Il fagiano orecchiuto bruno (Crossoptilon mantchuricum ) è una specie di uccello della famiglia dei Fasianidi originaria della Cina nord-orientale; contrariamente a quanto si potrebbe pensare, non vive nell'omonima regione dalla quale prende il nome scientifico.

Descrizione

Dimensioni
Il maschio misura 90-100 cm di lunghezza, dei quali 50-60 spettanti alla coda, per un peso di 1700-2200 g. La femmina è leggermente più piccola: 90-95 cm di lunghezza, dei quali 45-55 spettanti alla coda, per un peso di 1500-1900 g.

Aspetto
In questo fagiano di grandi dimensioni, la sommità della testa è ricoperta da un cappuccio di piume vellutate nere. Da sotto il mento si diparte una larga fascia bianca che continua fino alle orecchie e ricopre una piccola parte della nuca dietro di esse. Le caruncole facciali e la pelle orbitale sono di colore rosso scarlatto. Il collo è nero con un riflesso purpureo che si fonde con il marrone del dorso e delle ali. La parte bassa del dorso, di colore binaco, delinea una transizione netta con il colore scuro di mantellina, ali e coda. La base della coda è di colore grigio argenteo, le altre piume sono marrone scuro. I giovani sono chiazzati di marrone e indossano la livrea degli adulti solo a partire dai cinque mesi. Il dimorfismo sessuale è pressoché inesistente: i due sessi sono quasi identici e si possono distinguere solo guardando gli speroni del maschio, che sono più grandi e a base rotonda. Quelli della femmina, al contrario, sono di dimensioni più modeste e di forma più oblunga alla base. Gli speroni iniziano a svilupparsi nei giovani intorno ai quattro mesi.

Biologia
La specie effettua migrazioni altitudinali stagionali, scendendo verso altitudini più basse in inverno, quando le condizioni a quote più elevate diventano meno favorevoli o più dure.

Alimentazione
La specie è principalmente vegetariana. Razzola sul terreno alla ricerca di tuberi e di radichette, ma mangia anche steli, foglie, gemme, frutti e semi, compresi i chicchi caduti dei cereali. Durante la stagione riproduttiva, consuma anche qualche insetto. La dieta è estremamente varia: nella riserva di Pangquanguo essa è costituita da almeno 54 specie di piante e 18 di animali. I fagiani orecchiuti bruni hanno bisogno di bere quotidianamente. È proprio per questo motivo che battono ogni giorno le stesse piste per raggiungere le rive dei corsi d'acqua.

Riproduzione

La stagione riproduttiva inizia a metà marzo, quando le coppie si formano e salgono a quote più elevate per trovare un territorio adatto, dotato di risorse alimentari sufficienti e ben riparato che difendono da possibili intrusi. Il maschio è monogamo. La coppia costruisce il nido sul terreno, sotto un mucchio di rami di pino caduti, al riparo di una roccia o all'interno di un folto cespuglio. Il numero di uova per covata va da 4 a 20 (in media 8,82), deposte ai primi di aprile e covate dalla sola femmina per 26-27 giorni. Localmente, in alcune regioni, la deposizione ha luogo a metà maggio e il numero di uova è limitato a 7-9 (in media 7,75). In entrambi i casi, tuttavia, il tasso di successo riproduttivo è molto elevato e supera di gran lunga il 95%.

Distribuzione e habitat
L'areale di questa specie sembra corrispondere a una fascia di foresta temperata composta da querce decidue e da conifere che si estende dalle montagne dello Shanxi alle montagne di Pechino e dell'Hebei settentrionale ad est e allo Shanxi centrale ad ovest. La maggior parte delle testimonianze conferma che frequenti altitudini comprese tra 1000 e 2600 metri, ma localmente, in certe regioni, si può trovare tra gli 800 e i 1700 m. La scelta dell'habitat varia a seconda delle stagioni. In primavera, vive (e nidifica) principalmente nelle foreste miste di conifere e latifoglie. In estate, occupa una grande varietà di habitat, sebbene la sua preferenza vada spesso alle foreste di sole conifere o alle boscaglie ai margini delle foreste. In autunno, fa ritorno in gran numero al suo habitat primaverile originario. Le foreste miste sembrano costituire l'habitat di riferimento per le stagioni intermedie. In inverno, forma grandi bande di varie decine di individui, talvolta più di cento, che scendono ad altitudini più moderate, dove rimangono localizzate nelle foreste di conifere e nelle boscaglie situate sui pendii meridionali esposti al sole.

Studi recenti hanno dimostrato variazioni locali nella densità di popolazione, apparentemente correlate all'altitudine e alla qualità dell'habitat. Pertanto, nella riserva di Pangquanguo, le densità più elevate si riscontrano a quote medio-basse, mentre sul Dongling Shan esse si incontrano invece a circa 2000 metri. La specie si adatta perfettamente alle foreste sfruttate, alle foreste secondarie o alle piantagioni artificiali, ma sembra che le densità di popolazione e le percentuali di successo della nidificazione siano significativamente più basse in questi habitat modificati dall'uomo rispetto alle foreste indisturbate.

Conservazione
Popolazioni frammentate composte da un esiguo numero di soggetti, deforestazione incontrollata, espansione demografica, caccia illegale e raccolta delle uova nonostante il governo cinese abbia proibito tale pratica, oltre ai numerosissimi predatori, contribuiscono al declino della specie ormai considerata come «vulnerabile» (Vulnerable) e ad alto rischio di estinzione nei luoghi di origine nell'immediato futuro. Tuttavia, almeno per il momento, nelle aree protette il loro numero sembra essersi stabilizzato nonostante i controlli siano resi estremamente difficoltosi dalla natura geologica dei luoghi dove abitualmente vivono, con popolazioni composte da pochi individui che risultano isolate tra loro e sparse su vastissime aree. Piccoli gruppi di fagiani orecchiuti bruni sono stati osservati anche nei pressi di Pechino, dove, fino a qualche anno fa, non erano mai stati presenti.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Phasianidae

Crossoptilon mantchuricum


Blue Springs è un paese dell'Alabama, situato nella Contea di Barbour. La popolazione al censimento del 2000 era di 121 abitanti.

Geografia fisica
Blue Springs è situata a 31°39'51.588" N, 85°29'45.308" O. L'U.S. Census Bureau certifica che il paese occupa un'area totale di 7,50 km², interamente composti da terra.

Società

Evoluzione demografica
Al censimento del 2000, risultano 121 abitanti, 49 nuclei familiari e 36 famiglie residenti nel paese. La densità della popolazione è di 16,13 ab./km². Ci sono 54 alloggi con una densità di 7,20/km². La composizione etnica della città è 99,17% bianchi e 0,83% neri o afroamericani.

Dei 49 nuclei familiari, il 28,60% ha figli di età inferiore ai 18 anni che vivono in casa, il 67,30% sono coppie sposate che vivono assieme, il 6,10% è composto da donne con marito assente, e il 24,50% sono non-famiglie. Il 20,40% di tutti i nuclei familiari è composto da singoli e il 10,20% da singoli con più di 65 anni di età. La dimensione media di un nucleo familiare è di 2,47 mentre la dimensione media di una famiglia è di 2,84.

La suddivisione della popolazione per fasce d'età è la seguente: 22,30% sotto i 18 anni, 7,40% dai 18 ai 24, 28,10% dai 25 ai 44, 31,40% dai 45 ai 64, e 10,70% oltre i 65 anni. L'età media è 39 anni. Per ogni 100 donne ci sono 95,20 uomini. Per ogni 100 donne sopra i 18 anni ci sono 95,80 uomini.

Il reddito medio di un nucleo familiare è di 38.000$, mentre per le famiglie è di 38.250$. Gli uomini hanno un reddito medio di 27.000$ contro i 21.500$ delle donne. Il reddito pro capite del paese è di 17.224$. Il 4,30% della popolazione e il 6,50% delle famiglie è sotto la soglia di povertà. Sul totale della popolazione, il 33,30% di chi ha più di 65 anni vive sotto la soglia di povertà.

Collegamenti esterni

Comuni dell'Alabama

Blue Springs (Alabama)


Orchomenos () là một khu tự quản ở vùng Trung Hy Lạp, Hy Lạp. Khu tự quản Orchomenos có diện tích 416 km², dân số theo điều tra ngày 18 tháng 3 năm 2001 là 13032 người.

Tham khảo

Khu tự quản của Trung Hy Lạp
Khu tự quản Hy Lạp

en:Orchomenos

Orchomenos


Ang Selva ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Selva (kapital sa munisipyo), Provincia de Santiago del Estero,

Espanya

 Selva (kapital sa munisipyo sa Espanya, Comunitat Autònoma de les Illes Balears, Illes Balears, lat 39,76, long 2,90),
 La Selva del Camp (lungsod), Catalunya, Província de Tarragona,
 Selva (munisipyo), Comunitat Autònoma de les Illes Balears, Illes Balears,

Italya

 Selva (kapital sa munisipyo sa Italya, Trentino-Alto Adige), Bolzano,
 Selva (lungsod sa Italya, Abruzzo, Provincia di Chieti, lat 42,11, long 14,34),
 Selva (lungsod sa Italya, Lombardia, Provincia di Bergamo),
 Selva (lungsod sa Italya, Emilia-Romagna, Provincia di Bologna, lat 44,56, long 11,63),
 Selva (lungsod sa Italya, Regione Veneto, Provincia di Vicenza, lat 45,47, long 11,36),
 Selva (lungsod sa Italya, Regione Veneto, Provincia di Vicenza, lat 45,58, long 11,31),
 Selva (lungsod sa Italya, Emilia-Romagna, Provincia di Bologna, lat 44,34, long 11,76),
 Selva (lungsod sa Italya, Lombardia, Provincia di Como),
 Selva (lungsod sa Italya, Abruzzo, Provincia di Chieti, lat 42,07, long 14,21),
 Selva (lungsod sa Italya, Toscana), Provincia di Grosseto,

Peru

 Selva (bukid), Cajamarca, Provincia de Jaén,

Vanuatu

 Selva (suba), Torba Province,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Espanya
Pagklaro paghimo ni bot Italya
Pagklaro paghimo ni bot Peru
Pagklaro paghimo ni bot Vanuatu

Selva


Kaliwatan sa insekto ang Rhabdiopteryx harperi. Una ning gihulagway ni Vinçon ug Murányi ni adtong 2009. Ang Rhabdiopteryx harperi sakop sa kahenera nga Rhabdiopteryx, ug kabanay nga Taeniopterygidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Pransiya
Rhabdiopteryx

Rhabdiopteryx harperi


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Zalarnaca kerinci. Una ning gihulagway ni Andrey Vasil'evich Gorochov ni adtong 2008. Ang Zalarnaca kerinci sakop sa kahenera nga Zalarnaca, ug kabanay nga Gryllacrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sumatra (pulo)

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sumatra (pulo)
Zalarnaca

Zalarnaca kerinci


An Hirundo albigularis in uska species han Aves nga ginhulagway ni Hugh Edwin Strickland hadton 1849. An Hirundo albigularis in nahilalakip ha genus nga Hirundo, ngan familia nga Hirundinidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hirundo

Hirundo albigularis


Skrapar là một quận thuộc hạt Berat, Albania. Quận này có diện tích 775 km² và dân số năm 2002 là 29874 người, mật độ 39 người/km².

Chú thích

Tham khảo

Skrapar
Skrapar
Hạt Berat

Skrapar (huyện)


Ang Loma Guacha ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Loma Guacha (bukid sa Arhentina, lat -43,21, long -69,67), Provincia del Chubut,
 Loma Guacha (bukid sa Arhentina, lat -42,14, long -71,19), Provincia del Chubut,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina

Loma Guacha


Mongo (in arabo مونقو, Mūnqū) è una città e comune del Ciad centrale, capoluogo della provincia di Guéra e capoluogo del dipartimento..

Si trova a 510 km ad est della capitale N'Djamena. La città aveva una popolazione di 20.443 abitanti nel 1993.

L'11 aprile 2006 ribelli del Fronte Unito per il cambiamento democratico (FUCD) hanno attaccato la città.

La città è sede del vicariato apostolico di Mongo.

Note

Altri progetti

Comuni della provincia di Guéra

Mongo (Ciad)


LaToya Sanders (11 de setembro de 1986) é uma basquetebolista profissional turca-estadunidense. Atualmente joga no Washington Mystics, disputando a WNBA.

Carreira
LaToya Sanders integrou a Seleção Turca de Basquetebol Feminino, na Rio 2016, que terminou na sexta colocação.

Basquetebolistas olímpicos da Turquia
Basquetebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2016
Basquetebolistas da Women's National Basketball Association
Mulheres da Turquia
Turcos do século XX
Turcos do século XXI

LaToya Sanders


Reuf Kadić bio je bosanskohercegovački i jugoslavenski arhitekt.

Biografija
Rođen je 1908. godine u Sarajevu.

Započeo je studij u Pragu 1927. godine, ali se, zajedno sa bratom Muhamedom, često vraćao u Sarajevo, gdje je radio za arhitektonske biroe zarađujući novac potreban za školovanje. Godine 1930. vlasti mu oduzimaju pasoš radi njegovih liberalnih političkih ideja. Tokom studija je povremeno dolazio u Sarajevo i radio u građevinskom poduzeću "Rad", te je do 1934. godine nakupio više od tri godine takvoga rada. Radio je na različitim gradilištima i sudjelovao u projektiranju gradske bolnice u Brčkom, općinskih ureda, stanova i zgrade carinarnice u Metkoviću, zgrade Deutz i Benau i kuće Radulović u Sarajevu, armirano-betonskih mostova u Bihaću, Tuzli i Mostaru. Također je sudjelovao u natječaju za projekt Palače Burze u Beogradu.

Nakon ponovnog izdavanja pasoša, odlazi u Prag gdje završava studij 1934. godine. U novembru 1935. godine počeo je raditi u Vakufskoj direkciji u Sarajevu i tada je projektovao i realizirao preko pedeset projekata. U periodu 1951-74. godine  prestaje sa radom u Zemaljskom projektantskom zavodu i počinje sa pedagoškim radom u sarajevskoj Građevinskoj srednjoj tehničkoj školi.

Reuf Kadić je 1963. godine iz Građevinske srednje tehničke škole prešao u Energoinvest, u Službu za nadzor i investicije, a 1965. godine postaje direktor za kapitalnu izgradnju banjalučke Tvornice celuloze i viskoze. Po umirovljenju 1967. godine pa sve do smrti 1974. godine, povremeno se bavio arhitekturom, uglavnom na reviziji/pregledu arhitektonskih projekata.

Bibliografija

Nagrade

Vidi također
 Muhamed i Reuf Kadić

Reference

Vanjski linkovi

Biografije, Sarajevo
Rođeni 1908.
Umrli 1974.
Bosanskohercegovački arhitekti
Jugoslavenski arhitekti

Reuf Kadić


Kaliwatan sa insekto ang Aaroniella gressitti. Una ning gihulagway ni Thornton, S. S. Lee ug Chui ni adtong 1972. Ang Aaroniella gressitti sakop sa kahenera nga Aaroniella, ug kabanay nga Philotarsidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Aaroniella

Aaroniella gressitti


Fynske Bank Arena (også kendt som Kolding Q Stadion) er et træningsanlæg i Kolding, mere præcist Bramdrupdam og er hjemmebane for Kolding Q, der spiller i landets bedste kvindelige række Elitedivisionen.

Idrætsanlægget består af tre boldbaner, hvorfra de to af banerne kaldet Fynske Bank Arena og Fynske Bank KunstNord har den normale størrelse af en fodboldbane. KoldingQ's ligahold spiller for det meste sine ligakampe på den mindre Fynske Bank KunstNord, med plads til 1.500 tilskuere, der også er belagt med kunstgræs. Dog spiller de officielt på Fynsk Bank Arena, med plads til 3.000 tilskuere. Derudover bliver den tilstødende Winther Sport Goal Station, benyttet til træning.

Træningsanlægget bliv officielt indviet d. 14. december 2019, og bliver til dagligt af alle klubbens fodboldrækker.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Information om KoldingQ Stadion
 Info om Fynske Bank Arena

Fodboldstadioner i Danmark
Sport i Kolding
Idrætsanlæg i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Kolding Kommune

Fynske Bank Arena


Sporofil je list koji nosi sporangije. I mikrofili i megafili mogu biti sporofili. U heterospornim biljkama sporofili (bilo da su mikrofili ili megafili) nose ili megasporangije i zato se nazivaju megasporofili ili mikrosporangije i nazivaju se mikrosporofili. Preklapanje prefiksa i korijena čini ove pojmove posebno zbunjujućim podskupom botaničke nomenklature. Sporofili se uveliko razlikuju po izgledu i strukturi, a mogu i ne moraju ličiti na sterilne listove.

Biljke koje proizvode sporofile uključuju:
Alaria esculenta, smeđa alga ima sporofil pričvršćen u blizini baze alge.
Lycophyte imaju sporofile koji se mogu sakupljati u strobile (Selaginella i neke vrste roda Lycopodium i srodnih rodova) ili se pojedinačno distribuirati među sterilnim listovima (Huperzia). Sporangije nastaju u pazuhu ili na aksiksalnoj površini sporofila. U heterospornih čvrste, megasporofili i mikrosporofili mogu se miješati ili razdvajati na različite oblike.
Paprati mogu imati sporofile slične sterilnim listovima ili se veoma razlikuju. To mogu biti fotosintetske i nedostajuće tipske peteljke (npr. Onocle)
Cikade stvaraju strobile, kako polenske, tako i sjemenske, koji se sastoje od sporofila.
Ginko proizvodi mikrosporofile nakupljene u polenski strobil.
Konifere, kao što ginko i cikade, stvaraju mikrosporofile, nakupljene u polenske strobile. No, za razliku od ovih drugih skupina, ovule se stvaraju na češerskim ljuskama, koje su modificirani izdanci, a ne sporofili.

Neke biljke ne proizvode sporofile. Sporangije se stvaraju direktno na stabljikama. Za Psilotum tumačeno je da stvara sporangije (spojene u sinangij) na kraju stabljike. Vrste roda Equisetum  uvijek stvaraju strobile, ali strukture koje nose sporangije (sporangiofore) tumače se kao modificirana stabljika. Iako se recidivi sporangije tumače kao terminalne.
Gnethophyta proizvode i složene polenske i sjemesnke strobile.

Također pogledajte
Strobil

Reference

Morfologija biljaka
Anatomija biljaka
Razmnožavanje biljaka

Sporofil


Universally Speaking è una canzone dei Red Hot Chili Peppers. Si tratta del quinto singolo estratto dal loro ottavo album in studio, By the Way (2002).

Nel videoclip della canzone troviamo come protagonista un fan sfegatato dei Peppers, interpretato dall'attore Dave Sheridan, nell'intento di intrufolarsi nel backstage del concerto che si stava svolgendo. Tale concerto è, ovviamente, suonato dagli stessi Red Hot.
Dopo vari tentativi di oltrepassare le guardie, tutti andati a male, prova ad entrare regolarmente con il biglietto ma viene fermato ed accompagnato fuori, ma non si arrende. Così scavalca una recinzione e si trova dentro.
A questo punto comincia a girare tra la folla, fa il pazzo, si diverte a sbeffeggiare gli altri fan.
Ma poi il colpo di genio: si chiude dentro un cassonetto dell'immondizia trasportabile, e proprio in questo modo riesce ad "arrivare" dietro le quinte del palco. E improvvisamente esce dal suo nascondiglio e in una inarrestabile corsa si dirige fino a sopra il palco, festeggiando la sua riuscita avventura con la band, scatta una foto con Antony e gli restituisce il libro che lo stesso aveva precedentemente dimenticato nell'auto durante il video della canzone By the Way, dello stesso album.

Tracce
CD single (2003)

CD version 2 (2003)

Collegamenti esterni

Universally Speaking


An Troglocyclocheilus khammouanensis in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Maurice Kottelat ngan Franck Bréhier hadton 1999. An Troglocyclocheilus khammouanensis in nahilalakip ha genus nga Troglocyclocheilus, ngan familia nga cyprinidae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Troglocyclocheilus

Troglocyclocheilus khammouanensis


Liechtensteins kvindefodboldlandshold er det nationale fodboldhold for kvinder i Liechtenstein, der administreres af Liechtensteins fodboldforbund. Landsholdets første uofficielle kamp blev spillet i juni 2019, mod den østrigske klub FFC Vorderland i Triesen, Liechtenstein. Landsholdets første officiele kamp er sat til at blive spillet i 2020, mod

Landstræneren er Philipp Riedener.

Eksterne henvisninger
Liechtensteiner Fussballverbund
FIFA profil

Liechtenstein
Kvindefodboldlandshold

Liechtensteins kvindefodboldlandshold


Massonia luteovirens is 'n geofiet wat tot die genus Massonia behoort en is inheems aan Namibië en die Noord-Kaap.

Bronne
 Plants of the World Online

Massonia
Flora van Namibië
Flora van Suid-Afrika

Massonia luteovirens


Ellen Marx (born Ellen Pinkus; 24 March 1921 – 11 September 2008) was a human rights activist. She was born in Germany and emigrated to Argentina, arriving in May 1939: she never saw her parents again. Her own youngest daughter disappeared when aged 28 in August 1976. After that Ellen Marx became a prominent member of the German-Jewish community in Buenos Aires and a leader in the German originating group within the Mothers of the Plaza de Mayo movement.

Life

Provenance and early years
Ellen Pinkus was born into a German-Jewish family in Berlin.   She was her parents' only child.   Isidor Pinkus, her father. was a leather wholesaler, and a committed democrat at a time when many Germans identified the new democratic regime as a foreign imposition resulting from military defeat and national humiliation.   Her mother, born Gertrud Hoffnung, was a Social Democrat and a member of the German League for Human Rights.   Ellen received a liberal Jewish education.   She attended the prestigious "Prince Bismarck School" (as it was known at that time).   In 1934 she joined the Berlin "Ring" scouting organisation which since 1933 had been part of the "League of German-Jewish Youth" ("Bund deutsch-jüdischer Jugend").   Traditionally the league organised Saturday meetings at which members could learn the revived Hebrew language and study Jewish history.   There were also games and camping expeditions; but by the time Ellen joined the league's priority had become the organisation of escapes and foreign visas for those who, on account both of race and (at this stage) political activities, were being targeted by the government for persecution.   The "League of German-Jewish Youth" was in turn was closely connected with the National Association of German-Jewish Citizens (" Central Verein" / CV).

The family traced their German roots back at least two centuries.   Ellen's great-grandfather had been granted citizenship (at a time when German Jews did not automatically qualify for it) because he had fought valiantly in the armies confronting Napoleon at the start of the nineteenth century.   There was pride in German culture, and before 1933 not too much reason to consider themselves politically or socially separated from other Germans.   Even though she would spend most of her life living in a Spanish speaking country, when looking for literary quotes it was to Schiller and Goethe that she would always instinctively turn.  At the same time, her Social Democratic mother would have shunned the shrill nationalism that had become a feature of political life since 1919.

The Nazis had taken power early in 1933 and rapidly transformed Germany into a one-party dictatorship.   Antisemitism was integrated into public policy and became progressively more oppressive for those affected.   After the Kristallnacht pogrom in November 1938 Isidor Pinkus lost his customers.   The day after the pogrom she was handed a letter at school addressed to her father from the mayor of Berlin in which Ellen's father was requested to remove her from the school.   One teacher called her aside and whispered that he wished her "all the best", while other teachers and fellow-pupils looked away.   For Jewish pupils, exclusion from the school turned out to be permanent.   She never had an opportunity to sit for her school final exams (Abitur), and despite later attempts to catch up after she had left Germany, she would never succeed in completing her schooling.

Escape to Argentina
For the first few years of the Nazi regime, arrests and detentions of Jews had been restricted to the overtly politically engaged, but during the (exceptionally cold) winter of 1938/39 a large number of working age Jewish men in Berlin were arrested and placed in labour camps.  Those who persuaded the authorities they intended to leave Germany would be released after six weeks:  others were used for forced labour.   The Gestapo came for Ellen's father on 10 December 1938 but he was out:  as they left, the arresting officers passed Isidor Pinkus as he came home, but they did not recognise him and he naturally ignored them.   Ellen's mother saw the encounter from the window of their apartment, and made arrangements to hide her husband with her 85-year-old father, at the same time starting to plan her 18-year-old daughter's emigration.   She herself was unwilling to emigrate because it would have been necessary to leave her own father behind.   Regulations meant that they would have been forced to leave their money and other worldly goods (apart from ten Marks) behind in Germany.   Isidor Pinkus, more simply, "felt  too old to start form the beginning again somewhere else".

Ellen's emigration was part of a larger scale children's emigration programme organised by the CV.   Jewish associations had been banned and meetings of more than two or three would have attracted suspicion from the authorities, but if people took care to visit one another only in ones and twos, and not to coincide with other visitors, enough communication to organise the escape became possible, without attracting Gestapo intervention.   Three batches of children were collected together to be transported by train to the Aachen frontier point (and from there to Paris).   The first batch had been granted entry visas by Brazil, but by the time it came to the second batch the Brazilian quota had been filled up.   Assurances were received, however, that in return for payment, the Argentinian government would provide entry visa for the second and third batches - approximately 60 children and young people.   It was forbidden for Jews to take significant amounts of money out of Germany, but Isidor Pinkus was able to give effect to the Argentinian entry fee on Ellen's behalf by contacting a kinsman in Palestine who owned a bank and made the payment.   The third batch of refugee children, which included Ellen, left Berlin on 13 April 1939.   Her mother and grandfather said their farewells on the station platform.   Her father could not bear to come to the station and stayed home.   Travelling via Paris and Le Havre on a cargo ship the children reached Buenos Aires on 25 May 1939, the day of Argentina's May Revolution Holiday.    During the ocean crossing one stage she contracted polio, a common infection among the European refugees starting off near the bottom of the social pyramid:  the disease was untreated, and although she recovered she would be left with a permanent stoop.   The Jewish Colonization Association (HICEM) in Paris had successfully organised French exit visas, but had been able to provide the children with entry visas only for Bolivia, so the refugees stayed on the boat for several more days, fearful of being sent back to Europe, until a Jewish Aid organisation succeeded in obtaining entry visas for Argentina and Ellen Pinkus was able to begin her new life.   The small bag her mother had packed for her with clothes and basic medications disappeared her first night ashore.

In Buenos Aires Ellen Pinkus worked, initially, as a nanny in the Recoleta quarter.  Responsibilies include attempting to teach the English language to her employers' two-year-old infant.   After five months her (Catholic) employers visited a relative who was a novice nun, and who pointed out that the new nanny was Jewish, so she was dismissed.   There followed another job with a French family with whom duties included looking after the five children, cleaning the house, and preparing meals appropriate to her employers' "exquisite French palettes".   That was followed by work as an assistant in a care-home founded by a Jewish doctor.   The hours were shorter, but she was still only 18 and there were some unanticipated challenges, including teaching reading to someone with Down syndrome and looking after an elderly lady with cancer.

Later in 1940 she accepted a position as a Kindergarten assistant at a children's home operated by the "Asociación Filantropia Isrealita" (AFI), founded by a long-established Jewish merchant family in Buenos Aires in anticipation of the flow of Jewish refugees from Europe.

Family developments and community involvement
At a musical evening held by the "Jewish Cultural Association" in the Buenos Aires quarter of Belgrano she met a pianist called Erich Marx, a German-Jewish refugee like herself.   He had studied piano and voice at Mainz and in 1935 followed his brother to Argentina.   His parents were murdered at Theresienstadt.   On 11 March 1942 Erich Marx and Ellen Pinkus were married.   By 1964 the marriage would have produced four children.   Long before that new began to come through about relatives who had remained in Germany.   During 1942/43 a message on the edge of one of the anodyne postcards that her mother was able to send stated "Frau Pinkus ist jetzt ganz alleine" ("Mrs. Pincus is now quite alone").   Her mother's postcards stopped after Gertrud was arrested and transported to Auschwitz, used for forced labour, and then, a year or so later, killed by gassing.   Although a steady trickle of grim news emerged during the war years, it was only many years later that Ellen Marx learned in greater detail of father's death in Berlin in July 1942, of her mother's final years, and of the fates of nine other relatives who had been "hauled-off" by the authorities in Germany.

Three of the couple's four children were born in 1943, 1947 and 1948.   Between the births Ellen Marx taught German at the Pestalozzi School which had been founded on the north side of the city in 1934 by Ernesto Alemann.   Most of the pupils were from Jewish families that had fled Germany and Austria.   As her own children became less full-time, for around twenty years she found enormous satisfaction from helping to look after children with the Lamroth Hakol Community (loosely: "Despite everything community"), established in 1944 by and for German-Jewish refugees.   The immediate priority was to teach the children Spanish.  During the early 1950s she met many badly traumatised children whose parents' had survived the Shoa.   Most had arrived via a large displaced persons' camp near Ulm where 7,000 holocaust survivors had been gathered together.

During the 1960s Ellen Marx recovered her German nationality, but she did not return.   Nor did she emigrate to Israel, though many did including, during the course of that decade, Miriam and Daniel, her two eldest children.   During the 1950s and 1960s there was plenty of anti-Semitism to contend with on the streets of Peronist Argentina, although there was no question of this receiving government support.   It was Miriam's emigration that prompted Ellen to visit the West German embassy and apply for a passport.   But, just as with her father back in 1938, it was now Erich Marx who declared himself no longer able to go back to zero and start again.   Although she lived in Argentina for the rest of her life, Ellen Marx remained steeped in German culture, and according to the international human rights lawyer Tonja Salomon, always spoke "wonderful" German.   That was why Argentinian friends, with barely translatable irony, took to identifying her as "die Hiesigen" ("the local girl").

Nora
The third child of Erich and Ellen Marx, Nora, was born on 21 June 1948:  unlike her elder siblings, Nora never showed any indication of wanting to live anywhere other than Argentina.   As a school girl she was actively involved with the Argentinian Zionist youth movement.   She attended the University of Buenos Aires, studying Meteorology, between 1966 and 1970.   Her student career was in most respects unremarkable.   She joined a welfare organisation called "Social Justice" which provided support classes for the children of disadvantaged families in the city's  Mataderos slum quarters, as well as collecting unwanted second hand clothes and distributing them to the poor.   After completing her studies, in 1971 Nora was hired as a civilian worker for the Argentine Air Force for work that involved airport security.   She joined the Air workers' trades union ("Sindicato del Personal Civil y Técnico Argentino del Aire" / ATEPSEA) and became a union activist.   She also remained active as a member of the "Social Justice" organisation.

1976
A military coup d'état overthrew the Isabel Perón government in 1976. As the generals consolidated their hold on power some 30,000 people were disappeared or killed.   Three months after the military take-over a decree was promulgated making it possible for public service workers to be removed instantly from their jobs without justification.   The union activist Nora Marx lost her job two weeks later.

A couple of months after that, on the evening of Saturday 21 August 1976, Nora arranged to meet up with friends to go to the cinema.   At around 8 in the evening Ellen Marx received a 'phone call from her daughter's boyfriend, asking if Nora was still at home.   She was not.   Ellen had been out since mid-afternoon so did not know when Nora had left the house.   Nora was never seen again.   Two weeks after the disappearance her parents received a telephone call:  the caller did not give his name, but he conveyed greetings from Nora and said that she hoped to see her parents soon.   Nothing further came of that, however.   Witness statements obtained long afterwards indicate that she probably had not survived the serious torture inflicted by her captors during the first week or so after she was taken.

Although the full extent and nature of the disappearances that occurred after the army took power emerged only little by little, people already knew enough for Ellen Marx to have been desperately worried by her daughter's unexplained disappearance.   She looked everywhere and asked everyone she could think of for evidence of her daughter's whereabouts.   She went to all the police stations in the area.   Everyone she asked said they knew nothing about what had happened to Nora.   The police stations she visited included Police station number 42 in the Mataderos quarter.   There she was assured that there were no detainees held in the police cells.   It later transpired, from the testimony of a fellow detainee,  that this was the police station to which Nora was taken following her capture and where, with others, she was held and tortured for at least five days.

Eventually Ellen Marx was reconciled to the probability that Nora was dead, but she never stopped trying to find out more about what had happened, though many details remain uncertain.   It appears that Nora Marx was captured by "security personnel" between 16.00 and 19.00 on Saturday 21 August 1976.  According to one version, Nora Marx was one of several people detained in a workshop used to make tote bags.   The workshop also contained a printing machine and towards the end of that Saturday afternoon Nora Marx, with others, had gone to use that machine "to print leaflets".  Another version has it that during the afternoon she was in the area of, or visiting, offices of the "Social Justice" organisation in Mataderos, with which she was still involved.   Unbeknown to Nora, several days earlier the office had been occupied by government security officials, who then set about detaining anyone who entered the building.   One of those detained had recognised and identified Nora, which had led to her arrest.  The security officials involved were later determined to have been members of the so-called "First corps of the armed forces" ("Primer cuerpo de las fuerzas armadas"), commanded by Guillermo Suárez Mason, who during the 1980s and 1990s would face a succession of prosections, extraditions and convictions, along with a presidential pardon, in connection with his Dirty War crimes under the 1976-1983 dictatorship.

Later years
The military government collapsed in 1983, after which it became easier to investigate what had happened to victims of the Dirty War and to pursue some level of justice.   Shortly after Nora disappeared Ellen Marx had become a member of the Mothers of the Plaza de Mayo movement.   She was one of the women who at some stage during 1977 began to appear in the Plaza de Mayo, directly in front of the presidential palace, participating in silent demonstrations which involved holding up posters of their missing children with the slogan "¿Dónde están?" ("Where are they?").   As the silent demonstrations drew international interest the protestors themselves faced increased danger from the government.  Their spokeswoman, Azucena Villaflor, was herself disappeared on 10 December 1977.   The campaigners understood that international awareness was one of their most powerful tools.  Argentina was an immigrant nation, home to millions who had emigrated, or whose parents had emigrated, from different European countries.   Ellen Marx had herself reinstated her (West) German citizenship as the nightmare Hitler years began to recede into history.  The women made urgent representations to the embassies in Buenos Aires of the European countries from which they or their parents had emigrated.   The West German embassy representatives were polite but, the women felt, spectacularly less helpful than embassy staff representing the other principal European countries involved.   In Nora Marx's case they pointed out that since Nora herself did not hold a West German passport her disappearance was not a problem for them.   The embassy appointed a man called "Major Peirano" as a liaison officer to "support" the women, but the parents came away with the strong impression that Peirano was procipally concerned to withhold any information to which he might have had access concerning the disappearances.   He certainly did nothing to help find the disappeared children, giving rise to accusations afterwards that whereas the mothers at this stage knew only that their children were missing, West German embassy staff knew already that they had long since been murdered.

After the military government collapsed and a form of democracy returned in 1983, a memorial tablet to Nora was set up in the Natural Sciences faculty at the university where she had studied.   The Kaddish for Nora was delivered in Buenos Aires by Rabbi Rothschild.

By 1983 Ellen Marx had realised that her daughter was almost certainly dead:  the issue became one about truth and justice.   She still needed to know what had happened and to see the killers punished.   She and Idalina Tatter accepted now an invitation from Amnesty International and the Evangelical Churches in Germany to travel to West Germany.     Idalina Tatter's German born husband Federico had, like Nora Marx, been disappeared.   A third member of the deputation was Annemarie Zieschank from Argentina whose son, Klaus, was also missing.   Controversially, from Ellen Marx's point of view, the German born Annemarie Zieschank had been a member of the Nazi party as a young woman.   They made the trip as representatives of the families of the victims of the military dictatorship in Argentina, and arrived with a list of 72 people from the German-originating minority in Argentina who had disappeared during the dictatorship years.

In West Germany Marx addressed the Evangelical Church Assembly, she spoke at press conferences and she addressed universities.   Pointing out that she was a Jewess from Berlin she told her audiences:  "You Germans know what an authoritarian regime is".  She disparaged West Germany's diplomats in Argentina, contrasting their efforts with those of embassies representing countries such as Austria, Spain and Ireland, all of which had done a spectacularly better job of looking after their people.   She was received by Willy Brandt who promised to help.   Helmut Kohl, who had taken over as chancellor in 1982, expressed solidarity.   Ellen Marx was keen to press criminal charges against the Argentine military.   The civil rights lawyer Wolfgang Kaleck, who took on the case in the German courts, launched a case in 1999 on behalf of German-born victims of the military dictatorship in the Berlin district court, and later at the Nuremberg district high court.   In the case of Nora Marx, however, the court decided it had no competence to hear the case, since the victim was not German.

According to the final report of the commission set up by a later Argentinian government in respect of these matters, more than 12% of the thousands of disappeared under the military dictatorship were members of the Jewish community - many descended from German-Jewish emigrants - even though the overall proportion of the Argentine population identified as Jewish was a little under 1%.

Ellen Marx continued to investigate human rights violations and crimes committed under the dictatorship for the rest of her life.   Till shortly before she died she led the group of German-born mothers of the disappeared and the other victims.   In January 2008, tend years after the death of her husband, Erich Marx, she died following a fall at the "Hogar Alfredo Hirsch" retirement home just outside Buenos Aires where, by that time, she was living.   She had handed over family memorabilia to the Jewish Museum in Berlin.

References

Activists from Berlin
Activists from Buenos Aires
Jewish emigrants from Nazi Germany to Argentina
Mothers of the Plaza de Mayo
1921 births
2008 deaths

Ellen Marx (human rights activist)


An Nectarinia notata in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Cornelius Herman Muller hadton 1776. An Nectarinia notata in nahilalakip ha genus nga Nectarinia, ngan familia nga Nectariniidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Nectarinia

Nectarinia notata


The England–Scotland Amateur Match was an annual men's amateur golf competition between teams representing England and Scotland.  It was played from 1902 to 1931, although the match lapsed between 1913 and 1921. The match continued after 1931 but as part of the Men's Home Internationals in which Ireland and Wales also competed. Until 1931 it was played in connection with the Amateur Championship, on the Saturday either before or after the championship.

History
The 1902 match was decided by holes. After the morning round Scotland led in 5 matches, England in 4 with one level. At that point Scotland led by just one hole 14–13. In the afternoon rounds Scotland led in 6 matches, England in 3 with one level. In the afternoon matches alone Scotland won by 6 holes, 18–12. Over the 36 holes Scotland had won 6 of the 10 matches, England winning the other 4, Scotland winning by 28 holes in their 6 wins, England by 21 in their 4 wins. Some sources give the result as 32–25, the sum of the morning and afternoon results, while others give 28–21. Either way, Scotland won by 7 holes.

The event lapsed after 1912. A match was planned for 1921 but was cancelled because a match between Britain and America had been arranged, the forerunner of the Walker Cup matches.

Starting in 1927 Scotland and Ireland had played an annual match. In 1927 and 1929 this was held in Ireland, before the Irish Amateur Open Championship, while in 1928 and 1930 it was held in Scotland, just before the England–Scotland match.

The 1931 Amateur Championship was held at Royal North Devon. On the previous occasions that it had been held there, there were far fewer Scottish entries than normal and as a consequence the Scottish team was not fully representative. It was therefore decided to hold the England–Scotland match at a different time and on a different venue, being played at Royal Liverpool in August. In addition it was decided to play a match between England and Ireland on the day before. Ireland and Scotland had already decided to hold their match in Ireland in September. It was later arranged that a Welsh team should attend, playing matches against Scotland and Ireland on the days when England were playing Ireland and Scotland. England beat Ireland 10–4 while Wales lost 2–12 to Scotland and 2–11 to Ireland. England did not play Wales. With Scotland winning both their matches and then beating Ireland the following month, they were the unofficial champion country.

The Men's Home Internationals, in which all four countries play each other, started in 1932. In 1952 Raymond Oppenheimer, an ex-England and Walker Cup captain, presented a trophy for the tournament, known as the Raymond Trophy.

Format
The 1902 match had teams of 10, who played singles matches over 36 holes. All 36 holes were played and the overall result was decided by holes won. From 1903 the teams were reduced to 9-a-side and the result was decided by matches. Extra holes were played if necessary to achieve a result. The format was changed for 1912, the main consisting of 5 foursomes matches rather than 9 singles.

When the event was revived in 1922 the format was changed. There were teams of 10 playing 5 foursomes matches in the morning and 10 singles in the afternoon. Matches were over 18 holes with halved matches not counting.

Results

The 1902 match was decided by holes.

Appearances
The following are those who played in at least one of the matches.

England

1902–1912
 Colin Aylmer 1911
 John Ball 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1908, 1909, 1910, 1911, 1912
 Herbert Barker 1907
 Gordon Barry 1906, 1907
 Johnnie Bramston 1902
 Frank Carr 1911
 Horace Castle 1903, 1904
 Harry Colt 1908
 Bernard Darwin 1902, 1904, 1905, 1908, 1909, 1910
 Reymond de Montmorency 1908
 Herman de Zoete 1903, 1904, 1906, 1907
 Humphrey Ellis 1902, 1912
 William Herbert Fowler 1903, 1904, 1905
 Sidney Fry 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1909
 Harold Gillies 1908
 Angus Hambro 1908, 1909, 1910
 Harold Hambro 1905
 Harold Hilton 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1909, 1910, 1911, 1912
 Charles Hooman 1910
 Charles Hutchings 1902
 Horace Hutchinson 1902, 1903, 1904, 1906, 1907, 1909
 Edward Lassen 1909, 1910, 1911, 1912
 Alan Lincoln 1907
 Abe Mitchell 1910, 1911, 1912
 Frank Mitchell 1906, 1907, 1908
 Chales Palmer 1909
 Beaumont Pease 1903, 1904, 1905, 1906
 Vivian Pollock 1908
 Michael Scott 1911, 1912
 Osmund Scott 1902, 1905, 1906
 Edward Scratton 1912
 Everard Martin Smith 1908, 1909, 1910, 1912
 George Smith 1902, 1903
 Leicester Stevens 1912
 Herbert Taylor 1911
 Frank Woolley 1910, 1911, 1912
 James Worthington 1905

1922–1931
 Colin Aylmer 1922, 1923, 1924
 John Beck 1926, 1930
 John Beddard 1927, 1928, 1929
 Harry Bentley 1931
 Dale Bourn 1930
 Carl Bretherton 1922, 1923, 1924, 1925
 Leonard Crawley 1931
 Bernard Darwin 1923, 1924
 John de Forest 1931
 Froes Ellison 1922, 1925, 1926, 1927
 Eric Fiddian 1929, 1930, 1931
 Harold Gillies 1925, 1926, 1927
 Angus Hambro 1922
 Ronald Hardman 1927, 1928
 Rex Hartley 1926, 1927, 1928, 1929, 1930, 1931
 Lister Hartley 1927, 1931
 Ernest Hassall 1923
 Cecil Hayward 1925
 Charles Hodgson  1924
 Ernest Holderness 1922, 1923, 1924, 1925, 1926, 1928
 Charles Hooman 1922
 Geoffrey Illingworth 1929
 Noel Layton 1922, 1923, 1926
 Gustav Mellin 1922
 Raymond Oppenheimer 1930
 Philip Perkins 1927, 1928, 1929
 W Powell 1923, 1924
 Samuel Robinson 1925
 Sidney Roper 1931
 Michael Scott 1923, 1924, 1925, 1926
 Eric Martin Smith 1931
 Eustace Storey 1924, 1925, 1926, 1927, 1928, 1930
 Bill Stout 1928, 1929, 1930, 1931
 Bill Sutton 1929, 1931
 William Tweddell 1928, 1929, 1930
 Cyril Tolley 1922, 1923, 1924, 1925, 1926, 1927, 1928, 1929, 1930
 Roger Wethered 1922, 1923, 1924, 1925, 1926, 1927, 1928, 1929, 1930

In their match against Ireland in 1931 England had the same team that played against Scotland the following day.

Scotland

1902–1912
 Archibald Aitken 1906, 1907, 1908
 Robert Andrew 1905, 1906, 1907, 1908, 1909, 1910
 Leslie Balfour-Melville 1902, 1903
 Harold Beveridge 1908
 Edward Blackwell 1902, 1904, 1905, 1906, 1907, 1909, 1910, 1912
 Arnold Blyth 1904
 Guy Campbell 1909, 1910, 1911
 Charles Dick 1902, 1903, 1904, 1905, 1909, 1912
 Walter Fairlie 1912
 Samuel Mure Fergusson 1902, 1903, 1904
 John Gairdner 1902
 John Graham Jr. 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1908, 1909, 1910, 1911
 Robert Harris 1905, 1908, 1910, 1911, 1912
 Norman Hunter 1903, 1912
 Cecil Hutchison 1904, 1905, 1906, 1907, 1908, 1909, 1910, 1911, 1912
 James Jenkins 1908, 1912
 Johnny Laidlay 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1908, 1909, 1910, 1911
 Gordon Lockhart 1911, 1912
 John L. Low 1904
 Charles Macfarlane 1912
 Fred Mackenzie 1902, 1903
 Robert Maxwell 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1909, 1910
 James Robb 1902, 1903, 1905, 1906, 1907
 James Robertson-Durham 1911
 Frank Scroggie 1910
 Gordon Simpson 1906, 1907, 1908, 1909, 1911, 1912
 George Wilkie 1911

1922–1931
 Alex Armour 1922
 Edward Blackwell 1923, 1924, 1925
 Jack Bookless 1930, 1931
 Harry Braid 1922, 1923
 Tom Burrell 1924
 William Campbell 1928, 1929, 1930, 1931
 John Caven 1926
 James Dawson 1930, 1931
 Robert Denholm 1931
 Charles Gibb 1927
 Allan Graham 1925
 William Guild 1925, 1927, 1928
 Robert Harris 1922, 1923, 1924, 1925, 1926, 1927, 1928
 William Hope 1923, 1925, 1926, 1927, 1928, 1929
 Willie Hunter 1922
 Andrew Jamieson Jr. 1927, 1928, 1931
 James Jenkins 1922, 1924, 1926, 1928
 Dennis Kyle 1924, 1930
 Edward Kyle 1925
 Jack Lang 1929, 1931
 Willis Mackenzie 1923, 1926, 1927, 1929
 Gilbert Manford 1922, 1923
 Archibald McCallum 1929
 Sam McKinlay 1929, 1930, 1931
 Eric McRuvie 1929, 1930, 1931
 Alex Menzies 1925
 William Murray 1923, 1924, 1925, 1926, 1927
 Thomas Osgood 1925
 Robert Scott Jr. 1924, 1928
 Fred Simpson 1927
 Gordon Simpson 1922, 1924, 1926
 John Nelson Smith 1929, 1930, 1931
 Keith Thorburn 1928
 Tony Torrance 1922, 1923, 1925, 1926, 1928, 1929, 1930
 William Breck Torrance 1922, 1923, 1924, 1926, 1927, 1928, 1930
 William Tulloch 1927, 1929, 1930, 1931
 John Wilson 1922, 1923, 1924, 1926

In their match against Wales in 1931 Scotland had the same team that played against England the following day.

References

Team golf tournaments
Recurring sporting events established in 1902

England–Scotland Amateur Match


Novo Selo je naseljeno mjesto u sastavu grada Slunja, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazilo se u sastavu stare općine Slunj. Kao samostalno naseljeno mjesto, Novo Selo postoji od popisa 2001. godine. Nastalo je izdvajanjem dijela naselja Podmelnica.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Novo Selo je imalo 68 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. godine pogledati pod Podmelnica.

Napomena: U 2001. nastalo izdvajanjem iz naselja Podmelnica. U 1857., 1890., 1900. i 1948. iskazivano kao naselje, a od 1953. kao dio naselja. U 1869., 1880., od 1910. do 1931. te 1981. i 1991. podaci sadržani u naselju Podmelnica.

Literatura

  Savezni zavod za statistiku i evidenciju FNRJ i SFRJ, popis stanovništva 1948, 1953, 1961, 1971, 1981. i 1991. godine.
 Knjiga: "Narodnosni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske, 1880-1991: po naseljima, autor: Jakov Gelo, izdavač: Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, 1998., , ;

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Hrvatskoj
Naselja u Karlovačkoj županiji

Novo Selo (Slunj)


Phil Hogan (født 4. juli 1960) er en irsk politiker fra partiet Fine Gael. Han var EU-kommissær fra 2014 til 2020, først som kommissær for landbrug og landdistriktsudvikling i Juncker-kommissionen og fra 2019 til 2020 kommissær for handel i von der Leyen-kommissionen. Tidligere havde han været irsk minister for miljø, samfund og lokalstyre fra 2011 til 2014 og kortvarigt juniorminister i finansministeriet med ansvar for offentlige arbejder fra december 1994 til februar 1995.

Opvækst og uddannelse
Hogan blev født i Kilkenny i 1960 og voksede op på en gård i nærheden af landsbyen Tullaroan. Han har en bachelorgrad i økonomi og geografi fra University College Cork i Cork og en læreruddannelse fra universitet. Han bestyrede derefter sin families gård fra 1981-1983.

Politisk karriere
Han blev medlem af lokalstyret i Kilkenny County som 22-årig og dets borgmester som 25-årig som den yngste i Irland.

Han var medlem af Seanad Éireann, overhuset i Irlands parlament fra 1987 til 1989, og i 1989 blev han valgt til parlamentets underhus, Dáil Éireann. Han var juniorminister i finansministeriet med ansvar for offentlige arbejder fra december 1994 til februar 1995 under premierminister John Bruton. Han måtte gå af efter 2 måneder fordi en af hans medarbejdere havde lækket budgetoplysninger til en avis. Han var gruppeformand for Fine Gaels parlamentgeruppe mellem 1995 og 2001. Han blev minister for miljø, samfund og lokalstyre i Enda Kennys regering fra 2011 til 2014.

10. september 2014 blev Hogan nomineret af Jean-Claude Juncker til at blive EU-kommissær for landbrug og udvikling af landdistrikter og startede på posten 1. movember.

Han blev nomineret til EU-kommissær for handel af den næste kommissionsformand Ursula von der Leyen og blev godkendt af EU-Parlamentet 30. september 2019. Han tiltrådte på posten 1. december en måned senere end planlagt.

Hogan gik af som EU-kommissær 26. august 2020 efter "GolfGate"-sagen hvor han blev kritiseret i Irland for den 19. august at have deltaget i en middag for over 80 personer i en irsk golfklub. Arrangementet var muligvis i strid med Irlands covid-19-restriktioner. Hogan sagde, at han ikke havde overtrådt nogen lov, men at han "burde have været mere omhyggelig" med at overholde Covid-retningslinjerne.

Referencer

Politikere fra Irland
Europa-Kommissærer fra Irland
Europa-Kommissærer 2014-2019
Europa-Kommissærer 2019-2024

Phil Hogan


Marplesia là một chi nhện trong họ Amphinectidae. De twee onderliggende soorten komen voor in New Zealand.

Soorten
 Marplesia dugdalei Forster & Wilton, 1973
 Marplesia pohara Forster & Wilton, 1973

Chú thích

Tham khảo

Amphinectidae
Loài đặc hữu của New Zealand

Marplesia


Ang Karez ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Kārēz (suba nga anhianhi), Wilāyat-e Bāmyān,
 Darah-ye Kārēz (suba nga anhianhi sa Apganistan, Wilāyat-e Kābul),
 Shēlah-ye Kārēz, suba nga anhianhi, Wilāyat-e Ghōr,
 Jar-e Kārēz (suba nga anhianhi sa Apganistan, Bādghīs),
 Chashmah-ye Kārēz, suba nga anhianhi, Wilāyat-e Bāmyān,
 Nāwah-ye Kārēz, suba nga anhianhi, Wardak,
 Kārēz (walog), Wilāyat-e Baghlān,

Iran

 Khorramābād (lungsod sa Ostān-e Zanjān),

Pakistan

 Kārez (suba), Federally Administered Tribal Areas,
 Kārez (langub-agianan sa kanal), Balochistān,
 Karez (tumoy sa bukid), Balochistān,
 Kārez (suba nga anhianhi sa Balochistān, lat 30,30, long 66,59),
 Kārez (suba nga anhianhi sa Balochistān, lat 31,07, long 66,89),
 Kārez (tubud), Balochistān,
 Karez (tubud), Balochistān,

Tsekya

 Kařez, lungsod, Plzeňský kraj,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan
Pagklaro paghimo ni bot Iran
Pagklaro paghimo ni bot Pakistan
Pagklaro paghimo ni bot Tsekya

Karez


Pubblicò in giovane età delle memorie di botanica. Dal 1816 al 1822, e ancora nel 1830, viaggiò nell'America del Sud e in particolare nel sud e al centro del Brasile. Le osservazioni su quella esuberante flora gli permisero di pubblicare parecchie opere su questo tema. Venne eletto corrispondente dell'Accademia delle scienze francese nel 1819, nel 1830 ne divenne membro al posto di Jean-Baptiste de Lamarck (1744-1829), nel 1835 ne divenne presidente.

Lista parziale delle opere
 Flora Brasiliae meridionalis (3 volumi, comprendente 592 tavole colorate, 1825-1832) opera redatta assieme a Adrien de Jussieu (1797-1853) e Jacques Cambessèdes (1799-1863)
 Histoire des plantes les plus remarquables du Brésil et du Paraguay (1 volume, 30 tavole, 1824)
 Plantes usuelles des Brésiliens (1 volume, 70 tavole, 1827-1828), in collaborazione con Jussieu et Cambessèdes
 Voyage dans le district des diamants et sur littoral du Brésil (2 volumi, 1833)
 Leçons de botanique comprenant principalement la morphologie végétale (1840), che tratta della morfologia vegetale e della sua applicazione alla sistematica botanica.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Esploratori dell'America meridionale

Augustin de Saint-Hilaire


DR beta 4 klase II glavnog kompleksa histokompatibilnosti , znan i kao  HLA-DRB4, jest ljudski  gen  sa hromosoma 6.

Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 266 aminokiselina, a molekulska težina  29.941 Da.

Funkcija
Protein kodiran ovim genom pripada HLA klasi II beta lanca paraloga. Molekula klase II je heterodimer koji se sastoji od alfa (DRA) i beta lanca (DRB), oba usidrena u membrani. Ima centralnu ulogu u imunskom sistemu prezentirajući peptide izvedene iz vanćelijskih proteina. Molekule klase II eksprimirane su  u ćelijama koje prezentiraju antigen (APC: B limfociti, dendritske ćelije, makrofagi).

Struktura gena i polimorfizmi
Beta lanac je velik otprilike 26-28 kDa. Kodira ga šest egzona; egzon 1 kodira vodeći peptid, egzoni 2 i 3 kodiraju dva vanćelijskaa domene, egzon 4 kodira transmembranski domen i egzon 5 kodira citoplazmatski rep. Unutar DR molekula, beta lanac sadrži sve polimorfizme koji odrteđuju specifičnosti vezivanja peptida. Opisane su stotine DRB1 alela, a tipizacija za ove polimorfizme radi se rutinski za transplantaciju koštane srži i bubrega.

Ekspresija gena
DRB1 eksprimiran je na nivou pet puta većem od njegovih paraloga DRB3, DRB4 i DRB5. DRB1 je prisutan kod svih osoba. Alelne varijante DRB1 su povezane ni sa jednim ili sa jednim od gena DRB3, DRB4 i DRB5. Postoje četiri povezana pseudogena: DRB2, DRB6, DRB7, DRB8 i DRB9.

Također pogledajte
 HLA-DR

Reference

Dopunska literatura

Vanjski linkovi

Geni na hromosomu 6
Ljudski geni
Ljudski proteini
Proteomika

HLA-DRB4


An Atimia okayamensis in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Hayashi hadton 1972. An Atimia okayamensis in nahilalakip ha genus nga Atimia, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Atimia

Atimia okayamensis


KWD – codice valutario ISO 4217 del Dinaro kuwaitiano, valuta del Kuwait
Sindrome di Wohlfart-Kugelberg-Welander

Kwd


Jason Maroney (nascido em 19 de março de 1967) é um atleta paralímpico australiano que compete na modalidade tiro esportivo. Maroney representou a Austrália em duas edições paralímpicas, em Pequim 2008 e em Londres 2012. Terminou em primeiro no Campeonato Aberto da Ásia, realizado na Coreia do Sul, e ficou em segundo no Campeonato Mundial.

Ficou tetraplégico em consequência do acidente de carro quando tinha dezenove anos. Maroney utiliza cadeira de rodas para se locomover.

Atiradores paralímpicos da Austrália
Naturais de Vitória (Austrália)

Jason Maroney


An Solocisquama in uska genus han Actinopterygii. An Solocisquama in nahilalakip ha familia nga Ogcocephalidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Solocisquama

Solocisquama


The Estonia women's national volleyball team represents Estonia in international women's volleyball competitions and friendly matches.

As of 2022, team captain has been Liis Kiviloo.

Results

European Volleyball League

European Championship
 2019 — 23rd place
 2023 — 23rd place

Team

Current squad
The following is the Estonian roster in the women's volleyball tournament of the 2023 Women's European Volleyball Championship.

Head coach:  Alessandro Orefice

Statistics

Most games for Estonia

Players in bold are still active at club level.

See also
Estonia men's national volleyball team

References

External links

FIVB profile
CEV profile

National women's volleyball teams
Volleyball
Women's national team


Junior herrernes enkeltstart ved VM i landevejscykling 2021 blev afholdt tirsdag den 21. september 2021 med start i Knokke-Heist og mål i Brugge i Flandern, Belgien. Ruten var 22,3 km lang. Løbet blev vundet af danske Gustav Wang.

Hold og ryttere

Danske ryttere
 Gustav Wang
 Carl-Frederik Bévort

Resultater

Eksterne henvisninger

Enkeltstart (junior herrer)

VM i landevejscykling 2021 – Enkeltstart (junior herrer)


Berezne (tiếng Ukraina: Березне) là một thành phố của Ukraina. Thành phố này thuộc tỉnh Rivne. Thành phố này có diện tích ? km2, dân số theo điều tra dân số năm 2001 là 13669 người.

Tham khảo

Thành phố của Ukraina
Tỉnh Rivne
Khởi đầu năm 1445

Berezne


Aminoadipat-semialdehid-dehidrogenaza jest protein/enzim koji je kod ljudi kodiran genom AASDH sa hromosoma 4.

Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 1.098 aminokiselina, а molekulska težina  122.597 Da.

Funkcija

Ovaj gen kodira člana porodice enzima neribosomsko peptidnih sintetaza (NRPS). Kodirani protein sadrži domen koji veže AMP, domen koji se veže za PP (fosfopantetein ili pantetein 4'fosfat) i domen za vezivanje pirolo-kinolin kinona (PQQ). Protein je eksprimiran u nekoliko tkiva odraslih.

Reference

Dopunska literatura

Vanjski linkovi

Geni na hromosomu 4
Enzimi
Ljudski proteini
Proteomika

AASDH


Lazzaretto Nuovo è un'isola della Laguna Veneta di circa nove ettari di area posta all'inizio del canale di Sant'Erasmo.

Storia
Monastero benedettino durante il Medioevo, nel 1468, per decreto del Senato della Serenissima, divenne lazzaretto con compiti di prevenzione dei contagi (intuizione veneziana poi esportata in tutto il mondo nei secoli successivi): ospitava i magazzini che servivano per esaminare le merci sospettate di essere infettate dal morbo della peste. Con l'epidemia del 1576 una sorte simile toccò agli individui che erano a rischio di contagio: se la visita diagnosticava la malattia, essi venivano trasferiti presso l'ospedale di Lazzaretto Vecchio.

Fu utilizzata quindi come fortilizio sotto il dominio napoleonico e austriaco, ed è stata dismessa dall'esercito italiano nel 1975.

Ormai pienamente recuperata e vincolata dal Ministero per i Beni e le Attività Culturali, è una delle poche isole abbandonate della Laguna di Venezia ad aver conosciuto una decisa azione di recupero e restauro.

Sviluppo turistico

Accoglie circa quindicimila visitatori l'anno ed è oggetto d'interesse nazionale ed internazionale. Con il Lazzaretto Vecchio (anche questa in fase di restauro), nella prospettiva di Storia della Sanità e Antropologia, sarà una tappa importante del costituendo Museo Nazionale di Archeologia della Laguna e della Città di Venezia.

Può essere raggiunta da Venezia, da Sant'Erasmo o da Treporti con i vaporetti dell'ACTV (linea 13).

Altri progetti

Collegamenti esterni

Isole della Laguna Veneta

Lazzaretto Nuovo


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Gibbotettix emeiensis. Una ning gihulagway ni Zheng, Z. ni adtong 1992. Ang Gibbotettix emeiensis sakop sa kahenera nga Gibbotettix, ug kabanay nga Tetrigidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sichuan Sheng

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sichuan Sheng
Gibbotettix

Gibbotettix emeiensis


An Dasciopteryx aristophilides in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Druce hadton 1893. An Dasciopteryx aristophilides in nahilalakip ha genus nga Dasciopteryx, ngan familia nga Geometridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dasciopteryx

Dasciopteryx aristophilides


Kaliwatan sa alibangbang ang Argyresthia minusculella. Una ning gihulagway ni Hans Rebel ni adtong 1940. Ang Argyresthia minusculella sakop sa kahenera nga Argyresthia, ug kabanay nga Yponomeutidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Argyresthia

Argyresthia minusculella


Squier è un'azienda di proprietà di Fender. Produce strumenti per la maggior parte derivati dalla linea di prodotti Fender ma a costo inferiore, permettendo l'accesso ai propri modelli anche ai musicisti debuttanti. Per contro qualità di materiali e cura dell'assemblaggio sono di un livello inferiore, variabile fra i modelli e i periodi storici.

Storia
La Fender, sotto proprietà della CBS, acquistò il nome Squier verso la fine degli anni '60.
All'inizio degli anni '80 numerosi eventi stavano spingendo la Fender a produrre una linea di strumenti a basso costo. Prima di tutto la CBS aveva svenduto alla nuova amministrazione il marchio senza gli stabilimenti in California. Questo significava che ci sarebbe stato un forte rallentamento nella produzione prima che i nuovi piani di manifattura fossero pronti e operativi. Inoltre vi era la domanda di una gamma economica di chitarre che non sarebbero potute essere costruite negli U.S.A. a un prezzo inferiore, a causa dei costi della forza lavoro e delle materie prime. Inoltre l'azienda americana stava subendo la concorrenza delle ditte asiatiche (in modo particolare giapponesi) che producevano copie dei modelli Fender (come Stratocaster e Telecaster) a prezzi concorrenziali per approvvigionare il mercato dei chitarristi alle prime armi e questa tendenza stava corrodendo la posizione della Fender nel mercato, in particolare in Europa e in Asia. Come soluzione ai problemi sopracitati la marca Squier arrivò nella metà degli anni '80 presentando una serie di riproduzioni classiche denominate Squier JV o Japan Vintage. Queste ultime erano riproduzioni sorprendentemente accurate dei modelli classici della Fender degli anni '50 e '60. Presto ne seguì una seconda serie denominata Squier SQ (come visto dal prefisso ai loro numeri di serie). Erano generalmente riproduzioni dei modelli degli anni '70; la differenza principale è che erano fatti in Giappone, mentre la serie iniziale di Squier JV usava pickup fatti negli USA.
Con il tempo la Squier divenne una buona parte del business di Fender e l'attenzione alla riproduzione dei design classici diminuì: Fender voleva accedere a quella parte di mercato attraverso le nuove serie, quali quella classica e quella su ordinazione del negozio. Tuttavia alcuni prodotti della Fender fuori produzione come l'Espirit e i vecchi modelli Guild erano disponibili sotto il marchio Squier, accanto a parecchi modelli originali.

La "leggenda" della serie Squier JV
Quando fu lanciata inizialmente in Europa all'inizio degli anni '80 la gamma Squier offriva le riproduzioni classiche dei modelli più popolari della Fender: le Stratocaster del '57 e del '62, i Precision Bass del '57 e '62, le Telecaster e i Jazz Bass del '62. Questi erano prodotti dalla fabbrica Fuji Gen Gakki in Giappone - allora usata anche da Ibanez - utilizzando i modelli originali americani. Il nome di questa serie Squier è la sigla di "Japanese Vintage" ed è il prefisso del numero di serie inciso sulla piastra del manico. I primi lotti venduti in Europa presentavano il marchio della Fender con grandi caratteri con il logo Squier di piccole dimensioni all'estremità del manico, in seguito sostituita da un grande logo "Squier" con la scritta "Fender" di piccole dimensioni. Questa serie iniziale proponeva riproduzioni estremamente accurate dei modelli classici americani ed è oggi ricercata dai collezionisti di chitarre. È probabilmente stata la serie di modelli più raffinata e di elevata qualità, capace di competere con la sorella maggiore. È a oggi ritenuta una piccola leggenda del mercato vintage.

Modelli originali
Ci sono stati alcuni modelli di Squier ben distinti da quelli del catalogo Fender, come la Super-Sonic, la Squier '51 (un disegno che ibrida gli elementi della Stratocaster, Telecaster e il Precision Bass '51 della Fender) e la Jagmaster (parzialmente derivato Jazzmaster e dal Jaguar della Fender).
Il nome Bullet, usato per una variante economica di Stratocaster è stato applicato all'inizio degli anni '80 per un modello che assomiglia a un ibrido tra una Strat e una Mustang. Ci sono inoltre edizioni originali e distinte dei design attuali delle chitarre della Fender come la Fender Stratocaster e la Fender Telecaster. Altre come l'edizione Hello Kitty Stratocaster con finiture rosa e il marchio Hello Kitty o la serie OBEY Graphics di Stratocaster e Telecaster dipinte a mano su ordinazione.

Chitarre Elettriche

Serie Affinity
 Squier Duo-Sonic
 Squier Fat Strat
 Squier Bullet
 Squier Mini
 Squier Stratocaster
 Squier Telecaster

Serie California
 Squier Stratocaster
 Squier Telecaster
 Squier Fat Stratocaster

Serie Deluxe
 Squier Satin Trans Fat Stratocaster HH
 Squier Satin Trans Fat Stratocaster HSS
 Squier Satin Trans Stratocaster
 Squier Satin Trans Telecaster

Serie Hello Kitty
 Hello Kitty Mini
 Hello Kitty Stratocaster

Serie Master
 Squier Espirit
 Squier M80
 Squier M80 Special (Bolt-On)

Serie Obey Graphics
 OBEY Graphic Stratocaster HSS Collage/Dissent
 OBEY Graphic Telecaster HSS Collage/Dissent

Serie 24
 M-50
 M-70
 M-77
 M-77 Limited Edition (Gold Top)
 S-65
 S-73
 Starfire
 X-155
 X-155 Limited Edition (White Heat)

Serie Standard
 Squier Deluxe Stratocaster FMT
 Squier Deluxe Stratocaster QMT
 Squier Standard Double Fat Stratocaster
 Squier Standard Stratocaster
 Squier Standard Telecaster
 Squier Telecaster Special

Serie Vintage
 Squier '51
 Squier Cyclone
 Squier Jagmaster II
 Squier Telecaster Custom
 Squier Tele Custom II
 Squier Vintage Modified Strat
 Squier Vintage Modified Strat HSS
 Squier Vintage Modified Tele SH
 Squier Vintage Modified Tele SSH

Fuori produzione
 Squier Bullet
 Duo-Sonic
 Katana
 Sub-Sonic
 Silver Series
 Showmaster
 Stagemaster

Serie Vista
 Jagmaster
 Musicmaster
 Squier Musicmaster Bass
 Super-Sonic
 Venus
 Venus XII

Bassi Elettrici

Serie Affinity
 Squier Bronco Bass
 Squier Jazz Bass
 Squier P Bass
 Precision Bass PJ
 Jazz Bass V (Five String)

Serie Classic Vibe
 Classic Vibe Precision Bass '50s
 Classic Vibe Precision Bass '70s
 Classic Vibe Precision Bass '60s
 Classic Vibe Jazz Bass '60s
 Classic Vibe Jazz Bass '70s

Serie Deluxe
 Deluxe Jazz Bass IV Active
 Deluxe Jazz Bass V

Serie Hello Kitty
 Badtz-Maru Bronco Bass

Serie Modern Bass
 Squier MB-4
 Squier MB-4 Skull and Crossbones (Special Edition)
 Squier MB-5

Serie Signature
 Pete Wentz Precision Bass
 Mike Dirnt Precision Bass
 Frank Bello Jazz Bass
 Deryck Whibley Telecaster
 James Johnston Jazz Bass
 Mikey Way Mustang Bass
 Troy Sanders Jaguar Bass
 Chris Aiken Precision Bass
 Matt Freeman Precision Bass
 Eva Gardner Precision Bass

Serie Standard
 Squier Jazz Bass
 Squier P Bass

Serie Vintage Modified
 Vintage Modified Precision Bass
 Vintage Modified Precision Bass Fretless
 Vintage Modified Precision Bass V
 Vintage Modified Cabronita Precision Bass
 Vintage Modified Precision Bass TB
 Vintage Modified Precision Bass PJ
 Vintage Modified Jazz Bass
 Vintage Modified Jazz Bass Fretless
 Vintage Modified Jazz Bass '70s
 Vintage Modified Jazz Bass '77
 Vintage Modified Jazz Bass V
 Vintage Modified Telecaster Bass
 Vintage Modified Telecaster Bass Special
 Vintage Modified Bass VI
 Vintage Modified Jaguar Bass
 Vintage Modified Jaguar Bass V Special
 Vintage Modified Jaguar Bass Special HB
 Vintage Modified Jaguar Bass Special SS
 Vintage Modified Mustang Bass

Hello Kitty Stratocaster

La Hello Kitty Stratocaster è una chitarra elettrica prodotta da Squier. È stata realizzata nei colori rosa o nero ed è equipaggiata con un battipenna su misura della forma della testa di Hello Kitty.

La chitarra è equipaggiata con singolo pickup Humbucker vicino al ponte, un manico di acero e un body di agathis. Ha una sola manopola che controlla il volume. Realizzata in Indonesia dalla Cort, è in produzione dal gennaio del 2006.

Diversamente da tutti i prodotti con marchio Hello Kitty venduti la chitarra non è stata destinata alle giovanissime bensì alle giovani teenager. La chitarra pur non essendo molto popolare è stata utilizzata dal vivo da personaggi di spicco come Mike Shinoda (Linkin Park), Lisa Loeb, Courtney Love, da sua figlia e da Dave Navarro, che l'ha utilizzata in alcuni live con i Camp Freddy.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Costruttori di chitarre
Costruttori statunitensi di strumenti musicali

Squier


– japoński piłkarz występujący na pozycji pomocnika. Obecnie występuje w Matsumoto Yamaga FC.

Kariera klubowa
Od 2007 roku występował w klubach Arte Takasaki, V-Varen Nagasaki i Matsumoto Yamaga FC.

Bibliografia

Japońscy piłkarze
Urodzeni w 1986
Piłkarze V-Varen Nagasaki
Piłkarze Matsumoto Yamaga FC
Ludzie urodzeni w Tokio

Yūdai Iwama


An Corydoras ehrhardti in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Franz Steindachner hadton 1910. An Corydoras ehrhardti in nahilalakip ha genus nga Corydoras, ngan familia nga Callichthyidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Corydoras

Corydoras ehrhardti


Artabotrys dahomensis is 'n struik wat tot die genus Artabotrys behoort en inheems aan Benin, Nigerië en Togo is.

Sien ook
 Alfabetiese lys van Suid-Afrikaanse bome

Bron
 Plants of the World Online

Artabotrys
Flora van Benin
Flora van Nigerië
Flora van Togo

Artabotrys dahomensis


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Taiacris couturieri. Una ning gihulagway ni Donskoff ni adtong 1986. Ang Taiacris couturieri sakop sa kahenera nga Taiacris, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Kotidaybor

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Kotidaybor
Taiacris

Taiacris couturieri


Paszkiewicze (biał. Пашкавічы, ros. Пашковичи) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie mińskim, w sielsowiecie Nowy Dwór.

W czasach Rzeczypospolitej ziemie te leżały w województwie mińskim. Odpadły od Polski w wyniku II rozbioru. W granicach Rosji wieś należała do ujezdu mińskiego w guberni mińskiej. Ponownie pod polską administracją w latach 1919–1920 w okręgu mińskim Zarządu Cywilnego Ziem Wschodnich.

W Paszkiewiczach znajdowały się dwór i kaplica rzymskokatolicka parafii św. Stanisława Męczennika w Karoliszczewiczach (w roku wydania słownika geograficznego Królestwa Polskiego kaplica już nie istniała).

Przypisy

Bibliografia

 Paszkiewicze na mapie WIG

Sielsowiet Nowy Dwór
Wsie w rejonie mińskim

Paszkiewicze (obwód miński)


Egzokrine žlijezde su žlijezde koje luče tvari na površinu epitela, putem kanala. Primjeri egzokrinih žlijezda uključuju  znojne, pljuvačne, sise, cerumenske,  suzne, lojne, prostatu i sluznice. Egzokrine žlijezde jedna su od dvija tipa  žlijezda u ljudskom tijelu, a druge su endokrine žlijezde, koje svoje proizvode izlučuju direktno u krvotok. Jetra i gušterača su i egzokrine i endokrine žlijezde; one su egzokrine  jer izlučuju proizvode – žuč i gušteračin sok –  u ljudski gastrointestinalni trakt kroz niz kanala, a endokrine jer izlučuju druge tvari izravno u krvotok.

Klasifikacija

Struktura
Egzokrine žlijezde sadrže žljezdani i kanalski dio čije se strukture mogu koristiti za klasifikaciju žlijezda.
 Dio kanala može biti razgranat (nazvan složeni) ili nerazgranati (nazvan jednostavnim).
 Žljezdani dio može biti  cjevasti ili acinarni, ili može biti kombinacija oba (zvanog tubuloacinar, tj. cjevastoaninarni). Ako se žljezdani dio grana, tada se žlijezda naziva razgranata žlijezda.

Način lučenja
Na osnovu načina na koji se njihovi proizvodi luče, egzokrine žlijezde mogu biti apokrine, holokrine ili merokrine žlijezde.
 Merokrina sekrecija – ćelije izlučuju svoje supstance egzocitozom; naprimjer, acinarne ćelije gušterače.
 Apokrina sekrecija – dio ćelijske membrane koji sadrži pupoljke izlučivanja.
 Holokrina sekrecija – cijela ćelija se raspada da bi izlučila svoju supstancu; naprimjer, lojne žlijezde kože i nosa.

Proizvod
 Serozne ćelije luče protein, često enzim. Primjeri uključuju  želučane ćelije i Panetova ćelija
 Mukozna ćelije luče sluzi. Primjeri uključuju Brunnerovu žlijezdu, jednjačke i pilorusne žlijezde
 Mješovite žlijezde luče i proteine i sluz. Primjeri uključuju pljuvačne žlijezde: iako je parotidna žlijezda 20% pretežno serozna, sublingvalna žlijezda 5% uglavnom sluzna, a podvilična žlijezda 70% mješovita, uglavnom serozna žlijezda.
 Lojna žlijezda luči sebum, lipidni proizvod. Te žlijezde su poznate i kao uljne žlijezde, npr. Fordyceove pjege i Meibomove žlijezde.

Dodatne slike

Također pogledajte

 Znojna žlijezda
 Lojna žlijezda

Reference

Vanjski linkovi
Diagram at mhhe.com

 Egzokrini sistem
Anatomija čovjeka

Egzokrina žlijezda


An Piimuna gibbosa in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Martins ngan Maria Helena M. Galileo hadton 1998. An Piimuna gibbosa in nahilalakip ha genus nga Piimuna, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Piimuna

Piimuna gibbosa


Kustrzebka czarnofioletowa (Peziza saniosa Schrad.) – gatunek grzybów z rodziny kustrzebkowatych (Pezizaceae).

Systematyka i nazewnictwo
Pozycja w klasyfikacji według Index Fungorum: Peziza, Pezizaceae, Pezizales, Pezizomycetidae, Pezizomycetes, Pezizomycotina, Ascomycota, Fungi.

Synonimy:
 Aleuria saniosa (Schrad.) Gillet 1879
 Galactinia saniosa (Schrad.) Sacc. 1889
 Plicaria saniosa (Schrad.) Rehm 1894

Morfologia
 Owocnik
U młodych okazów kulisty, potem głębokomiskowaty, u starszych okazów rozpostarty. Średnica do 3 cm. Wewnętrzna, płodna strona o barwie od ciemnobrązowej z niebieskawym odcieniem do czarnofioletowej.

 Cechy mikroskopowe
Worki cylindryczne, 8-zarodnikowe. Zarodniki z dwoma gutulami, o powierzchni szorstkiej, guzowatej i nieco nieregularnej. Wymiary:14-16 × 7-8 μm.

Występowanie i siedlisko
Notowany tylko w Europie i Nowej Zelandii. W Polsce gatunek rzadki. Znajduje się na Czerwonej liście roślin i grzybów Polski. Ma status R – gatunek potencjalnie zagrożony z powodu ograniczonego zasięgu geograficznego i małych obszarów siedliskowych.

Saprotrof. Rośnie zazwyczaj gromadnie w lasach iglastych i liściastych, wśród mchów, także na leśnych drogach.

Gatunki podobne
Podobna jest Peziza badiofusca, ale można też pomylić z kustrzebką brunatną (Peziza badia) i kilkoma innymi gatunkami kustrzebek. Pewne oznaczenie gatunku wymaga obserwacji mikroskopowych, zwłaszcza ważne jest urzeźbienie zarodników po wybarwieniu błękitem metylenowym lub laktofenolem.

Przypisy

Kustrzebkowate
Grzyby jadalne
Mykobiota Polski

Kustrzebka czarnofioletowa


Huyện Kirovsky () là một huyện hành chính tự quản (raion), của Sankt-Peterburg, Nga. Huyện có diện tích  kilômét vuông, dân số thời điểm ngày 1 tháng 1 năm 2000 là 344900 người. Trung tâm của huyện đóng ở.

Tham khảo

Huyện của Sankt-Peterburg
Huyện của Nga

en:Kirovsky District

Kirovsky (huyện của Sankt-Peterbur)


The 2017–18 San Diego State Aztecs women's basketball team represents San Diego State University in the 2017–18 NCAA Division I women's basketball season. The Aztecs, led by fifth year head coach Stacie Terry, play their home games at the Viejas Arena as members of the Mountain West Conference. They finished the season 11–19, 5–13 in Mountain West play to finish in a three way tie for eighth place. They lost in the first round of the Mountain West women's tournament to Nevada.

Roster

Schedule

|-
!colspan=9 style=| Exhibition

|-
!colspan=9 style=| Non-conference regular season

|-
!colspan=9 style=| Mountain West regular season

|-
!colspan=9 style=| Mountain West Women's Tournament

See also
2017–18 San Diego State Aztecs men's basketball team

References

San Diego State
San Diego State Aztecs women's basketball seasons
San Diego State
San Diego State


Deskati () là một khu tự quản ở vùng Tây Makedonías, Hy Lạp. Khu tự quản Deskati có diện tích 432 km², dân số theo điều tra ngày 18 tháng 3 năm 2001 là 7045 người.

Tham khảo

Khu tự quản của Tây Makedonías
Khu tự quản Hy Lạp

Deskati


An Pholidichthys in uska genus han Actinopterygii. An Pholidichthys in nahilalakip ha familia nga Pholidichthyidae.

An Pholidichthys amo la an genus nga ha familia nga Pholidichthyidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pholidichthys

Pholidichthys


Zmarli
 26 lutego Wilhelm I, książę Jülich.

Przypisy

Kalendarium polityczne

1361 w polityce


Kaliwatan sa insekto ang Pristothrips aaptus. Una ning gihulagway ni Ian A. Hood ni adtong 1925. Ang Pristothrips aaptus sakop sa kahenera nga Pristothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Peru
 Brasil

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Peru
Insekto sa Brasil
Pristothrips

Pristothrips aaptus


An Apogonichthyoides atripes in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Ogilby hadton 1916. An Apogonichthyoides atripes in nahilalakip ha genus nga Apogonichthyoides, ngan familia nga Apogonidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Apogonichthyoides

Apogonichthyoides atripes


An Hesychotypa maculosa in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Bates hadton 1865. An Hesychotypa maculosa in nahilalakip ha genus nga Hesychotypa, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hesychotypa

Hesychotypa maculosa


Brezje pri Dovškem () su naseljeno mjesto u sastavu općine Krško, regija Posavska, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Krško.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Brezje pri Dovškem su imale 103 stanovnika.

Napomena: Do 1953. iskazivano pod imenom Brezje.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Posavskoj regiji

Brezje pri Dovškem


Gastrin je peptidni hormon koji stimulira lučenje želučane kiseline (HCl) u  parijetalnim ćelijama želuca i pomaže u njegovoj pokretljivosti. Oslobađaju ga G-ćelije u pilornom antrumu želuca, dvanaestopalačnom crijevu i gušterači.

Gastrin se veže za holecistokininski B receptor da stimulira oslobađanje histamina u enterohromafinu-sličnim ćelijama i inducira umetanje K+/ H+ ATPaza pumpi u apikalnu membranu parijetalnih ćelija (što zauzvrat povećava otpuštanje H+ u želudačnu šupljinu). Njegovo oslobađanje stimuliraju peptidi u lumenu želuca.
U ljudi,  gen GAS nalazi se na dugom kraku hromosoma 17, pozicija 17q21).

Fiziologija

Snteza
Gastrin je linearni peptidni hormon koji proizvode G-ćelije dvanaestopalačnog crijeva i pilorni antrum želuca. Izlučuje se u krvotok. Kodirani polipeptid je preprogastrin, koji se enzimima cijepa u posttranslacijskim modifikacijama dajući progastrin (međuprodukt, neaktivni prekursor), a zatim gastrin u raznim oblicima, prvenstveno sljedeća tri:
 gastrin-34 ("veliki gastrin")
 gastrin-17 ("mali gastrin")
 gastrin-14 ("minigastrin")

Također, pentagastrin je veštački sintetizirana petoaminokiselinska sekvenca, sa  identičnim posljednjih pet aminokiselinskih sekvenci na C-kraju gastrina.
Brojevi se odnose na broj aminokiselina.

Lučenje
Gastrin se oslobađa kao odgovor na određene podražaje. Oni uključuju:
 antrum želuca distenzija
 Vagus nustimulaciju (posredovana signalna ćelija neurokrinim bombezinom ili GRP-om kod ljudi)
 prisustvo delimične digestije proteina, posebno aminokiselina, u želucu.
Aromatske aminokiseline su posebno snažni podražaji za oslobađanje gastrina;
 hiperkalcemija (preko kalcij-osjetljivih receptora.)

Lučenje gastrina inhibiraju:
 prisustvo kiselina (prvenstveno lučene HCl) u želucu (slučaj negativne povratne informacije)
 somatostatin takođe inhibira oslobađanje gastrina, zajedno sa sekretinom, GIP (gastroinhibitorni peptid), VIP (vazoaktivni crijevni peptid), glukagon i kalcitonin.

Funkcija

Prisustvo gastrina stimulira parijetalne ćelije želuca da luče hlorovodoničnu kiselinu (HCl) / želučanu kiselinu. To se odvija direktno. u parijetalnim ćelijama i indirektno, vezanjem na CCK2 / gastrinski receptori na ECL-ćelijama u želucu, koji zatim reagira oslobađanjem histamina, koji zauzvrat djeluje parakrino na parijetalne ćelije, stimulirajući ih da luče H + ion. Ovo je glavni podsticaj za sekreciju kiseline u parijetalnim ćelijama.

Zajedno sa gore spomenutom funkcijom, pokazalo se da gastrin ima i dodatne aktivnosti:

 Podstiče sazrijevanje parijetalnih ćelija i rast fundusa.
 Uzrokuje da  glavne ćelije da luče pepsinogen, zimogen (neaktivan) oblik probavnog enzima pepsina.
 Povećava pokretljivost antralnih mišića i pospješuje kontrakcije želuca.
 Jača antralne kontrakcije protiv pilorusa i opušta pilorični sfinkter, što povećava brzinu pražnjenja želuca.
 Plays a role in the relaxation of the ileocecal valve.
 Izaziva sekreciju pankreasa i pražnjenje žučne kese.
 Može uticati na tonus donji jednjački sfinkter (LES), uzrokujući njegovu kontrakciju, iako uzrok može biti i pentagastrin, a ne endogeni gastrin.
 Gastrin doprinosi  pojavi gastrokoličnog refleksa.

Faktori koji utiču na sekreciju
Faktori koji utiču na lučenje gastrina mogu se podijeliti u dvije kategorije:

Fiziološki

Lumen želuca
 Stimulativni faktori: hranjivi proteini i aminokiseline (meso), hiperkalcemija. (npr. tokom želučane faze)
 Inhibitorni faktori: kiselost (pH ispod 3) – mehanizam negativne povratne sprege, oslobađanjem somatostatina iz δ ćelija  u želucu, koji inhibira oslobađanje gastrina i histamina.

Parakrini
 Stimulativni faktori: bombesin ili gastrin-oslobađajući peptid (GRP)
 Inhibitorni faktori: somatostatin – djeluje parakrino na somatostatin-2 receptore na G-ćelijama, putem lokalne difuzije u međućelijskim prostorima, ali i sistemski kroz njegovo puštanje u lokalnu cirkulaciju sluznice; inhibira lučenje kiseline djelujući na parijetalne ćelije.

Nervni
 Stimulativni faktori: Beta-adrenergični agensi, holinergijski agensi, gastrin-oslobađajući peptid (GRP)
 Inhibitorni faktor: Enterogastrični refleks

Cirkulacijski
 Stimulacijski faktor: Gastrin;
 Inhibitorni faktori: Želučani inhibitorni peptid (GIP), sekretin, somatostatin, glukagon, kalcitonin.

Patofiziološki

Paraneoplazijski
 Prekomjerna sekrecija gastrina izaziva paraneoplazijski sindrom.

Uloga u bolesti
Kod  osoba sa Zollinger-Ellisonovim sindromom, gastrin se proizvodi na prekomjernoj razini, često preko gastrinoma (tumor koji proizvodi gastrin, uglavnom benigni) dvanaestpalačnog crijeva ili pankreasa.

U autoimunskom gastritisu, imunoski sistem napada parijetalne ćelije,  što dovodi do hipohlorhidrije (niskog lučenja želučane kiseline). To rezultira povišenom razinom gastrina, u pokušaju da se podesi povećani pH u želucu. Na kraju se sve parijetalne ćelije izgube, pa  aklorhidrija rezultira gubitkom negativne povratne informacije na sekreciju gastrina. Koncentracija gastrina u plazmi povišena je kod gotovo svih osoba sa poremećajem zvanim mukolipidoza tip IV (srednja vrednost 1507 pg/ml; raspon 400-4100 pg/ml) (normala 0-200 pg /ml), sekundarno u odnosu na konstitutivnu aklorhidriju. Ovo otkriće olakšava dijagnozu kod pacijenata sa ovim neurogenetičkim poremećajemIn autoimunskim gastritisom. Pored toga, povišeni nivoi gastrina mogu biti prisutni pri hroničnom gastritisu koji je posljedica infekcije sa H. pylori.

Historija
Postojanje gastrina prvi je put predložio britanski fiziolog John Sydney Edkins, 1905., a gastrine su izolirali Hilda Tracy i Roderic Alfred Gregory sa University of Liverpool, 1964. godine. In 1964 the structure of gastrin was determined.

Reference

Dopunska literatura

Vanjski linkovi
 Overview at colostate.edu

Hormoni
Peptidi
Želučani hormoni
Probavni sistem
Endokrinologija

Gastrin


Hoofddorppleinbuurt er ein býarpartur í Amsterdam. Býarparturin hevur 10 771 íbúgvar (2005).

Býarpartar í Amsterdam

Hoofddorppleinbuurt


Codici
 MRJ – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto civile di Marcala (Honduras)
 mrj – codice ISO 639-3 della lingua mari occidentale

Altro
 Mitsubishi MRJ – aeroplano della Mitsubishi Aircraft Corporation

Mrj


Dudi Sela was the defending champion but lost in the first round to Hugo Grenier.

Andreas Seppi won the title after defeating Márton Fucsovics 5–7, 6–4, 6–3 in the final.

Seeds

Draw

Finals

Top half

Bottom half

References
Main Draw
Qualifying Draw

Canberra Challenger - Singles

2018 Canberra Challenger – Singles


Kaliwatan sa insekto ang Psyllipsocus metamicropterus. Una ning gihulagway ni Günther Enderlein ni adtong 1908. Ang Psyllipsocus metamicropterus sakop sa kahenera nga Psyllipsocus, ug kabanay nga Psyllipsocidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Republika sa Tsina
 Pangmasang Republika sa Tsina

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Republika sa Tsina
Insekto sa Pangmasang Republika sa Tsina
Psyllipsocus

Psyllipsocus metamicropterus


XVIII (18.) Oyggjaleikirnir vórðu hildnir í Gibraltar í juli 2019. Hetta var onnur ferð, at Gibraltar var vertur fyri Oyggjaleikunum.

Luttakandi oyggjar og oyggjalond
Tað vóru 22 oyggjar og oyggjalond, sum luttóku á Oyggjaleikum 2019. Oyggjarnar vóru úr Evropa, Suðuratlantarhavinum og úr Karibiska havinum.

Tvær oyggjar vóru ikki umboðaðar hesa ferð; tað vóru Rhodos og Frøya.

Ítróttagreinar
Í alt vóru tað 14 ymiskar ítróttargreinir á hesum sinni:
frælsur ítróttur, badminton, kurvabóltur, strandarflogbóltur,
súkkling, judo, sigling, skjóting, squash, svimjing,
borðtennis, bowling, tennis og triatlon.

Tølini í klombrum vísa tal av heiðursmerkjum fyri hvørja ítróttagrein.

Yvirlit yvir heiðursmerki
Dagført 12. juli 2019.

Frágreiðing:

Ávísingar úteftir
gibraltar2019
gibraltar2019results
OYL2019, kvf.fo
Elisabeth skal bera vatnið, kvf.fo
Oyggjaleikasetan 2019, kvf.fo
Oyggjaleikir 2019: Svimjing, týsdag 9 juli, kvf.fo
Nakrar minningarríkar løtur frá Oyggjaleikunum, kvf.fo

Keldur

2019
2019 í ítrótti

Oyggjaleikir 2019


AFC Azijski kup 2015. () je bilo 16. kontinentalno nogometno prvenstvo Azije, koje se održalo u Australiji od. 9. do 31. januara 2015. godine. Takmičenje je organizirala Azijska nogometna konfederacija. Domaćin Australija je pobjedom u finalu protiv Južne Koreje prvi put osvojila AFC Azijski kup. Treće mjesto na prvenstvu su osvojili Ujedninjeni Arapski Emirati. Na prvenstvu je odigrano 32 utakmice te postignuto 85 golova što je iznosilo 2.66 datih golova po utakmici. Najbolji strijelac je bio Ali Mabkhout sa pet postignutih golova. Najboljim igračem prvenstva je proglašen Massimo Luongo.

Domaćinstvo
Australija je bila jedini kandidat za organizaciju prvenstva. Zvanično su izabrani za domaćina 5. januara 2011. godine.

Kvalifikacije

Ukupno se 16 ekipa kvalificiralo na AFC Azijski kup 2015. Proces zvaničnih kvalifikacija je započeo u februaru 2013. a završen u martu 2014. godine. Domaćin Australija je kao organizator prvenstva imala obezbjeđeno učešće na prvenstvu bez kvalifikacija. Prve tri ekipe sa prošlog prvenstva su također imale obezbjeđeno učešće na AFC Azijskom kupu 2015. Australija kao domaćin je već imala obezbjeđeno učešće na Azijskom kupu 2015. a to pravo je stekla i osvajanjem drugog mjesta na prethodnom prvenstvu te su zbog toga kvalifikacije doživjele promjene. Najbolja trećeplasirana ekipa iz svih grupa je zbog tih promjena stekla pravo učešća na prvenstvu. Na prvenstvo su obezbjedila i posljednja dva pobjednika AFC Challenge kupa 2012. i 2014. godine. Ekipe koje su učestvovale na AFC Challenge kupu nisu mogle učestvovati u kvalifikacijama za AFC Azijski kup 2015. godine. U kvalifikacijama je učestovalo 20 reprezentacija te je 11 ekipa obezbjedilo učešće na prvenstvu. Ekipe su bile podjeljene u 5 grupa po 4 reprezentacije. Prvoplasirane i drugoplasirane ekipe iz svake grupe su se kvalificirale na prvenstvo. Na kontinentalni šampionat se kvalificirala i najbolja trećeplasirana ekipa iz svih grupa.

Učesnici prvenstva

1 Bold prikazuje prvaka za tu godinu.

Lokacija stadiona

Ostale informacije

Ulaznice
Ulaznice za utakmice su prodavane na zvaničnoj web-stranici AFC-a ili su distribuirani preko nogometnih saveza učesnica prvenstva. 500.000 ulaznica je bilo dostupno za 31 utakmicu. Procjenjuje se da je više od 45.000 stranih gostiju posjetilo Australiju tokom turnira. Cijene ulaznica su se kretale od 15 $ (za mjesta iza gola u grupoj fazi takmičenja) do 150 $ (za sjedišta u finalu).

Bazni kampovi reprezentacija
Svaki tim je imao "bazni kamp" za boravak između utakmica. Početna lista se sastojala od 27 potencijalnih lokacija.

Jakosne grupe

Žrijeb za završni turnir je održan u Sydneyskoj operi u Sydneyu 26. marta 2014. godine. Šesnaest kvalificiranih reprezentacija je bilo raspoređeno u četiri jakosne grupe. Ekipe su raspoređene u četiri šešira pomoću FIFA-ine rang liste, Australija kao domaćin automatski je zauzela A1 poziciju u prvom šeširu. Pošto u vrijeme žrijebovanja nije bio poznat pobjednik AFC Challenge kupa 2014. godine automatski je postavljen u četvrti šešir.

Televizijski prijenosi
Utakmice AFC Azijskog kupa 2015. je prenosilo oko 80 TV programa u svijetu. Procjenjuje se da je oko 800.000 ljudi pratilo prvenstvo.

Lopta

Nike Ordem 2 je 1. oktobra 2014. najavljena kao zvanična lopta Azijskog kupa 2015. Lopta ima tradicionalne boje turnira. Lopta je uglavnom bijela sa prepoznatljivim dizajnom koji sadrži crvene i žute linije za bolju vidljivost. Boja na lopti ujedno pokazuje i zvanični logo prvenstva. Na lopti se također nalazi i crni Swoosh. Dizajnirana je da ima što bolji pravac, preciznost i kontrolu a dizajnirao ju je Nike RaDaR (Rapid Decision and Response).

Sudije
1. januara 2015. godine AFC je imenovao 43 sudije koji će se koristiti na turniru, uključujući i pomoćne sudije, te tri rezervna glavna i četiri rezervna asistent suca. Svaki sudijski tim (kojih ima jedanaest) se sastoji od tri sudije iz iste zemlje: jednog glavnog i dva pomoćna suca.

Rezervni suci:

Igrači
Svaka ekipa učesnica je za Azijski kup mogla prijaviti 23 nogometaša za učešće na prvenstvu od kojih su tri morala biti golmani. Spisak nogometaša je morao biti dostavljen do 30. decembra 2014. godine.

Format takmičenja
Raspored utakmica Azijskog kupa 2015. je određen 27. marta 2013. godine.

Ekipe učesnice su bile podijeljene u četiri grupe po četiri reprezentacije. Prvoplasirana, kao i drugoplasirana ekipa iz svih grupa su se kvalificirale u četvrtfinale. Ekipa iz jedne grupe je igrala protiv svih ostalih ekipa iz iste grupe.

Ekipe na tabeli su rangirane po broju osvojenih bodova. U slučaju da više ekipa ima isti broj bodova primjenjuju se sljedeći kriteriji:
Broj osvojenih bodova između ekipa koje su u pitanju,
Gol-razlika u grupi između ekipa koje su u pitanju,
Najveći broj postignutih golova ekipa koje su u pitanju,
Gol-razlika uključujući sve utakmice u grupi,
Veći broj postignutih golova u svim utakmicama u grupi,
Jedanaesterci, samo u slučaju da se dvije ekipe sastaju u posljednjem kolu grupne faze a imaju neriješene prethodne kriterije koji su navedeni,
Broj žutih i crvenih kartona,
Izvlačenje organizacijskog odbora.

Grupna faza

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Nokaut faza

{{Četvrtfinale sa trećim mjestom

|22. januar – Melbourne | (prod.)|2||0
|23. januar – Canberra ||3 (6)| (pen.)|3 (7)
|22. januar – Brisbane ||0||2
|23. januar – Sydney ||1 (4)| (pen.)|1 (5)|26. januar – Sydney ||2||0
|27. januar – Newcastle ||2||0

|31. januar – Sydney ||1| (prod.)|2

|30. januar – Newcastle ||2||3}}

 Četvrtfinale

 Polufinale

 Utakmica za treće mjesto

 Finale

 Rezultat

 Tabela

 Statistika

 Lista strijelaca
5 golova

 Ali Mabkhout

4 gola

 Ali Mabkhout
 Ahmed Khalil

3 gola

 Keisuke Honda
 Sun Ke
 Mohammad Al-Sahlawi
 Tim Cahill
 Son Heung-min

2 gola

 Massimo Luongo
 James Troisi
 Sardar Azmoun
 Reza Ghoochannejhad
 Ahmed Yasin Ghani
 Younis Mahmoud
 Sardor Rashidov
 Lee Jung-hyup

1 gol

 Mile Jedinak
 Tomi Juric
 Robbie Kruse
 Matt McKay
 Mark Milligan
 Sainsbury
 Davidson
 Sayed Jaafar Ahmed
 Jaycee John Okwunwanne
 Sayed Saeed
 Wu Xi
 Yu Hai
 Ehsan Hajsafi
 Masoud Shojaei
 Morteza Pouraliganji
 Yaser Kasim
 Dhurgham Ismail
 Waleed Salem
 Amjad Kalaf
 Yasuhito Endō
 Shinji Kagawa
 Shinji Okazaki
 Gaku Shibasaki
 Maya Yoshida
 Yousef Al-Rawashdeh
 Hussain Fadhel
 Ryang Yong-gi
 Jaka Ihbeisheh
 Abdulaziz Al-Muqbali
 Khalfan Ibrahim
 Hassan Al Haidos
 Nawaf Al Abed
 Naif Hazazi
 Cho Young-cheol
 Kim Young-gwon
 Nam Tae-hee
 Odil Ahmedov
 Igor Sergeev
 Vokhid Shodiev

1 autogol
 Mohamed Husain (igrajući protiv Ujedinjenih Arapskih Emirata)
 Gao Lin (igrajući protiv Sjeverne Koreje)

 Najbolji asistenti
4 asistencije

 Massimo Luongo
 Omar Abdulrahman

3 asistencije

 Faouzi Aaish
 Andranik Teymourian

2 asistencije

 Ivan Franjic
 Alaa Abdul-Zahra
 Shinji Kagawa
 Abdallah Deeb
 Cha Du-ri
 Kim Jin-su
 Amer Abdulrahman

1 asistencija

 Jason Davidson
 Matthew Leckie
 Trent Sainsbury
 Tomi Juric
 Gao Lin
 Zheng Zhi
 Jiang Zhipeng
 Ashkan Dejagah
 Vouria Ghafouri
 Ali Adnan
 Dhurgham Ismail
 Amjad Kalaf
 Waleed Salem
 Ahmed Yasin
 Keisuke Honda
 Takashi Inui
 Yoshinori Muto
 Hamza Al-Dardour
 Saeed Murjan
 Oday Zahran
 Abdulaziz Al Misha'an
 Mohammed Al-Siyabi
 Nawaf Al Abed
 Abdullah Al-Zori
 Ki Sung-yueng
 Lee Jung-hyup
 Lee Keun-ho
 Server Djeparov
 Jasur Hasanov
 Timur Kapadze
 Shavkat Mullajanov

 Nagrade
Zlatna kopačka
 Ali Mabkhout
Zlatna rukavica
 Mathew Ryan
Najbolji igrač turnira
 Massimo Luongo
Nagrada Fair-play

 Disciplina
Na prvenstvu, nogometaš koji dobije crveni karton ili dobije dva žuta kartona u dvije različite utakmice je suspendiran za narednu utakmicu. U slučaju dobijanja crvenog kartona postoji mogućnost da se kazna od jedne utakmice neigranja poveća. Ako nogometaš tokom grupne faze takmičenja i četvrtfinala ima samo jedan žuti karton on će se poništiti na kraju četvrtfinala tako da će u polufinalu moći nastupiti svi nogometaši kao i u finalu osim onih nogometaša koji dobiju crveni karton u polufinalu. Sljedeći igrači su suspendovani na prvenstvu kao rezultat dobijenih crvenih ili žutih kartona:

 Marketing

 Trofejni put
Trofejni put je započet u Kini u septembru 2014. godine, a zatim je otputovao u Katar, Ujedinjene Arapke Emirate, Južnu Koreju i Japan prije dolaska u zemlju domaćina Australiju u decembru gdje je odveden u svih pet gradova domaćina.

 Ceremonija otvaranja
Ceremonija otvaranja AFC Azijskog kupa 2015. je održana 9. januara na stadionu Melbourne Rectangular pred početak prve utakmice na turniru između domaćina Australije i Kuvajta. Svečanost otvaranja je režirao Chong Lim gdje su nastupili izvođači poput Havane Brown, pop band Sheppard, Geoffrey Yunupinga.Sukhdeep Singh L- Fresh The Lion will perform at the Opening Ceremony The 2015 AFC Asian Cup, sbs.com.au ; pristupljeno: 17. 1. 2015. Otvorenju je prisustvovalo i 80 djece koja su predstavljala juniorske lokalne klubove te oko 120 australijskih plesača, autohtonih i nogometnih izvođača.

 Logo i maskota

Zvanični logo za prvenstvo je predstavljen u oktobru 2012. godine kojeg je dizajnirala australijska agencija WiteKite.

Logo prikazuje stiliziranog igrača koji igra od istočne obale Australije širom zemlje idući prema Aziji. Lopta također predstavlja Australijsko ljetno sunce koje sija od Australije do Azije. Četiri zlatna benda koji formiraju kartu Australije predstavljaju četiri grada domaćina.

Maskota prvenstva je Nutmeg the Wombat'''. Ime je dobio po nogometašu koji dribla loptu kroz noge protivničkih igrača.

Sponzori
Azijska nogometna konfederacija je objavila deset zvaničnih sponzora i šest službenih pristalica prvenstva:

Reference

Vanjski linkovi

 Zvanična stranica
 AFC Azijski kup na zvaničnoj stranici AFC-a

2015
2015. u Australiji
2015. u nogometu
Sportska takmičenja u Australiji

AFC Azijski kup 2015.


Brennan of the Moor er en amerikansk stumfilm fra 1913 af Edward Warren.

Medvirkende
 Barney Gilmore som Brennan
 Marian Swayne som Lady Betty
 Joseph Levering som Hume

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1913
Dramafilm fra USA

Brennan of the Moor