người/km².

Hành chính
Xã Tạ An Khương Đông được chia thành 9 ấp: Gành Hào, Tân An A, Tân An B, Tân Phong A, Tân Phong B, Tân Thới, Tân Thới A, Tân Thới B, Xóm Mới

Lịch sử
Xã Tạ An Khương Đông được thành lập ngày 29 tháng 8 năm 2000 theo Nghị định 41/2000/NĐ-CP của Chính phủ trên cơ sở 3.208,45 ha diện tích tự nhiên và 8.186 nhân khẩu của xã Tạ An Khương.

Chú thích

Tham khảo

Đơn vị hành chính Việt Nam đặt tên theo tên người

Tạ An Khương Đông


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Gialaia africana. Una ning gihulagway ni Andrey Vasil'evich Gorochov ug Kostia ni adtong 1999. Ang Gialaia africana sakop sa kahenera nga Gialaia, ug kabanay nga Gryllidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Madagascar

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Gialaia
Insekto sa Madagaskar

Gialaia africana