Abu Abd Allah Muhammad Ibn Tūmart (Arabă: أبو عبد الله محمد ابن تومرت, cca. 1078/1081-1128/1130) a fost un lider politic și religios de origine berberă, născut în sudul Marocului. Acesta a fondat dinastia almohadă în jurul anului 1120, ceea ce a condus la înlăturarea dinastiei almoravide din nordul Africii. Ca lider spiritual al mișcării almohade, Ibn Tumart a promovat monoteismul absolut (numit de teologia musulmană tawḥīd), concepție conform căreia nu există decât un singur dumnezeu lipsit de caracteristici fizice.

Biografie

Primii ani

Ibn Tūmart a fost fiul unui lider berber din gruparea tribală Masmudin, ce ocupa zona aridă a regiunii Sūs al-Aqṣā, din sudul Marocului de astăzi. Unul dintre adepții acestuia, Mohammed al-Baydhaq, susține că numele Tūmart provine de la tatăl său, nume ce semnifică, în limba berberă, "noroc" și "fericire". Ibn Tūmart și-a atras supranumele "Asafu" (venit din cuvântul berber "sfi" ce se traduce prin "a turna") datorită responsabilității principale pe care o avea familia sa, aceea de a aprinde lumânările din interiorul moscheii. Orientalistul francez, Lévi-Provençal, susține că acesta a avut inițial un alt nume berber care i-a fost înlocuit cu Muhammad, pentru a imita numele Profetului. Această practică era des întâlnit, musulmanii numindu-și în acest fel fiii pentru a își arăta dragostea față de profetul Muhammad. Cu toate că nu s-a căsătorit și nu a avut copii niciodată, a fost numit Abu Abd Allah (tatăl lui Abd Allah), în semn de respect și apreciere.

Cu toate că se cunosc foarte puține lucruri despre primii treizeci de ani din viața lui Ibn Tūmart, istoricii cred că acesta și-a părăsit pământul natal, în anul 1106, pentru a călători la Cordoba, unde a urmat, timp de un an, învățăturile lui Ibn Ḥamdīn. Mai multe surse susțin că Ibn Tūmart a fost discipolul lui Abū Bakr al Ṭurṭūshī, pe care l-a întâlnit la Alexandria. De asemenea, se conoaște faptul că a fost discipolul lui al Turtushi, un jurist ce aparținea școlii malekite.

La scurt timp după aceea, Ibn Tūmart a început să își formuleze propriul crez religios, pornind de la respingerea categorică a teologiei malekite și a politicii și culturii promovate de dinastia almoravidă. A început să își propage propriile convingeri religioase în rândul maselor odată cu întoarcerea sa din Alexandria (în jurul anului 1117). Predicile violente și zelul religios de care a dat dovadă au condus la alungarea sa din mai multe orașe din nordul Africii. Cu toate acestea, până în anul 1120, Ibn Tūmart a adunat în jurul său un număr considerabil de adepți. Aceștia se autointitulau muwaḥīdūn (tradus prin "cel care cred în tawḥīd).

Doctrine

În timp ce se afla la Bagdad , Ibn Tūmart a început să își dezvolte un sistem religios care combina învățăturile dascălilor săi, dar și noțiuni de  misticism sufit preluate de la al-Ġazālī. Mesajul principal al doctrinei sale a fost unitarianismul lui Dumnezeu (tawḥīd), prin rejectarea oricăror atribute ale sale, noțiune pe care o considera incompatibilă cu monoteismul islamic și, prin urmare, o trăsătură politeistă. Ibn Tūmart considera că dinastia conducătoare, almoravidă, era responsabilă pentru abaterile de conduită religioasă și morală de care se făceau vinovați musulmanii. Criticile acestuia s-au îndreptat și către promotorii școlii de jurisprudență de rit malekit, pe care o acuza de neglijare a Sunnei (tradiție) și a ḥadīṯelor (consemnarea unei fapte sau spuse a profetului Muhammad). Acesta numindu-i pe discipolii malekiți "inovatori" și chiar eretici ( acuzație făcută anterior și de Ibn Ḥazm și al-Ġazālī.

Un alt punct de plecare al atacului său împotriva clasei conducătoare a fost imoralitatea ce caracteriza societatea din Magreb, mai cu seamă vânzarea publică de vin și carne de porc (lucru interzis în mod explicit de către Coran). Din acest considerent, reformele pe care acesta le-a întreprins mai târziu au reglementat viața sociala a comunităților musulmane din nordul Africii, dar și viața culturală (interzicând formele de artă religioasă aflate în moschei).

Revoluția Almohadă

Însoțit de Abd al-Mu'min și de adepții săi, Ibn Tūmart a ajuns în Fes, unde a predicat doctrina Asharită și a distrus toate magazinele aflate în piață care vindeau instrumente muzicale. După ce a fost alungat din Fez, se va duce în Marrakesh, unde tensiunile dintre el și autorități vor atinge o nouă intensitate. Acesta preda cursuri de uṣūl al-dīn și kalām la moschee, în timp ce adepții săi răspândeau ideile doctrinei almohade în piețe. Sursele amintesc că aceștia au lovit-o cu pietre chiar pe sora sultanului pentru că nu purta văl.

După ce a fost înlăturat din oraș, Ibn Tūmart s-a retras, alături de adepții săi, într-o peșteră din Valea Sūs, unde a atras din ce în ce mai mulți oameni în jurul său datorită vieții ascetice pe care o ducea. În anul 1121, acesta a declarat război statului almoravid după ce s-a autoproclamat Mahdi ("Îndrumătorul"), venit pe pământ pentru a împărți adevărata dreptate. În anul următor, a părăsit peștera și a urcat în munții Atlas, pentru a organiza mișcarea almohadă printre triburile Masmuda. Iar după opt ani de lupte de gherilă purtate în munții Atlas, Ibn Tūmart a reușit să îi organizeze pe almohazi într-o structură statală bine definită, punând astfel bazele dinastiei almohade.

Note

 Arabi din secolul al XI-lea

Ibn Tumart


Farley Earle Granger Jr. (n. 1 iulie 1925 – d. 27 martie 2011) a fost un actor de film american. A jucat în filme regizate de Alfred Hitchcock: Funia (1948) și Străini în tren (1951) și Luchino Visconti: Senso (1954).

Filmografie

Alfred Hitchcock Filme
 1948 Funia
 1951 Străini în tren
 1954 Senso, regia Luchino Visconti

Note

Legături externe

Nașteri în 1925
Decese în 2011
Actori de film americani
Actori de televiziune americani

Farley Granger


Fervaal es una ópera (action musicale o drama lírico) en tres actos y un prólogo, con música de Vincent d'Indy, su opus 40. El compositor escribió su propio libreto, basado en parte en el poema lírico Axel del autor sueco Esaias Tegnér.  D'Indy trabajó en la ópera a lo largo de los años 1889 a 1895, y la partitura se publicó en 1895. Se estrenó en el Teatro de la Moneda en Bruselas el 12 de marzo de 1897.

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase aparece con sólo una representación en el período 2005-2010.

Referencias
Notas

Licencia

Enlaces externos

 Enlace a todas las partituras de Fervaal en IMSLP (incluyendo una partitura orquestal completa)

Óperas de Vincent d'Indy
Óperas en francés
Óperas estrenadas en Bruselas
Óperas de 1897

Fervaal


Bevægelsen for rettigheder og friheder (bulgarisk: Движение за права и свободи, DPS) er et bulgarsk politisk parti. Normalt beskrives partiet som et parti for landets tyrkiske mindretal, omend partiet selv beskriver sig som liberalt og er en del af Liberal International.

Partiet blev grundlagt i 1990 med Ahmed Doğan som en ledende person de første mange år. Han er i dag (2020) ærespræsident for partiet. Nuværende (2020) leder er Mustafa Karadaj.

Politiske partier i Bulgarien
Etableret i 1990

Bevægelsen for rettigheder og friheder


Onika Tanya Maraj-Petty (f. 8. desember 1982), betur þekkt sem Nicki Minaj, er trínidadískur rappari, söngvari og lagahöfundur. Hún fæddist í Port of Spain en ólst upp í Bronx hluta New York borgar. Minaj hlaut fyrst eftirtekt eftir að hafa gefið út þrjár blandspólur á árunum 2007 til 2009. Fyrsta breiðskífan hennar, Pink Friday, var gefin út árið 2010 og komst efst á Billboard 200 hljómplötulistann. Fimmta smáskífa plötunnar, "Super Bass", náði þriðja sæti á Billboard Hot 100 og varð það hæsta sæti lags eftir kvennkyns rappara á listanum síðan 2002. Lagið fékk demants viðurkenningu frá Recording Industry Association of America.

Útgefið efni

Breiðskífur
 Pink Friday (2010)
 Pink Friday: Roman Reloaded (2012)
 The Pinkprint (2014)
 Queen (2018)

Blandspólur
 Playtime Is Over (2007)
 Sucka Free (2008)
 Beam Me Up Scotty (2009)

Tenglar

Bandarískir rapparar
Bandarískir söngvarar
Trínidadískir tónlistarmenn

Nicki Minaj


Patriots is a 1994 American film, starring Linda Amendola, Mark Newell, Aidan Parkinson. It was written, produced and directed by Frank Kerr.

Plot
An Irish-American girl from Boston spends two hellish weeks in Northern Ireland, after she has been persuaded to help the Irish Republican Army.

Cast
 Linda Amendola as Alexis Shannon
 Mark Newell as Sean McGinnis
 Aidan Parkinson as Damien Ryan
 Dermott Petty as Paddy McClure
 Carmel O'Reilly as Belle McCreesh
 James Conway as Kevin Whitehall

References

External links

 Patriots at YouTube

1994 films
1994 thriller films
American thriller films
Films about The Troubles (Northern Ireland)
1990s English-language films
1990s American films

Patriots (1994 film)


قرن المنازل : بِفَتْحِ الْقَافِ وَسُكُونِ الرَّاءِ، وَآخِرُهُ نُونٌ، ميقات الحج لأهل نجد ، ويسمى الآن السيل الكبير، وموقعه شمال مدينة الطائف ويبعد عنها 55 كم ويبعد عن مكة المكرمة 75 كم.

نبذة عن السيل الكبير
قَالَ ابْنُ إسْحَاقَ: فَسَلَكَ رَسُولُ اللَّهِ صَلَّى اللَّهُ عَلَيْهِ وَسَلَّمَ - يَعْنِي طَرِيقَهُ إلَى الطَّائِفِ - عَلَى نَخْلَةَ الْيَمَانِيَّةِ، ثُمَّ عَلَى قَرْنٍ، ثُمَّ عَلَى الْمُلَيْحِ، ثُمَّ عَلَى بَحْرَةِ الرُّغَاءِ مِنْ لَيَّةَ، فَابْتَنَى بِهَا مَسْجِدًا فَصَلَّى فِيهِ.
السيل الكبير (قرن المنازل) :

ذكرها عاتق البلادي في معجم معالم الحجاز (ص.863): "السَّيْل الكَبِير: بلدة بين نخلتين الشامية واليمانية في حزم مرتفع غير أن عمرانها قد يمتد في قرن المنازل من نخلة الشاميّة، يمر فيها طريق الطائف إلى مكة المار بنخلة اليمانية، المسمى طريق اليمانية، تبعد عن مكة ثمانين كم شرقًا، وعن الطائف 53 كم شمالًا غربيًا، كانت تُعرف بقرن المنازل وهي ميقات أهل نجد ومن مر بها من غيرهم، ويطلق اسم قرن اليوم على الوادي في أعلاها إلى المحرم على طريق الطائف المار بالهدأة، الوادي قرن والبلدة السيل الكبير".

التحديد والتوقيت
عن ابن عباس -رضي الله عنهما- قال: وقت رسول الله - صلى الله عليه وسلم- لأهل المدينة ذا الحليفة ولأهل الشام الجحفة ولأهل نجد قرن المنازل ولأهل اليمن يلملم فقال: ((هن لهن ولمن أتى عليهن من غير أهلهن لمن كان يريد الحج أو العمرة فمن كان دونهن فمهله من أهله وكذلك حتى أهل مكة يهلون منها)). رواه البخاري ومسلم.

تحقيقات تاريخية
تحقيقات تاريخية عن ميقات قرن المنازل كتبها المؤرخ حمد الجاسر يتناول المقال عددًا من الحقائق التاريخية عن ميقات قرن المنازل في صحيفة ام القرى بالعدد 1027
سنة الإصدار : الحادية والعشرون
التاريخ الهجري : 1363-11-18
التاريخ الميلادي : 03-11-1944

انظر أيضًا
 العمرة
 الحج
 السيل الصغير

مراجع

مصادر
 موقع إمارة مكة المكرمة

الإسلام في السعودية
الحج في الإسلام
أماكن إسلامية مقدسة
أماكن مأهولة في مكة المكرمة
أماكن مأهولة في منطقة مكة المكرمة
زيارات
قرى منطقة مكة المكرمة
محافظة الطائف
منطقة مكة المكرمة
مواقيت الإحرام
مواقيت الحج

قرن المنازل


Mufti Mohammad Sayeed (12 January 1936 – 7 January 2016) was an Indian politician who served twice as the Chief Minister of Jammu and Kashmir, during November 2002–November 2005 and March 2015–January 2016. He was also Minister of Tourism in Rajiv Gandhi's cabinet and Home Minister of India in V. P. Singh's cabinet. He started in the wing of the National Conference led by G. M. Sadiq, which later merged into the Indian National Congress. He switched to Janata Dal in 1987, eventually founding his own regional party, People's Democratic Party (PDP). The PDP continues to be a political force in Jammu and Kashmir, currently led by his daughter Mehbooba Mufti.

Early life
Mufti Sayeed was born on 1936 in Bijbehara town of Anantnag district to a family of clerics. He completed his basic studies in Srinagar and earned his law and postgraduate degree in Arabic from Aligarh Muslim University before entering politics.

Politician and former chief minister of Kashmir Mehbooba Mufti is his daughter.

Political party affiliations
Sayeed started his political career in the 1950s in the Democratic National Conference, a splinter group of the Jammu & Kashmir National Conference led by Ghulam Mohammed Sadiq. He was appointed as the district convenor of the party, which merged back into the National Conference in late 1960.

In 1962, he was elected to the Legislative Assembly from Bijbehara. After G. M. Sadiq became the Chief Minister of the state in 1964, Sayeed was appointed as a Deputy Minister in his government.

In January 1965, the National Conference merged into the Indian National Congress. Thus Sayeed became a member of Congress.

In 1972, Sayeed became a cabinet minister and, the president of the state Congress unit. He is said to have brought about the downfall of the Jammu & Kashmir National Conference government, which was led by Farooq Abdullah, in 1984. He joined the Rajiv Gandhi government in 1986 as Minister of Tourism. In 1987, he quit the Congress party to join V. P. Singh's Jan Morcha, which led to his becoming the first Muslim Minister for Home Affairs in the Union Cabinet of India for one year, from 1989 to 1990.

He rejoined the Congress under P. V. Narasimha Rao, which he left in 1999 along with daughter Mehbooba Mufti to form his own party, the Jammu and Kashmir Peoples Democratic Party.

Political career

Chief Minister: First tenure (2002–2005)

Mohammad Sayeed participated in the 2002 assembly election and won 18 assembly seats for his Peoples Democratic Party. He went on to form a coalition government with the Indian National Congress, and was sworn in as the Chief Minister of Jammu and Kashmir for a term of three years.

In 2003, he merged the autonomous Special Operations Group with the Jammu and Kashmir Police. It was under his tenure which coincided with the peace process led by Indian Prime Ministers Atal Bihari Vajpayee and Manmohan Singh and Pakistani President Pervez Musharraf, with LOC opened for trade and bus service.

Chief Minister: Second tenure (2015–2016)

In the 2014 Jammu and Kashmir Legislative Assembly election, the PDP emerged as the single largest party, though it fell short of a majority. Following a coalition agreement between the BJP and the PDP, Sayeed started his second tenure as the Chief Minister of Jammu and Kashmir in 2015.

Union Minister for Home Affairs
In 1989, within few days of taking office as the Union Minister for Home Affairs, his third daughter, Rubaiya, was kidnapped. She was released in exchange for the release of five terrorist. During his tenure as Home Minister of India the Exodus of Kashmiri Hindus took place.

Attacks on his family and himself

Besides attacks on family members Sayeed also survived attacks on his life by Kashmiri separatists. His daughter Rubaiya Sayeed was also kidnapped on 9 Dec 1989.

Death

On 24 December 2015, Sayeed was admitted to the AIIMS hospital in New Delhi. He suffered from neck pain and fever. His condition gradually deteriorated, and he was put on ventilator support. He died on 7 January 2016 due to multi-organ failure at about 7:30, according to provincial Education Minister and PDP Spokesman Nayeem Akhter. He was just five days short of his 80th birthday when he died.

Reactions to this death came from Prime Minister Narendra Modi, national Home Minister Rajnath Singh at Delhi airport and the 14th Dalai Lama. He was buried at his ancestral burial ground in Bijbehera with state honours. Former Chief Ministers Omar Abdullah and Ghulam Nabi Azad were present at his funeral. Condolences also came from former President Pranab Mukherjee, former deputy prime minister L. K. Advani, Ram Madhav, Delhi Chief Minister Arvind Kejriwal, BJP Vice President Mukhtar Abbas Naqvi, former national Oil Minister Milind Deora, PDP member Rafi Mir and politicians Kalraj Mishra, Jitendra Singh and Ahmed Patel.

According to party member and PDP Chief Spokesperson Mirza Mehboob Beg, the PDP supported his daughter, Mehbooba Mufti, as the next chief minister, while coalition ally BJP expressed "no objection" to her succeeding her father.

Mufti Mohammad Sayeed has been laid to rest in Dara Shikoh Garden Bijbehara.

See also
 2014 Jammu and Kashmir Legislative Assembly election
 List of chief ministers of Jammu and Kashmir
 Jammu and Kashmir Peoples Democratic Party

References

Bibliography

External links

 Official website
 Biography on J&K PDP website
 The Collaborator: How Mufti Mohammad Sayeed became Delhi's man in Kashmir

|-

1936 births
2016 deaths
Kashmiri people
Indian Muslims
Chief Ministers of Jammu and Kashmir
People from Bijbehara
Jammu and Kashmir Peoples Democratic Party politicians
V. P. Singh administration
Rajya Sabha members from Jammu and Kashmir
Rajya Sabha members from Uttar Pradesh
Lok Sabha members from Jammu and Kashmir
Ministers of Internal Affairs of India
Jammu and Kashmir MLAs 2014–2018
Aligarh Muslim University alumni
Faculty of Law, Aligarh Muslim University alumni
Chief ministers from Peoples Democratic Party
Indian National Congress politicians
Janata Dal politicians
India MPs 1998–1999
India MPs 1989–1991
Lok Sabha members from Uttar Pradesh
People from Muzaffarnagar

Mufti Mohammad Sayeed


A amostragem por conveniência (também conhecida como amostragem acidental ou amostragem por oportunidade) é um tipo de amostragem não probabilística que envolve a amostra sendo extraída daquela parte da população que está próxima. Este tipo de amostragem é mais útil para testes pizloto.

Definição
Uma amostra de conveniência é um tipo de método de amostragem não probabilística no qual a amostra é retirada de um grupo de pessoas fáceis de contatar ou alcançar; por exemplo, ficar em um shopping ou mercearia e pedir às pessoas que respondam a perguntas. Não há outros critérios para esse método de amostragem, exceto que as pessoas estejam disponíveis e dispostas a participar na pesquisa. Além disso, esse tipo de método de amostragem não requer que uma amostra aleatória simples seja gerada, pois o único critério é se os participantes concordam em participar.

Vantagens
A amostragem por conveniência pode ser usada por quase qualquer pessoa e existe há muito tempo. Uma das razões pelas quais é mais utilizada é devido às inúmeras vantagens que oferece. Este método é extremamente rápido, fácil, prontamente disponível e econômico, tornando-se uma opção atraente para a maioria dos pesquisadores.

Desvantagens
Embora a amostragem por conveniência possa ser fácil de obter, suas desvantagens podem superar essa vantagem. Essa técnica de amostragem pode ser mais apropriada para alguns tipos de estudo do que para outros.

Viés
Os resultados da amostragem por conveniência não podem ser generalizados para a população-alvo devido ao potencial viés da técnica de amostragem devido à sub-representação de grupos na amostra em comparação com a população de interesse. O viés da amostra não pode ser medido. Portanto, inferências baseadas em amostragem de conveniência devem ser feitas apenas sobre a própria amostra.

Potência
A amostragem por conveniência é caracterizada por potência insuficiente para identificar diferenças de subgrupos populacionais.

Referências

Estatística
Método científico

Amostragem de conveniência


Black Hawk, Sikorsky firmasının bir helikopter modeli.
 Black Hawk, Kızılderili şefi.
 Black Hawk Down, Ridley Scott'ın 2001 yapımı filmi.

Black Hawk


Die Raiffeisenbank Oldenburg eG war ein deutsches Kreditinstitut in der Rechtsform einer eingetragenen Genossenschaft und war in Oldenburg (Oldenburg) und Teilen des Landkreises Ammerland aktiv. Im Jahr 2022 fusionierte die Raiffeisenbank Oldenburg mit der Volksbank Oldenburg zur Oldenburger Volksbank eG.

Geschäftsgebiet und Geschäftsausrichtung
Die Stadt Oldenburg sowie die Gemeinden Bad Zwischenahn und Wiefelstede des Ammerlandes waren das Kerngeschäftsgebiet. Dort war die Bank mit einer Hauptstelle in Eversten und fünf Geschäftsstellen vertreten. Sie hat rund 32.000 Kunden, davon waren mehr als die Hälfte Mitglied und somit Teilhaber der Bank.

Die 1903 als Spar- und Darlehenskasse Eversten eGmuH gegründete Raiffeisenbank Oldenburg eG war eine eingetragene Genossenschaft. Organe der Raiffeisenbank waren der Vorstand, der Aufsichtsrat und die Vertreterversammlung.

Die Bank gehörte zum Bundesverband der Deutschen Volksbanken und Raiffeisenbanken. Im Verbundgeschäft arbeitete die Raiffeisenbank Oldenburg unter anderem mit der Bausparkasse Schwäbisch Hall, der R+V Versicherung und der Union Investment zusammen.

Geschichte
Nach der Trennung der Landgemeinde Oldenburg in die Gemeinden Eversten und Ohmstede im Jahre 1879, wurde am 1. Mai 1901 die Teilung der großen Pfarr-Landgemeinde Oldenburg in drei Kirchengemeinden beschlossen. Eversten war eine davon. Aufgrund der schlechten sozialen Strukturen und daraus resultierenden schlechten wirtschaftlichen Verhältnisse, wurde eine Versammlung zur Besserung einberufen. Auf dieser Versammlung wurde beschlossen, in Eversten eine Spar- und Darlehnskasse zu eröffnen.

Am 14. April 1903 wurde die "Spar- und Darlehnskasse eingetragene Genossenschaft mit unbeschränkter Haftung" (eGmuH) ins Genossenschaftsregister eingetragen. Zu diesem Zeitpunkt waren 41 Genossen vermerkt. Der erste Vorstand setzte sich aus Bernhard Schwarting als Direktor, Friedrich Meyer als Beisitzer und Friedrich Oldewage als Rendant zusammen. Die Geschäftsräume befanden sich im Haus des Rendanten Friedrich Oldewage, Hauptstraße 13. Bei wachsender Mitgliederzahl und steigenden Umsätzen entwickelte sich die Spar- und Darlehnskasse zum Rückgrat der Wirtschaft in Eversten.

1923 wurde Wilhelm Reins neuer Rendant, da sein Vorgänger Friedrich Oldewage in den Ruhestand gegangen ist. Unter der neuen Leitung wurde der Name 1924 in "Eversten Bank eGmuH" geändert. Während der Weltwirtschaftskrise bis in die 1930er Jahre wechselte die Bank öfters ihren Geschäftssitz und Namen.

Im Februar 1953 konnte die Bank ihr neues Gebäude an der Hauptstraße 74 in Eversten beziehen. Rendant war zu der Zeit Emil Helms.

Im März 1964 wurde in Bloherfelde an der Bloherfelder Straße 141 eine Geschäftsstelle eröffnet. Am 1. Juni 1975 wurde die Geschäftsstelle an ihren heutigen Standort verlegt. Eine weitere Geschäftsstelle wurde 1964 in Hundsmühlen eröffnet.

Im Jahre 1972 beauftragten Vorstand und Aufsichtsrat der Raiffeisenbank Oldenburg eG den Architekten Rolf Ripken mit dem Neubau. Im Dezember 1973 wurde das neue Gebäude bezogen. Dieses liegt noch heute an der Hauptstraße 74. In diesem Jahr wurde der Name zum letzten Mal zu "Raiffeisenbank Oldenburg eG" geändert.

1987 fusionierte die Raiffeisenbank Oldenburg eG mit der Raiffeisenbank Wiefelstede eG. Die Geschäftsstellen Ofenerdiek und Nadorst wurden bei der Fusion mit der Spar- und Darlehnskasse Oldenburg eG 1991 übernommen. Die letzte Fusion mit der Volksbank Bad Zwischenahn fand 2001 statt.

Initiativen
 RegionalStiftung Oldenburg-Ammerland
Die im Jahre 2007 entstandene RegionalStiftung Oldenburg-Ammerland ist eine auf Initiative der Raiffeisenbank Oldenburg eG gegründete gemeinnützige Stiftung. Die RegionalStiftung Oldenburg-Ammerland konzentriert sich auf Projekte in der Region Oldenburg und im Landkreis Ammerland. Mit den Stiftungserträgen und eingehenden Spenden werden ausschließlich und unmittelbar gemeinnützige Zwecke in der Region gefördert.

 BEP Bürger-Energiepark Ammerland-Oldenburg eG
Auf Initiative der Raiffeisenbank Oldenburg eG wurde zusammen mit kommunalen Vertretern der Gemeinde Bad Zwischenahn im August 2008 eine Bürger-Energiegenossenschaft gegründet, die heute unter dem Namen BEP Bürger-Energiepark Ammerland-Oldenburg eG firmiert.

Die Genossenschaft betrieb Photovoltaikanlagen in Bad Zwischenahn und Wiefelstede.

Kooperationen
Die Raiffeisenbank Oldenburg eG und die Immobilienmaklerfirma Fritz Wübbenhorst GmbH & Co. KG aus Oldenburg bildeten seit dem Jahre 2008 eine Kooperation.

Weblinks

Einzelnachweise

Oldenburg
Unternehmen (Oldenburg (Oldb))
Friedrich Wilhelm Raiffeisen als Namensgeber
Gegründet 1903
Aufgelöst 2022

Raiffeisenbank Oldenburg


Interfiks betegner inden for grammatikken et bindeled mellem orddele, men uden betydningsbærende funktion. Det regnes for et affiks, og på dansk er interfiks kendt som fx fuge-s ved dannelsen af sammensatte navneord.

Sammensatte navneord kan dannes med interfiks (bindebogstav) 'e', 'n', 's' eller ingenting på dansk:
mælkeflaske, sodavandsflaske, ølflaske - rosenbusk
På dansk kan også forekomme -er-.

Henvisninger

Grammatik

Interfiks


Miami Open 2016 var en tennisturnering, der blev spillet udendørs på hardcourt-baner i Tennis Center at Crandon Park i Key Biscayne nær Miami, Florida, USA i perioden 21. marts - 4. april 2016. Det var den 32. udgave af Miami Open og sæsonens anden turnering i kategorien ATP World Tour Masters 1000 på mændenes ATP World Tour 2016, og det var ligeledes sæsonens anden turnering i kategorien WTA Premier Mandatory på kvindernes WTA Tour 2016.

Herresingleturneringen blev vundet af Novak Djokovic, der vandt ATP-titlen i Miami for sjette gang i alt, hvilket var en tangering af Andre Agassis rekord for flest titler i herresingle i Miami. Sejren var på flere måder historisk, idet Djokovic i den forbindelse satte flere rekorder:
 Sejren var Djokovic' 28. Masters 1000-titel i karrieren, og han satte dermed ny rekord for flest vundne ATP World Tour Masters 1000-titler. Han havde indtil da delt rekorden på 27 titler med Rafael Nadal.
 Sejren bragte Djokovic' samlede karriereindtjening på ATP World Tour op på $ 98.199.548, hvorved han overtog førstepladsen på denne liste fra Roger Federer.
 Han blev den første spiller, der i løbet af sin karriere havde vundet syv forskellige turneringer på ATP World Tour tre år i træk.
 Han blev den første spiller, der for fjerde gang i karrieren vandt både Indian Wells Masters og Miami Open i samme sæson.
 Han blev den første spiller, der kvalificerede sig til 11 ATP World Tour Masters 1000-finaler i træk.
I finalen besejrede serberen Kei Nishikori med 6−3, 6−3. Japaneren var i sin anden ATP World Tour Masters 1000-finale – hans første Masters 1000-finale tabte han til Rafael Nadal ved Madrid Open 2014.

Damesingletitlen gik til Viktoryja Azaranka, som i finalen vandt over Svetlana Kuznetsova med 6−3, 6−2, og som dermed vandt turneringen for tredje gang i karrieren. Hviderusseren sin tredje WTA Tour-titel i 2016 og blev den første kvinde, der vandt en "Sunshine Double", dvs. både Indian Wells Masters og Miami Open i samme sæson, siden Kim Clijsters udførte bedriften i 2005.

I herredoublerækken gik sejren til franskmændene Pierre-Hugues Herbert og Nicolas Mahut, som besejrede Raven Klaasen og Rajeev Ram i finalen med 5−7, 6−1, [10−7], og som dermed vandt den anden ATP World Tour Masters 1000-titel i træk. Damedoubletitlen blev vundet af Bethanie Mattek-Sands og Lucie Šafářová, der i finalen vandt over Tímea Babos og Jaroslava Sjvedova med 6−3, 6−4.

Præmier

Den samlede præmiesum for Miami Open 2016 androg US$ 12.269.210 ekskl. per diem.

Resultater

Herresingle

I hovedturneringen deltog 96 spillere, hvoraf 76 havde kvalificeret sig til turneringen i kraft af deres verdensranglisteplacering, otte spillere havde modtaget et wildcard, mens de sidste 12 spillere havde spillet sig igennem kvalifikationsturneringen.

Ottendedelsfinaler, kvartfinaler, semfifinaler og finale

Første, anden og tredje runde

Damesingle

I hovedturneringen deltog 96 spillere, hvoraf 76 havde kvalificeret sig til turneringen i kraft af deres verdensranglisteplacering, otte spillere havde modtaget et wildcard, mens de sidste 12 spillere havde spillet sig igennem kvalifikationsturneringen.

Ottendedelsfinaler, kvartfinaler, semfifinaler og finale

Første, anden og tredje runde

Herredouble

Damedouble

Eksterne henvisninger
 Miami Open

Noter

2016
WTA Tour 2016
ATP World Tour 2016

Miami Open 2016


Kozluk mahallesi, Malatya'nın Yeşilyurt ilçesine bağlı bir mahalledir.

Su kaynakları bakımından zengin bir mahalledir. Malatya'nın içme suyu ihtiyacı, mahallenin havzasından çıkan Pınarbaşı kaynak suyu ile sağlanmaktadır. Şehrin üst bölgelerindeki su depoları yüksek rakımdan yararlanılarak kullanılmakta ve belli bir basınçla Malatya'ya dağıtılmaktadır.

Kozluk mahallesi elması,  kirazı, vişnesi ve üzümü ile meşhurdur. Ayrıca yukarı Kozluk'ta küçükbaş hayvancılık yapılmaktadır.

Yeşilyurt'un mahalleleri

Kozluk, Yeşilyurt


Yoshinori Shigematsu (født 2. april 1930, død 2018) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1958||1||0
|-
!Total||1||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Yoshinori Shigematsu


مرسيا  هي مملكة قديمة كانت تقع في وسط إنجلترا، وكانت واحدة من الممالك السبعة الأنجلوسكسونية. الاسم هو تحريف لاتيني من الكلمة الإنجليزية القديمة Mierce أو Myrce، بمعنى «أهل الحدود» (وهي تشابه أصل كلمة مارش).

تمركزت المملكة على وادي نهر ترينت وروافده، في المنطقة المعروفة الآن باسم ميدلاندز الإنجليزية. لم تكن لها عاصمة واحدة، إذ كانت العاصمة وقتها هي مسكن الملك في أي وقت. في بداياتها، كانت ريبتون هي موقع الملك، ووفقًا للسجلات الأنجلو سكسونية، فقد انطلق الجيش الوثني العظيم (الفايكينغ) من ربتون في عام 873-4 وأطاح بملك مرسيا. ويظهر أن أوفا فضلت مدينة تامورث في وقت سابق، حيث توج هناك وأمضى العديد من أعياد الميلاد.

بين عامي 600 و 900، ضمت المملكة أراضي واسعة ونالت طاعة خمسة من الممالك الستة الأخرى (أنجليا الشرقية، إسكس، كينت، ساسكس، ويسيكس)، وهيمنت على جنوب نهر هامبر، وعرفت هذه الفترة باسم الهيمنة المرسية. يُعرف عهد الملك أوفا بأنه «العصر الذهبي لميرسيا»، وأشهر ما تركه كان الخندق الذي رسم الحدود بين مرسيا والممالك الويلزية.

كانت مرسيا مملكة وثنية؛ وتنصرت في عهد الملك بيدا حوالي العام 656، وترسخت المسيحية في المملكة بحلول أواخر القرن السابع. تأسست أبرشية مرسيا في عام 656، وكان أول أسقف يدعى ديوما ومقره في ريبتون. في عام 669، بعد 13 سنة، قام الأسقف الخامس، القديس تشاد، بنقل الأسقفية إلى ليشفيلد، حيث بقيت مقرّها منذ ذلك الحين. في عام 691، أصبحت أبرشية مرسيا تدعى أبرشية ليشفيلد. وكانت أسقفية كبرى لفترة قصيرة بين عامي 787 و 799. الأسقف الحالي، مايكل إيبجريف، فهو الأسقف التاسع والتسعين منذ تأسيس الأبرشية.

في نهاية القرن التاسع، في أعقاب غزوات الفايكنج وجيشهم الوثني العظي، تم ضم أغلب أراضي المرسيين السابقة في المنطقة الدانمركية، والتي ضمت في أوجها لندن وأنجليا الشرقية وأغلب شمال إنكلترا.

توفي آخر ملوك مرسيا، كولوولف الثاني، في عام 879 ميلادي. وظهر أن المملكة قد فقدت استقلالها السياسي. في البداية، كان يحكمها لورد أو زعيم تحت حكم ألفريد العظيم، الذي صنف نفسه «ملك الأنجلو ساكسون». استقلت المملكة لفترة قصيرة من في منتصف القرن العاشر، ومرة أخرى لفترة وجيزة في عام 1016؛ ومع ذلك، كان ينظر إليها في هذا الوقت على أنها مقاطعة داخل المملكة المتحدة، وليست مملكة مستقلة.

لا يزال اسم مرسبا يستخدم كاسمي جغرافي، وتستخدم مجموعة واسعة من المنظمات، بما في ذلك الوحدات العسكرية والهيئات العامة والتجارية والطوعية.

حدود المملكة

يظهر أن المملكة الأصلية وقعت في حوض نهر ترينت الأعلى، ويشمل الجزء الأعظم من ديربيشير وستافوردشاير، الأجزاء الشمالية من وارويكشاير وليسسترشاير، والجزء الجنوبي من نوتنجهامشاير. الاسم ميركه (Merce) يبدو أنه دل على الناس الذين سكنوا المستنقعات، ومن المحتمل أن الاسم أتى في البداية عندما جاورت هذه المنطقة بلاد الويلزيين. في الأزمنة اللاحقة احتلت مرسيا تدريجيا كل الأراضي الأخرى بين نهري همبر التيمز ماعدا أنجليا الشرقية، وبعض المناطق ما بعد التيمز.

التاريخ

الأصل
أصل المملكة غامض. وطبقا لفيليكس في كتابه حياة سان غوثلاك (نسخة أنجلوسكسونية) فالعائلة المالكة تدعى إكلينغا Iclinga، ويحتمل أن سلفهم إيكل كان مؤسس المملكة، لكن لا شيء معروف منه. والعائلة تزعم نسبها لملوك الإنجليز القدماء (مثل أوفا وويرموند). الملك الميرسي الأول الذي وصلنا سجل عنه كان يدعى كيارل، الذي حكم على الأغلب في بداية القرن السابع، وبنى قلعة في تامورث التي أصبحت مقر ملوك مرسيا. تزوجت ابنته كونبورغ من إدوين ملك ديرا. وكانت مرسيا خاضعة لسيادة نورثمبريا أثناء عهد إدوين، ومن المحتمل أنها المطقة حُكمت من قبل أمراء عائلته المالكة الخاصة.

حكم بيندا
قد يؤرخ ظهورها البارز الأول في التاريخ الإنجليزي إلى سنة 633، عندما انضم أمير مرسيا بيندا إلى الملك الويلزي كيدوالا في إسقاط إدوين ملك نورثمبريا. وطبقا للسجلات السكسونية بدأ بيندا الحكم في عام 626، وقاتل ضد السكسونيين الغربيين (وسكس) في سايرنسستر عام 628. في قوائم الملوك المرسيين يظهر أنه حكم واحدا وعشرين سنة، وسُجل عام 634 كتاريخ بداية حكمه، بما أن موته حدث في عام 654 أو 655، من المفترض أن هذا حدث عند سقوط إدوين أو كيدوالا. أثناء عهد أوزوالد ملك نورثمبريا، وحكم بيندا البلاد تحت هيمنة ذلك الملك. وفي عام 642 قتل أوزوالد من قبل بيندا في معركة في مكان يدعى مازرفلد والذي لم يحدد مكانه الفعلي بدقة.

أثناء الجزء الأول لعهد أوزوي ملك نورثمبريا تم غزو مملكته مرارا ودمرت من قبل المرسيين، وفي إحدى المناسبات (قبل 651) حاصر بيندا واقترب من أسر القلعة الملكية النورثمبرية في بامبورو. وفي نفس الوقت وسع نفوذه في الجهات الأخرى، وطرد كونوال من عرشه في وسكس عندما طلق أخت بيندا، في هذا الوقت تقريبا أقرب كل الممالك الإنجليزية بسيادته. ومملكة أنجليا الوسطى التي يظهر أن ضمت مقاطعات نورثهامبتون وروتلاند وهنتينغدون، وأجزاء من بدفورد شاير وكامبريدجشاير وليستيرشاير ولينكونشاير شكلت إمارة تابعة تحت حكم إبنه بيدا.

في هذا الوقت أيضا يظهر انه احتل الأراضي التي تقابل المقاطعات الحديثة لتشيشاير وشروبشاير وهيرفوردشاير. مجموعة أخرى من هذه المقاطعات قيل بأنها كانت لاحقا تحت حكم الابن الآخر لبيندا المدعو ميروالد. في عام 654 أو 655 غزا بيندا إقليم نورثمبريا ثانية مع جيش ضخم قسم إلى ثلاثين فيلقا كل منهم تحت إمرة أمير ملكي، بينهم أثلهير ملك أنكليا الشرقية، مع عدة ملوك ويلزيين. وهزم بيندا وقتل من قبل أوزوي قرب نهر يدعى ويندواد. فوقعت مرسيا ثانية تحت حكم نورثمبريا.

أبناء بيندا
سمح لبيدا أكبر أبناء بيندا بحكم الجزء الواقع جنوب نهر ترينت، بينما أصبح شمال مرسيا تحت سيطرة نورثمبريا. وبالرغم من أن بيندا لم يمنع التبشيريات المسيحية فقد بقى وثنيا حتى نهاية حياته. وتلى موته انتقال مملكته إلى المسيحية. اعتنق بيدا الديانة الجديدة عند زواجه مع ابنة أوزوي، وتحته حكمه أسست أول أسقفية في مرسيا. بعد ذلك بقليل قتل بيدا؛ لكن في عام 658 ارتفعت مرتبة مرسيا تحت حكم أخيه الأصغر وولفهير وأزاح السيادة النورثمبرية عن المملكة.

بدا أن وولفهير كان حاكما نشيطا، حيث مد قوة مرسيا بقدر ما وصلت إليه في أيام أبيه وأكثر. وطبقا للسجلات فقد غزا وسكس حتى آشداون في بيركشاير في سنة 661. في نفس الوقت فتح جزيرة وايت والتي أعطاها لأثلوال ملك سوسكس. بين السنوات 664 و665 هزم من قبل إغفريث ملك نورثمبريا وكان لا بد له أن يتخلى عن ليندساي. وفي عام 675 تقاتل ثانية مع السكسون الغربيين تحت إمرة أشوين، ومات بعد ذلك بقليل.

أخوه إثيلريد الذي خلفه، غزا كنت في السنة التالية، وفي عام 679 قاتل في معركة على نهر ترينت ضد إغفريث، واستعاد إثلرد بعدها ليندساي. بعد هذا لا نسمع الكثير عن تدخلات مرسيا في شؤون الممالك الأخرى لفترة؛ ومنذ ذلك الوقت كان من الواضح أن أثناء السنوات الخمسة عشر الأخيرة للقرن السابع اشتركت ويسيكس وإسيكس وسوسكس في النزاعات، ويبدو أن الملك المرسي فقد سيطرته بعض الشيء على جنوب إنجلترا.

في عام 704 ترك إثيلريد التاج وأصبح راهبا، وترك مملكته إلى كونرد ابن أخيه وولفهير. ثم تنازل كونرد بعد خمس سنوات أيضا وذهب إلى روما. وخلفه كولرد ابن إثيلريد الذي قاتل ضد الملك السكسون الغربيين اينه في عام 715. وعند موته في السنة التالية خلفه أثلبالد وهو قريب بعيد، وتحت حكمه أعيدت سيادة الدولة بالكامل على كل المملكة جنوب نهر همبر وحكم لواحد وأربعين سنة. بعد قتله في عام 757 خلفه بورنرد على عرش مرسيا لفترة قصيرة

حكم أوفا
طرد بيورنرد في نفس السنة من قبل أوفا الذي أعاد قوة مرسيا التي يبدو أن عانت من بعض الضعف أثناء السنوات الأخيرة لإثلبالد. وكانت سياسته على ما يبدو القضاء على الممالك التابعة. ويظهر أنه في عهده انتهت سلالات كنت وسوسكس وويكا، أو تركوا الألقاب الملكية. في عام 787 شاركه ابنه إغفريث في حكم المملكة، وبعد موته (796) حكم إغفريث لوحده بضعة شهور.

ما بعد أوفا
عند موت إغفريث ذهب العرش إلى كونوولف سليل بيبا والد بيندا. وفي عام 821 خلف كولوولف أخاه كونوولف، الذي حرم من العرش في عام 823، وخلفه بورنوولف، وفي عام 825 هزم بورنوولف من قبل إغبرت ملك ويسيكس، وفي نفس السنة أطاح به الإنجليز الشرقيون وقتلوه. وانتقت السيادة بعدها إلى ويسكس.

في 827 قتل لوديكا وريث بورنوولف في المعركة مع خمسة من إيرلاته. وويغلاف الذي خلفه طرد بعد سنتين من قبل إغبرت، ولكن استعاد العرش في السنة التالية. وكان موته على الأغلب في عام 839، وخلفه بيرتوولف الذي حكم حتى عام 852. وتحت حكم هؤلاء الملوك اللاحقين امتدت مرسيا من نهر همبر إلى التايمز بما في ذلك لندن، ومع ذلك فقد بقيت أنجليا الشرقية مستقلة، والجزء من إسيكس الذي يقابل المقاطعة الحديثة بنقس الاسم ضُم إلى وسكس بعد عام 825. في عام 852 تولى بورغرد عرش المملكة خلفا لبيرتوولف، من تزوج أثيلسويلث ابنة أثلوولف، ويظهر بأن قوته كانت تقريبا معتمدة على السكسون الغربيين. وفي عام 853 أخضع شمال ويلز بمساعدة أثلوولف ملك وسكس.

غزو الفايكنغ
في عام 868 دعا بورغرد ملك السكسون الغربيين إثيلريد مجددا ليساعده ضد الدنماركيين تحت إمرة أبناء لوبروك، الذين غزوا مرسيا في هذا الوقت بعد إسقاطهم النورثمبريين في يورك. ولم تحدث أي معركة وعقد الميرسيون سلاما مع الدنماركيين. وفي عام 872 احتل الدنماركيون لندن عند عودتهم من غزو وسكس وأقيمت بعدها هدنة ثانية.

في عام 873 عسكر الدنماركيون في توركسي في لينكونشاير، وبالرغم من عقدهم هدنة أخرى فقد تقدموا في السنة التالية إلى ريبتون، وطرد بورغرد من المملكة وذهب إلى روما حيث بقي هناك حتى موته. وفي عام 874 تم تنصيب كولوولف الذي كان بارون الملك من قبل الدنماركيين ملكا على البلاد وأقر بسيادتهم. وفي عام 877 بعد الاحتلال الثاني لوسكس وضع الدنماركيون أيديهم على الجزء الشرقي من مرسيا. ومن غير المعروف متى حكم كولوولف الجزء الغربي. وحوالي سنة 884 أقر الإيرل إثيلريد بسيادة ألفريد، وفي فترة حوالي السنة 887 تزوج ابنة ألفرد والمدعوة أثلفلاد. ويظهر أن الزوجان كانت لديهما سلطة ملكية ولو لم يكن لديهم ألقاب.

في عام 886 أعيدت لندن إلى إثيلريد والتي كانت قد استعادها من قبل ألفريد من الدنماركيين. وخلال الغزوات أعوام 893 – 897 اجتاح الدنماركيين مرسيا الغربية الواقعة تحت الحكم الإنجليزي عدة مرات؛ لكن في أواخر هذه السنوات طردوا بفضل الجهود الموحدة لألفريد وإثيلرد، عدا مناطق واتلينغ ستريت وأوس ولي، حيث بقيت تشكل الحدود بين مرسيا والمملكة الدانماركية في أنحليا الشرقية حتى موت إثيلريد، بين أعوام 910 و912. واصلت إثلفلاد ترأس الحكومة وبنت عددا من القلاع، ونجحت في طرد الدنماركيين من دربي وليسستر بالسنة 917 – 918 بالاشتراك مع أخيها الملك إدوارد الشيخ. وبعد موتها سنة 918 حُرمت ابنتها ألفوين من العرش من قبل إدوارد، وضمت مرسيا إلى وسكس.

الإيرلية
من هذا الوقت فصاعدا انتهى وجودها كمملكة مستقلة، مع ذلك فأثناء السنوات الأخيرة لعهد إدويغ نصب المرسيون والنورثمبريون إدغار كملك عليهم. في القرن الأخير للعصر السكسوني احتل إيرل مرسيا موقعا شبه ملكي. ومن أهم هؤلاء كانوا ألفهير تحت حكم إدغار وإدوارد وإثيلريد، وإدريك تحت حكم الملك الأخير ذكره، ولوفريك تحت إمرة الملوك الدانماركيين.

مراجع

أنظمة ملكية سابقة في أوروبا
انحلالات سنة 918
تأسيسات سنة 527
تاريخ إنجلترا
دول وأقاليم انحلت في عقد 910
دول وأقاليم أسست في عقد 520
مناطق إنجلترا
ميرسيا
شعوب إنجلترا الأنجلوسكسونية

مرسيا


Porto Riko ya da resmî adıyla Porto Riko Topluluğu (İspanyolca: Estado Libre Asociado de Puerto Rico, İngilizce: The Commonwealth of Puerto Rico), ABD'ye bağlı, içişlerinde bağımsız özerk bölgedir. Karayipler denizinin kuzeydoğusunda Dominik Cumhuriyeti'nin doğusundadır. Adı İspanyolcada zengin liman anlamına gelir.

Porto Riko, Büyük Antiller'in en küçük adası olup, Porto Riko ana adası yanı sıra Mona, Vieques, Culebra gibi adacıklardan oluşur. Mona adası, insanların sürekli kaldığı bir ada değildir. Daha çok Porto Riko doğal kaynaklar kuruluşunun çalışanlarınca ya da özel izinle adaya çıkan doğa gezginlerince kullanılır.

Tarihçe
Askerî tarihi İspanyol istilacıların yerli halk Tainolara saldırdıkları 16. yüzyıla kadar uzanır. Halk, istilacı İngiliz, Fransız ve Almanlara karşı kendilerini savundukları dört yüzyıl boyunca İspanyol İmparatorluğu tarafından yönetildi.
Ada İspanyol - Amerikan Savaşı boyunca Amerika Birleşik Devletleri tarafından işgal edildi ve İspanya resmî olarak savaşı sona erdiren 1898 Paris Antlaşması gereği ülkeyi terk etti. Şu an, ülke iç işlerinde bağımsız dış işlerinde Amerika Birleşik Devletleri'ne bağlıdır. Bu nedenle de, ülkede ABD doları kullanılır, halk ABD pasaportuna sahiptir ve ABD sosyal sigorta kurumuna dâhildir. Bununla birlikte, Porto Riko, ABD başkanlık seçimlerine katılmadığı gibi vergiler iç yönetim tarafından toplanır. Porto Riko'ya gidebilmek için ABD vizesi gereklidir.

Adanın iklimi tropik olup yazları çok sıcak, kışları ise ılımandır. Yaz ve son bahar ayları fırtına mevsimi olarak adlandırılır. Adada El Yunque adı verilen bir yağmur ormanı da mevcuttur. Eski San Juan tarihi, plajları ve adadaki çeşitli ormanlar ise doğal güzellikler olarak görmeye değerdir.

Kültür
Modern Porto Riko kültürü, kültürel öncüllerin bir karışımıdır: Avrupa (ağırlıklı olarak İspanyol, İtalyan, Fransız, Alman ve İrlanda), Afrika ve son zamanlarda bazı Kuzey Amerikalı ve birçok Güney Amerikalı kültürel bir mozaik oluşturdular. Son birkaç yılda çok sayıda Kübalı ve Dominik vatandaşı da adaya yerleşti.

Porto Riko'nun büyük romancıları Piri Thomas, Rosario Ferrer ve Giannina Braschi'dir. Önemli şairler Julia de Burgos, William Carlos Williams ve Giannina Braschi.

İspanyollardan Porto Riko, İspanyol dilini, Katolik dinini ve kültürel ve ahlaki değer ve geleneklerinin büyük çoğunluğunu aldı. Amerika Birleşik Devletleri İngilizce etkisi, üniversite sistemi ve bazı tatil ve uygulamaların benimsenmesini ekledi.

Porto Riko kültürünün çoğu müziğin etkisi üzerine odaklanır ve yerel ve geleneksel ritimlerle bir araya gelen diğer kültürler tarafından şekillendirilir. Porto Riko müziği tarihinin başlarında, İspanyol ve Afrika geleneklerinin etkileri en belirgindir. Karayipler ve Kuzey Amerika'daki kültürel hareketler, Porto Riko'ya ulaşmış olan son müzikal etkilerde hayati bir rol oynamıştır.

Porto Riko'nun resmî sembolleri reinita mora veya Porto Riko spindalis (bir kuş türü), flor de maga (bir çiçek türü) ve ceiba veya kapoktır (bir ağaç türü). resmî olmayan hayvan ve Porto Riko gururunun sembolü küçük bir kurbağa olan coquí'dir. Porto Riko'nun diğer popüler sembolleri jíbaro ("taşralı") ve carite'dir.

Kaynakça

Porto Riko


Pakila (schwed. Baggböle) ist ein Stadtteil (kaupunginosa) der finnischen Hauptstadt Helsinki mit rund 9800 Einwohnern. Der Stadtteil umfasst die Teilgebiete Länsi- und Itä-Pakila.

Pakila gehörte einst zur Landgemeinde Helsinki. Im 19. Jahrhundert war das Dorf noch ausschließlich schwedischsprachig. Die Einwohnerzahl betrug etwa 40. Im 20. Jahrhundert wurde Pakila allmählich zu einem Vorort Helsinki und im Stadtteil wohnten fortan überwiegend ärmere Bevölkerungsschichten, wodurch nach dem Krieg die linkssozialistische SKDL hier eine Hochburg hatte. Außerdem stieg die Einwohnerzahl merklich an, da karelische Flüchtlinge nach Pakila kamen. In den folgenden Jahrzehnten entwickelte sich der Stadtteil zu einem Gebiet der Mittelschicht und die konservativ-bürgerliche Nationale Sammlungspartei wurde zur stärksten Kraft Pakilas.

Der Schriftsteller Martti Larni (1909–1993) wurde in Pakila geboren.

Weblinks

Stadtteil von Helsinki

Pakila


L'Entente sportive du Cannet Rocheville Football, abrégé en ES Cannet-Rocheville ou ESCR Foot, est un club français de football basé au Cannet et évoluant en National 3 lors de la saison 2022-2023.

{
"type": "FeatureCollection", "features": [
 { "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [7.006453,43.577576] },
"properties": { "title": "Stade Maurice Jeanpierre", "marker-color": "DB1C30", "marker-symbol": "soccer", "marker-size":"medium"} },
{ "type": "Feature", "geometry": {"type": "Point", "coordinates": [6.98276, 43.570035] },
"properties": { "title": "Stade Maillan", "marker-color": "DB1C30", "marker-symbol": "soccer", "marker-size":"medium" } }
]
}

Historique
Le club de l'Entente Sportive du Cannet Rocheville est créé en mai 1968 par fusion entre le Sporting Club du Cannet et l'Association Sportive Rochevilloise.

Football masculin
L'équipe de football masculine compte sept saisons en National 3 (anciennement CFA2).

À l'issue de la saison 2007-2008, l'ES Le Cannet-Rocheville, qui évolue alors en DH, remporte les barrages d'accessions en CFA2, battant l'équipe de DH Languedoc-Roussillon de l'AS Lattes au premier tour avant de s'imposer face au club de CFA2 du Football Club chalonnais ; le club réalise ainsi trois promotions successives. La saison de CFA2 2008-2009 se conclut sur une  place synonyme de descente.

En 2015, le club est champion de Division d'Honneur Méditerranée et accède en CFA2. L'année suivante, l'ES Le Cannet-Rocheville signe un partenariat avec l'AS Saint-Étienne.

Lors de la saison 2021-2022, l'ES Cannet-Rocheville, alors en National 3, atteint pour la première fois de son histoire le huitième tour de la Coupe de France, et s'impose face au club de National du FC Bastia-Borgo. En trente-deuxièmes de finale, le club reçoit l'Olympique de Marseille. Le match est finalement inversé faute de stade aux normes, et se déroule au stade Vélodrome ; les joueurs du Cannet sont défaits sur le score de 4 buts à 1 malgré avoir ouvert le score par Mike Coré à la  minute, et après une expulsion  du défenseur Iheb Lahouel à la  minute.

Le samedi 18 mars, le nouveau complexe Maurice Jeanpierre est inauguré avec un peu plus de 3000 personnes au rendez-vous en présence d'ancienne et actuelle gloire du football comme Luis Fernandez, Guy Stephan, Christian Lopez, Bruno Bellone.

Ce jour là ce fait un match de légendes pour l'inauguration les anciens aiglons contre les anciens du Cannet Rocheville,défaite 1-0.

De ce fait le terrain honneur avec la pelouse dernière génération anciennement MJP 1 se nomme "Terrain Christian Lopez", le terrain à 9 anciennement MJP 2 se nomme "Terrain Bruno Bellone" et la tribune refait neuf porte le nom de l'ancien président du club Charles Andreani.

Saison 2022-2023
Après un début de saison très compliqué (avec notamment une défaite 7-0 contre la réserve de l'Olympique de Marseille), les joueurs du Cannet-Rocheville parviennent à se maintenir avec une victoire (3-2) à domicile face au FC Istres concurrent au maintien, ce match sera encore plus marqué puisque Mattéo Grizzetti sera l'auteur d'un triplé (2', 56' et 73').

La même année, alors en District 3, la troisième équipe seniors du Cannet-Rocheville termine champions et sont donc automatiquement promu en District 2.

Football féminin
L'équipe de football féminine évolue de 2007 à 2009 en troisième division.
Le club est éliminé au premier tour fédéral du Challenge de France féminin 2007-2008 et du Challenge de France féminin 2010-2011.

Palmarès

Effectif

Personnalités du club
Joueurs
 Sébastien Amoros (en jeunes)
 Lamine Diaby-Fadiga (en jeunes)
 Samy Baghdadi (en jeunes et seniors) (2016-2017)
 Bruno Bellone (en jeunes)
 André Guesdon (1982-1983)
 Christian Lopez (1968-1969)
 Hamed Namouchi (2016-2017)
 Moussa Sao (2010-2011)
Joueuses
 Islem Ben Chaabane (2008-2009)
 Aurore Pegaz (2007-2010)
Entraîneurs
 Christian Lopez (2004-2006 et 2010-2015)
 Sébastien Desabre (2006-2010)
 Marc Bourrier (1971-1972)
 André Guesdon (1982-1983)

Notes et références

Liens externes

Club de football en Provence-Alpes-Côte d'Azur
Club sportif dans les Alpes-Maritimes
Football dans les Alpes-Maritimes
Le Cannet

Entente sportive Le Cannet-Rocheville (football)


Berta Hernández (Huelva, Andalucía, España, 1 de octubre de 1980) es una actriz licenciada en arte dramático. Ha interpretado diversos papeles en las cadenas españolas de televisión, así como ha participado en musicales de éxito.

Televisión
2 de mayo, la libertad de una nación Como Lola. (2008)
De repente, los Gómez (2009)
Tierra de lobos Como Cristina. (2010-2014)
Bandolera Como María del Sol. (2011).
Amar es para siempre Como Begoña Jordán. (2013).
Olmos y Robles Como Doctora Ferrer. (2016).
Víctor Ros Como Carmen. (2016).
Mía es la venganza (2023)

Teatro
 "Mientras tanto" (2023-actualidad)
 "Solitarias de estreno" (2021-2023) como Lucía
 Volví una noche (2019)
 La vida resuelta (2014 - 2016)
 Musical Hoy no me puedo levantar como María, protagonista del mismo.
 Musical Infantil En tu fiesta me colé (2006) como María, protagonista femenina.
 Musical A de Nacho Cano como Manoli.
Al haber sido protagonista de musicales, Berta no sólo actúa sino que también canta y baila. De hecho, en 2006 fue galardonada por los premios "Gran Vía" de los musicales como actriz revelación por su papel en el musical de En tu fiesta me colé.

MÚSICA

Tras el éxito de la comedia musical "Solitarias de estreno", Berta y su compañera Paula Berenguer sacan las canciones de la obra junto con su compositor Juan Carlos Lax y hacen varios show en la sala Fulanita de Tal de Madrid. Las canciones están disponibles en diferentes plataformas como Spotify o Apple Music.

Actores de Huelva
Actrices de España del siglo XXI
Actrices de televisión de España
Actrices de teatro de España
Nacidos en Huelva

Berta Hernández


Pavone del Mella ist eine norditalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Brescia in der Lombardei. Die Gemeinde liegt etwa 26 Kilometer südlich von Brescia. Die westliche Gemeindegrenze bildet die Mella.

Der Ordensgeistliche und Missionsbischof in Äthiopien Giovanni Migliorati wurde 1942 in Pavone del Mella geboren.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in der Lombardei

Pavone del Mella


Edith Gray Wheelwright (1868 - 24 de setembro de 1949) foi uma escritora e botânica britânica. Ela serviu como Secretária do Ramo de Bath da União Nacional das Sociedades de Sufrágio Feminino (NUWSS) de 1909 a 1913.

Biografia
Wheelwright nasceu em 1868 em Crowhurst, Surrey . Ela estudou botânica e geologia em Oxford.

Ela foi autora de três romances; A Vingança de Medeia (1894), Anthony Graeme (1895) e Um Despertar Lento (1902). Além disso, escreveu para as publicações Girl's Own Paper e Great Thoughts. Nos seus últimos anos escreveu cinco livros sobre plantas medicinais e jardinagem. Ela começou uma amizade com Beatrix Potter por causa do seu interesse mútuo em plantas.

Wheelwright inicialmente envolveu-se com o movimento sufragista britânico através da União Social e Política das Mulheres (WSPU), mas saiu porque preferia a postura não militante da União Nacional das Sociedades de Sufrágio Feminino. Ela foi secretária do Ramo de Bath do NUWSS de 1909 a 1913.

Wheelwright faleceu no dia 24 de setembro de 1949, em Clevedon, vítima de envenenamento acidental por gás de carvão.

Mortos em 1949
Nascidos em 1868
Ativistas do Reino Unido
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Edith Grey Wheelwright


An Gymnadenia runei in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Herwig Teppner ngan Erich Klein, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ericsson. An Gymnadenia runei in nahilalakip ha genus nga Gymnadenia, ngan familia nga Orchidaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Gymnadenia

Gymnadenia runei


Yüksekören, Adana ilinin Aladağ ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin ismi 1928 yılına ait Türkçe kaynaklarda Yüksek Evren olarak geçmektedir. Günümüzde ise Yüksekören ismiyle köy statüsünü sürdürmektedir.

Coğrafya ve ulaşım
Adana iline 80 km Aladağ ilçesine 40 km mesafededir.

Nüfus

Altyapı bilgileri

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Aladağ'ın mahalleleri

Yüksekören, Aladağ


Struvenhütten er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Kisdorf i den vestlige del af Kreis Segeberg. Kreis Segeberg ligger i den sydøstlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Struvenhütten ligger omkring 26 km nord for Norderstedt og 13 km sydøst for Bad Bramstedt. I kommunen ligger ud over Struvenhütten, landsbyen Bredenbekshorst. Vest for kommunen går motorvejen A 7 fra Hamborg mod Flensborg og mod nord går Bundesstraße B 206 fra Itzehoe mod Bad Segeberg og mod øst B 432 fra Norderstedt mod Bad Segeberg.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted
 Kommunensside på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Segeberg

Struvenhütten


Yves Nonen, né le  à Lanmérin dans les Côtes-du-Nord, mort le  au ballon d'Alsace dans le Haut-Rhin, est un officier marinier des Forces françaises libres pendant la Seconde Guerre mondiale. Il est Compagnon de la Libération.

Biographie

Yves Nonen naît à Lanmérin dans les Côtes-du-Nord le .

Il est engagé volontaire à seize ans, en avril 1933, dans la Marine nationale. Il est d'abord mousse, puis apprenti matelot, et devient fusilier marin en juillet 1934.

Quartier maître de  classe au début de la Seconde Guerre mondiale, Yves Nonen répond à l'Appel du 18 Juin du général de Gaulle et rejoint les Forces françaises libres. Il est nommé au  bataillon de fusiliers marins ( BFM) à sa formation en juillet 1940.

Il participe avec le  BFM aux campagnes de la France libre de 1940 à 1942 : l'opération de Dakar, la campagne de Syrie, la campagne de Libye. Il se distingue particulièrement à la bataille de Bir Hakeim, et reçoit pour cela la croix de guerre et sa promotion en février 1942 au grade de second maître.

Nonen prend part ensuite à la campagne d'Italie avec le  BFM transformé en  régiment de fusiliers marins. Il s'y fait remarquer de nouveau, en éradiquant le 15 juin 1944 un important parti ennemi.

Il participe ensuite au débarquement en Provence, débarque à Cavalaire le 16 août et prend part à la libération de Toulon. Il maintient le 23 août sous le feu une position de tir pour protéger l'infanterie et tient sa position jusqu'à l'ordre d'évacuation, et réédite le même jour un exploit du même ordre. En récompense de ses faits d'armes, il est promu premier maître le  septembre.

Après avoir remonté la vallée du Rhône dans le cadre de la libération de la France, il participe à la bataille d'Alsace. Au ballon d'Alsace, il est tué le  à la tête de son peloton lors d'un mouvement déterminant pour encercler les Allemands au Sundgau. Il est d'abord enterré à proximité, à Giromagny, puis enterré dans le cimetière de Louannec dans les Côtes-du-Nord.

Il est créé Compagnon de la Libération à titre posthume par le décret du .

Hommages et distinctions
  à titre posthume en novembre 1947
  par décret du , à titre posthume ;

  avec quatre citations ;
  par décret du 16 janvier 1947

Autres hommages

À Louannec, où il est enterré, une place porte son nom.

Son « soldier's service and pay book » est exposé en 1990 à l'occasion de cinquantenaire de l'ordre de la Libération.

Notes et références

Bibliographie
 .
 .

Voir aussi

Articles connexes
 Appel du 18 Juin
 Forces françaises libres
 Forces navales françaises libres
 Compagnon de la Libération – avec la liste des Compagnons.

Liens externes

 .
 .
 .

Militaire des Forces françaises libres
Résistant français
Fusilier marin
Chevalier de la Légion d'honneur
Décoré de la Légion d'honneur à titre posthume
Compagnon de la Libération
Titulaire de la médaille militaire
Titulaire de la croix de guerre 1939-1945
Naissance en août 1916
Naissance dans les Côtes-du-Nord
Décès en novembre 1944
Décès dans le Haut-Rhin
Mort pour la France
Militaire français mort lors de la Seconde Guerre mondiale
Décès à 28 ans

Yves Nonen


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Dolná Streda enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Dolná Streda im Okres Galanta.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Dolna Streda


Die Schweizerische Arbeitsgemeinschaft für Klinische Krebsforschung (SAKK) ist eine Non-Profit-Organisation, die seit 1965 multizentrische klinische Studien in der Onkologie an Spitälern in der Schweiz und teilweise im Ausland durchführt. Im Einklang mit anerkannten ethischen und regulatorischen Vorgaben prüft sie in diesen von der Industrie unabhängigen Studien, ob neue Krebstherapien wirksam, verträglich und sicher sind. Ein weiteres Ziel ist es, bestehende Krebsbehandlungen weiterzuentwickeln und zu verbessern. Die Studien berücksichtigen verschiedene Behandlungsformen wie Chirurgie, Radiotherapie und medikamentöse Therapien. Im Rahmen von Studien stellt die SAKK zudem Fragen zur Vorbeugung, Früherkennung, Diagnostik und Nachsorge einer Krebserkrankung und untersucht die Lebensqualität der Patienten sowie die durch die Behandlung verursachten Kosten.

Tätigkeitsbereiche
Der Schwerpunkt der Forschungstätigkeit liegt auf der Behandlung von Brustkrebs, Tumoren des Magen-Darm-Trakts, Leukämien, Lungenkrebs, Lymphomen und urogenitalen Tumoren. Die Studien werden als Teil der üblichen onkologischen Behandlung an einem Spital oder in der Praxis eines Fachspezialisten durchgeführt. Alle Universitätsspitäler sowie viele Kantons- und Regionalspitäler in der ganzen Schweiz sind Teil des SAKK Netzwerks und bieten ihren Patienten eine Studienteilnahme an. Im Jahr 2018 wurden rund 1500 erwachsene Patienten und Patientinnen in klinischen Studien behandelt, Tendenz steigend.

Die wissenschaftliche Arbeit der SAKK wird vorwiegend in den Projektgruppen durchgeführt sowie in den Arbeitsgruppen und Sektionen. Insbesondere die Projektgruppen erarbeiten Studien für die Verbesserung der Behandlung bei den häufigsten Tumorarten (Brustkrebs, gastrointestinale Tumoren, Leukämien, Lungenkrebs, Lymphome und urogenitale Tumoren). Die Projektgruppe "Neue Antikrebsbehandlungen" testet in Zusammenarbeit mit den anderen Projekt- und Arbeitsgruppen neue Substanzen, die später eventuell als Krebsmedikament eingesetzt werden können. Für seltene Tumorerkrankungen, bei denen die Anzahl der Patienten und Patientinnen in der Schweiz zu gering ist, um eigene Studien durchzuführen, schliesst sich die SAKK mit ausländischen Forschungsgruppen zusammen.

Im November 2015 rief die SAKK den Patientenrat ins Leben mit dem Ziel, die Erfahrungen und Bedürfnisse von Krebspatienten und ihren Angehörigen besser zu verstehen und in ihre Forschungsvorhaben einfliessen zu lassen. Der zurzeit fünfköpfige Patientenrat berät die SAKK aktiv auf den drei Ebenen Strategie, Studienentwicklung und Kommunikation.

Die SAKK wird vom Bund mit einem Grundbeitrag finanziell unterstützt. Die Ziele, welche die SAKK mit den vom Bund zur Verfügung gestellten Mitteln zu erfüllen hat, sind in einer Leistungsvereinbarung zwischen dem Staatssekretariat für Bildung, Forschung und Innovation (SBFI) und der SAKK festgelegt.

Geschichte
Schweizer Ärzte, die nach Forschungsaufenthalten aus den USA zurückkehrten, gründeten 1965 die Schweizerische Chemotherapiegruppe, welche später in SAKK umbenannt wurde. In den siebziger Jahren pflegte die SAKK enge Kooperationen mit amerikanischen kooperativen Studiengruppen. In den achtziger Jahren hat sie vor allem bei den gastrointestinalen Tumoren und dem Mammakarzinom – dank der Teilnahme an Studien der International Breast Cancer Study Group (IBCSG) – Studien durchgeführt und publiziert.

1991 wurde die SAKK in das Schweizerische Institut für angewandte Krebsforschung (SIAK) überführt. Unter dem Dach des SIAK wurde das Drei-Sparten-Modell der angewandten onkologischen Forschung geschaffen:

 Schweizerische Arbeitsgemeinschaft für Klinische Krebsforschung     (SAKK): Klinische Krebsforschung bei Erwachsenen
 Vereinigung schweizerischer Krebsregister (VSKR): Epidemiologische     Studien über Krebshäufigkeit, Erforschung von Risikofaktoren und     Auswertung von Präventionsprogrammen
 Schweizerische Pädiatrische Onkologiegruppe (SPOG): Klinische     Krebsforschung bei Kindern und Jugendlichen

2007 fusionierte die SAKK mit der SIAK. Die neu entstandene Organisation wird seither unter dem Namen SAKK geführt und umfasst ein breites Netzwerk von rund 20 Forschungsgruppen in der ganzen Schweiz sowie ein Koordinationszentrum in Bern. Die regionalen Krebsregister arbeiten seither im Rahmen einer schweizerischen Stiftung, dem National Institute for Cancer Epidemiology and Registration (NICER), zusammen. Die Schweizerische Pädiatrische Onkologiegruppe (SPOG) bleibt als eigenständiger Verein bestehen und widmet sich weiterhin der Krebsforschung bei Kindern und Jugendlichen.

Aufbau der Organisation
Die SAKK ist eine Non-Profit-Organisation mit der Rechtsform eines Vereins im Sinne von Artikel 60ff des Schweizerischen Zivilgesetzbuches. Die ordentlichen Mitglieder der SAKK sind die klinisch-onkologischen Hauptzentren an den Kantons- und Regionalspitälern bzw. den Universitätskliniken. Jedes Hauptzentrum arbeitet mit anderen Spitälern und Ärzten zusammen, wodurch ein Netzwerk entsteht, dessen Zentrum das SAKK Koordinationszentrum in Bern ist. Die Mitarbeitenden des SAKK Koordinationszentrums entwickeln in Zusammenarbeit mit Ärzten neue Studien, sammeln Daten, werten diese nach Abschluss der Studien aus und sind für deren Publikation zuständig. Ausserdem nimmt das Koordinationszentrum administrative und finanzielle Pflichten des Vereins wahr.

Der Vorstand entscheidet über die Forschungsaktivität der SAKK. Im Koordinationszentrum in Bern sind ca. 80 Mitarbeitende angestellt.

Weblinks
 Offizielle Website
SAKK Jahresbericht
Laufende klinische Studien, offen für die Patientenaufnahme

Einzelnachweise

Forschungsinstitut in der Schweiz
Schweizerische Organisation (Onkologie)
Gegründet 1965
Verein (Bern)


Avrupa Kültür Başkenti, Avrupa Birliği tarafından periyodik olarak her yıl belirlenen kent veya kentlere verilen unvandır. Seçilen kentin kültürel yaşamını ve kültürel gelişimini sergilemesi için oldukça iyi bir fırsattır. Bu kentler, uluslararası platformda kendi kültürlerine has özellikleri sergilemeleri için bir takım değişimler yaşamaktadırlar.

Tarihsel Süreç

Öncelikle, Avrupa Kültür Kenti kavramı 13 Haziran 1985'te Yunanistan Kültür Bakanı Melina Mercouri tarafından ortaya atılmıştır. Daha sonradan Avrupa Kültür Kenti seçilen Atina'ya oldukça olumlu kültürel ve sosyo-ekonomik etkiler olmuş ve bu kentin bir cazibe merkezi haline geldiği görülmüştür.

1999 yılında Avrupa Kültür Kenti, Avrupa Kültür Başkenti olarak değiştirilmiştir. 2000 yılından itibaren de finanse edilmeye başlanmıştır. 2005-2019 arasında ise yeni seçim sistemi belirlenmiştir. 2005'ten sonraki seçimlerde bu unvan birden fazla kente verilmesi kararlaştırılmıştır. 2010 yılındaki Avrupa Kültür Başkent'lerinden biri de İstanbul'dur.

Avrupa Kültür Şehir ve Başkentleri Listesi

 1985:  Atina
 1986:  Floransa
 1987:  Amsterdam
 1988:  Batı Berlin
 1989:  Paris
 1990:  Glasgow
 1991:  Dublin
 1992:  Madrid
 1993:  Antwerp
 1994:  Lizbon
 1995:  Lüksemburg
 1996:  Kopenhag
 1997:  Selanik
 1998:  Stockholm
 1999:  Weimar
 2000:  Avignon,  Bergen,  Bologna,  Brüksel,  Helsinki,  Kraków,  Prag,  Reykjavík,  Santiago de Compostela
 2001:  Rotterdam,  Porto
 2002:  Brugge,  Salamanca
 2003:  Graz
 2004:  Cenova,  Lille
 2005:  Cork
 2006:  Patras
 2007:  Sibiu,  Lüksemburg,     Greater Region
 2008:  Liverpool,  Stavanger
 2009:  Vilnius  Linz
 2010:  Essen</small>,  İstanbul,  Pécs
 2011:  Turku,  Tallinn
 2012:  Guimarães,  Maribor
 2013:  Marsilya,  Košice
 2014:  Umeå,  Riga
 2015:  Mons,  Pilsen
 2016:  San Sebastián,  Wrocław
 2017:  Aarhus,  Paphos
 2018:  Leeuwarden,  Valletta
 2019:  Matera,  Filibe
 2020:  Rijeka,  Galway
 2021:  Temeşvar,  Elefsis
 2022:  Kaunas,  Esch-sur-Alzette
 2023:  Veszprém,  Timisoara,  Eleusis 1
 2024:  Tartu,  Bad Ischl,  Bodø
 2025:  Nova Gorica,  Chemnitz
 2026: ,
 2027: ,
 2028: ,
 2029: ,
 2030: ,
 2031: ,
 2032: ,
 2033: ,
1 Yapılan planlara göre 2023'te Avrupa Kültür Başkentleri'nden bir tanesi Birleşik Krallık'a ait şehirlerden birisi olacaktı fakat ülkenin 2016 yılında verdiği Brexit kararının ardından verilen karar ile ülkenin 2019 itibarıyla bu unvana sahip olmayacağı açıklanmıştır.

Ayrıca bakınız
 Arap Kültür Başkenti
 Yeşil Avrupa Başkenti
 Avrupa Gençlik Başkenti

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Avrupa Birliği Komisyonu - Avrupa Kültür Başkenti
 Avrupa Kültür Başkenti Aday Şehir Birliği

Kültür Başkenti
Kültür listeleri
Avrupa'daki şehir listeleri

Avrupa Kültür Başkenti


Divizia 1 Voluntari a fost o mare unitate formată la Odesa, în 1916, la inițiativa politicianului sârb Nikola Pašić și a asociaților acestuia. Majoritatea celor care s-au înrolat erau prizonieri de război din Armata Austro-Ungară, capturați de Armata Imperială Rusă. Divizia a avut o componentă etnică diversă, voluntarii provenind atât din rândul popoarelor iugoslave (sârbi, croați, bosniaci etc.), cât și din cehi sau slovaci.

Misiunea diviziei era de a asigura o prezență sârbă în lupta împotriva Puterilor Centrale, după ce Armata Regală a Serbiei a fost nevoită să înceteze lupta și să se retragă pentru refacere în insula Corfu. Din aceasta au făcut parte 5.000 de bosniaci, demonstrând încă odată diversitatea etnică.

Preliminarii

În timpul războiului, chestiunea unităților de voluntari a fost ridicată de emigranții slavi-sudici din Comitetul Iugoslav, o organizație de propagandă cu sediul în Londra, ai cărei membri erau cetățeni ai Imperiului Habsburgic de origine sud-slavică și care părăsiseră Austro-Ungaria la începutul războiului. Aceștia au trimis emisari în întreaga lume, dar mai ales în America de Nord, făcând agitație pentru formarea unui regiment de voluntari slavi-sudici, care ar fi luptat alături, dar separat de armata sârbă. Premierul din timpul războiului al Serbiei, Nikola Pašić, a sprijinit, în principiu, ideea de soldați voluntari, deși era mai puțin favorabil pentru separarea lor de armata sârbă. Pašić voia să mențină un control complet al situației militare și politice în timpul războiului și a fost în mod frecvent în contradicție cu Comitetul Iugoslav pe chestiunea unităților de voluntari și a relațiilor lor cu armata sârbă.

Problema utilizării voluntarilor pentru a lupta împotriva Puterilor Centrale a devenit mai presantă deoarece, ca urmare a reculului militar al Austro-Ungariei de pe Frontul de Est, un număr tot mai mare de slavii-sudici din Imperiul Habsburgic au căzut în captivitatea Imperiului Rus. Consulatul sârb de la Petrograd a primit o serie de scrisori de la aceștia, cerând să lupte alături de armata sârbă (aflată la Salonic de la începutul anului 1916).

Imperiul Rus a sprijinit pe prizonierii austro-ungari din rândul popoarelor slave sudice, care și să se alăture în mod voluntar armatei sârbe. Pentru a-și îndeplini obligațiile față de aliatul sârb, acesta a fost de acord cu formarea unităților de voluntari pe teritoriul său, alocând în acest sens suma de otpzeci de milioane de ruble în aur. Ca urmare, în iulie 1915, Guvernul sârb a trimis o delegație în Rusia pentru a organiza transportul acestora în Serbia. De la începutul lunii august până la intrarea Bulgariei în război, la 15 octombrie 1915, s-a trimiterea în Serbia a aproximativ 3.500 de voluntari. Odată cu intrarea Bulgariei în război, operațiunea a încetat ca urmare a tăierii singurei căi prin care puteau fi transportați voluntarii, fluviul Dunărea.

Pašić și Comitetul Iugoslav au ajuns la un acord de compromis, care le-a permis acestor militari să formeze o unitate independentă de voluntari, separată de armata sârbă, dar încadrată cu ofițeri din aceasta. Unitatea a fost numită "Divizia 1 Voluntari sârbă", în ciuda protestelor Comitetului Iugoslave și a unui număr de voluntari, care ar fi dorit să includă titlul "Iugoslav". Spre deosebire de imaginea postbelică a unității de voluntari, de "creuzet iugoslav", majoritatea cererilor de voluntariat provenea de la etnicii sârbi și doar un număr mult mai mic de croați sau sloveni. Corpul superior de comandă era forma din ofițeri sârbi, în timp ce majoritatea ofițerilor inferiori erau de origine croată și slovenă, foști ofițeri și studenți din Imperiul Habsburgic.

Constituirea

Înfrângerea și ocuparea Serbiei în anul 1915, a făcut ca Armata Serbiei să-și poată completa forțele doar apelând la militarii cetățeni austro-ungari, cei mai mulți prizonieri în Rusia. Ca urmare, la începutul luni noiembrie 1915 a fost inițiat procesul de constituire de unități de voluntari sârbi, pe teritoriul Rusiei. Momentul cheie în evoluția acestui proces s-a petrecut la începutul anului 1916, când prim-ministrul sârb Nikola Pašić a trimis o telegramă reprezentanței diplomatice sârbe de la Petrograd, prin care cerea sa încheierea unui acord cu guvernul și înaltul comandament militar rus, privind organizarea unităților de voluntari. Nota diplomatică a fost remisă țarului rus la 19 ianuarie 1916. Țarul Nicolae al ΙΙ-lea a răspuns pozitiv și a autorizat organizarea unor unități de voluntari sârbi, în Rusia.

În baza acordului Serbia trimite un reprezentant, colonelul Lontkijević, la Odessa, unde împreună cu generalul Mihail Ebelov, comandantul Districtului Militar Odessa, au fost stabilite detaliile referitoare la cazarea și înzestrarea de către partea rusă a formațiunilor de voluntari sârbi.

La sfârșitul anului 1915 se oferiseră voluntari un număr de 11 ofițeri și 560 subofițeri și soldați, pentru ca la sfârșitul lui ianuarie 1916 numărul acestora să ajungă 21 ofițeri și 860 subofițeri și soldați. Aceștia au fost grupați în două detașamente, primul format la începutul lunii ianuarie 1916 și a cel de al doilea la 11 ianuarie 1916. La 20 ianuarie 1916 cele două subunități au format Regimentul 1 Infanterie, organizat după sistemul rusesc și comandat de maiorul Vladimir Kovačević.

La 28 aprilie 1916, la Odesa se adunaseră un număr de 9 733 de voluntari, din care 263 de ofițeri (120 de sârbi, 90 de croați, 40 sloveni, 9 cehi și 3 ruteni), așteptându-se sosirea a încă 3 482 de militari. Pentru asigurarea conducerii noilor unități, guvernul sârb refugiat pe Insula Corfu a trimis un detașament format din 132 de ofițeri și funcționari, care au parcurs un traseu lung prin Italia, Franța, Anglia, Norvegia și Suedia până la Arhanghelsk și apoi Odesa în Rusia. Până la sosirea corpului de comandă al diviziei, la Odessa au fost constituite Regimentul 2 Infanterie - la 19 martie, Regimentul 3 Infanterie - la 31 martie și Regimentul 4 Infanterie - la 4 aprilie. Prin Decretul nr. 19 din 29 aprilie 1916 a fost înființată oficial Divizia 1 Voluntari sârbă, comandată de colonelul Stevan Hadžić, procesul de constituire fiind finalizat la 27 iunie.

Comandantul Frontului de Sud-Vest, generalul Alexei Brusilov, inspectează unitatea la sfârșitul lunii mai, la Odessa, apreciind că divizia "se comportase bine", dar remarcase că nu era pregătită pentru front, întrucât nu dispunea de nicio piesă de artilerie. La rândul său, aflat în vizită oficială în Rusia, prim-ministru Nikola Pasic, a vizitat unitățile diviziei la 16 și 17 mai, fiind profund impresionat de defilarea regimentelor.

În conformitate cu cele convenite anterior și cu aprobarea autorităților militare ruse, comandantul diviziei a ordonat ofițerilor și soldaților să depună jurământul militar față de statul sârb. Acest lucru fost făcut de Regimentele 1 și 2 Infanterie, la 28 mai, Regimentul 3 Infanterie la 29 mai iar Regimentul 4 Infanterie la 27 iunie, după finalizarea constituirii. Jurământul credință a fost depus pentru Petru Ι și în conformitate cu legea sârbă referitoare la organizarea armatei. Soldații și subofițeri au depus jurământul verbal, iar toți ofițerii în scris.

Odată cu finalizarea constituirii la 1 iulie 1916, toate regimentele au primit drapelele de luptă ale unor regimente sârbe desființate, care fuseseră aduse de corpul de comandă din Insula Corfu, în cadrul unei ceremonii la care au participat comandantul Districtului Militar Odesa.

Regimentele au primit următoarele drapele de luptă:
 Regimentul 1 voluntari, drapelul fostului Regiment 2 Infanterie sârb
 Regimentul 2 voluntari, drapelul fostului Regiment 6 Infanterie sârb
 Regimentul 3 voluntari, drapelul fostului Regiment 7 Infanterie sârb
 Regimentul 4 voluntari, drapelul fostului Regiment 11 Infanterie sârb
"Înmânarea acestor drapele simbolizează reînvierea glorioaselor regimente din glorioasa armată sârbă și continuarea tradițiile lor de luptă, prin drapele de luptă, de către noile regimente de voluntari."
 General Stepa Stepanović, comandantul Armatei 2 sârbe

Ordinea de bătaie

Pe toată durata participării la acțiunile militare de pe Frontul român, divizia a avut următoarea ordine de bătaie:<ref name="RRM">Serviciul Istoric al Armatei, România în războiul mondial 1916-1919. Volunul II. Capitolele IX-XIX Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1936</ref>
Divizia 1 Voluntari
Brigada 1 Infanterie
Regimentul 1 Infanterie
Regimentul 2 Infanterie
Brigada 2 Infanterie
Regimentul 3 Infanterie
Regimentul 4 Infanterie
Divizionul 115 Artilerie
Divizionul Artilerie de Munte;
Escadronul 6 Cavalerie (din organica regimentului rus de cavalerie "Cernomorski")
Compania de Pionieri
Pe lângă aceste elemente luptătoare, divizia mai avea în organică două formațiuni de completare, pentru unitățile de artilerie:
Divizionul 115 Parc de Artilerie
Divizionul Parc Artilerie de Munte
Forța combativă a diviziei era de 624 ofițeri și 18.244 reupă, organizați în 16 batalioane de infanterie și 12 baterii de artilerie.

Conducerea
Funcțiile principale de conducere, de la comandant de divizie până la comandant de batalion erau ocupate de cei 78 de ofițeri sârbi, veniți din Corfu. Pentru formarea corpului de comandă inferior (comandanți de companii și plutoane), începând cu luna martie 1916 a fost organizat la Odesa un curs intensiv pentru formarea acestora, pentru care au fost selectați voluntari cu studii superioare, studenți și un anumit număr de subofițeri. Până în septembrie au fost astfel pregătiți peste 600 de ofițeri.

Printr-un decret regal din 11/24 februarie 1916, a fost numită în funcții comanda diviziei. Colonelul Stevan Hadžić, șeful Statului Major General, a fost numit comandant al diviziei, având ca ajutor pe colonelul Dragutin D. Kusaković, iar ca șef de stat major pe maiorul Vojin Đ. Maksimović. În martie 1916, prin Ordinul nr. 7 al comandantului Diviziei 1 Voluntari, au fost numiți comandanți de brigăzi colonelul Djurdje Josifović - la Brigada 1 - și colonelul Milos Stanković - la Brigada 2. De asemeni, la comanda celor patru regimente de infanterie au fost numiți locotenent-coloneii Dragoljub M. Mihailović, Zivan G. Mitrović, Velibor P. Trebinjac și Stojan M. Popović.

Colonelul Hadžić a comandat divizia până în martie 1917, când a fost numit atașat militar în România, comanda diviziei fiind preluată de colonelul Dragutin Milutinović.

Campania din România, 1916
Concentrarea și transportul
thumb|Transportul spre front, pe Dunare
Divizia a luptat pe teritoriul României, în campania anului 1916, în cadrul Armatei de Dobrogea ruse, sub comanda generalului Andrei Zaioncikovski. În această campanie, divizia a fost comandată de colonelul Stevan Hadžić fiind inclusă în organica Corpului 47 Armată rus, alături de Divizia 61 Infanterie și Divizia 3 Cavalerie.

Generalul Zaioncikovski nu a fost mulțumit de includerea diviziei sârbe în compunerea corpului său de armată. Într-o scrisoare adresată șefului STAVKA, generalul Mihail Alexeev, el menționa că "toată lumea, cu excepția Stavkăi, privea divizia sârbă cu suspiciune". Mai mult, argumenta Zaioncikovski, introducerea sârbilor în regiune, chiar și sub drapel rusesc, îi va îndepărta pe bulgarii rusofili care erau numeroși, și exista riscul ca animozitatea dintre sârbi și bulgari să erupă în atrocități reciproce, subminându-se astfel interesele rusești.

La sfârșitul lunii iunie 1916, divizia a fost concentrată în apropierea frontierei cu România, într-un raion din apropierea localității Reni, între râurile Prut și Cahul. Forța combativă a marii unități era de 625 de ofițeri și 18.800 trupă, încadrați în 16 batalioane de infanterie și 12 baterii de artilerie. Armamentul provenea din depozitele armatei ruse, fiind în general vechi și de slabă calitate.

Odată cu intrarea României în război, la 14/27 august 1916, Corpul 47 Armată trebuia să treacă Dunărea, în vederea participării la acțiunile militare din Dobrogea, în conformitate cu prevederile Convenției militare dintre România și Antanta. Trupele diviziei au fost transportate cu barjele pe Dunăre pe traseul Reni – Cernavodă, între 17/30 și 18/31 august. Comandamentul diviziei a fost instalat, pentru început, la Medgidia.
Unitățile diviziei au început debarcarea la Cernavodă, la 19 august/1 septembrie, și au pornit în marș spre sud, în Dobrogea, spre Mangalia, alăturându-se celor aproximativ 72 000 de soldați români din regiune.

În perioada septembrie-octombrie 1916, divizia a participat la acțiunile militare din Dobrogea, în luptele de la Bazargic, Ghelengic (Pecineaga) Cocargea (Pietreni), Mereni (Enghe Mahale), Miriștea (Edilchioi) și Topraisar. Pierderile umane au fost mari, totalizând 239 ofițeri și 8.727 trupă. . Unitățile sârbe au luptat cu ardoare, dovedind "un eroism legendar, începând cu luptele de la Bazargic, Topraisar, Amzacea, până în nordul Dobrogei". Pentru actele lor de bravură, 11 ofițeri sârbi, în frunte cu comandantul diviziei, colonelul Stevan Hadžić, alături de alți doi colonei, doi locotenenți-colonei, trei maiori, un căpitan și doi sublocotenenți, au primit cel mai înalt ordin militar românesc, Ordinul Militar de Război "Mihai Viteazul".
"Formată din oameni care-și pierduseră aproape tot: patrie, familie, casă, dominată de un patriotism fanatic ce nu era egalat poate decât de ura împotriva dușmanului perfid și sălbatec, ei vor constitui elementul de elită al ajutorului rusesc."
___ Constantin Kirițescu, Divizia sârbăLuptele de la Bazargic
thumb|Desfăşurarea acţiunilor militare
După debarcarea de la Cernavodă, divizia execută un marș de 4 zile, ajungând la 22 august/4 septembrie pe aliniamentul Enigea-Cocargea. În seara aceleiași zile, generalul Zaioncikovski emite Ordinul de Operații nr. 2 în care preciza misiunea diviziei: Colonelul Hadgici începând mișcarea la ora 6 dimineața să se concentreze în regiunea Saradja-Sahveli-Hasancea cu avangarda la Devigikiol. Divizia va ajunge pe aliniamentul ordonat n seara zilei de 23 august/5 septembrie.

În aceeași seară, la ora 20.30, generalul Zaioncikovski emite Ordinul de Operații nr. 3, referitor la acțiunile militare care aveau ca obiectiv eliberarea Bazargicului:
"Pentru mâine 24 August, am hotărât a cuceri pozițiile de la Dobrici pentru a elibera trupele, ceea ce va permite de a prelungi operațiunile spre Vest.

Va executa:

1. General Arghirescu: cu 2 brigăzi din Divizia sa, mai întâi va aștepta până ce trupele generalului Simanski vor ajunge pe sau drept pe șoseaua Dobrici-Constanța și atacând inamicul la
stânga acestei șosele, în acelaș timp și cu bună legătură cu atacul generalului Simanski.

2. General Simanski: având la dispoziția sa Divizia 61-a și Divizia sârbă, punându-se în marș cât mai curând posibil, va merge pe frontul Caragea-Ezy Bey, pe șoseaua Dobrici-Constanța, pentru a ataca energic inamicul, a ocupa Dobrici și a se fortifica pe înălțimile de la sudul orașului, urmărind pe inamic cu Divizia 19-a română numai cu avangardele."
General Andrei Andrei Zaioncikovski, Ordin de Operații nr. 3/4 septembrie 1916Prin același ordin, se cerea ca o brigadă din Divizia 1 Voluntari sârbă și Divizia 19 Infanterie română să rămână în rezerva corpului de armată, la dispoziția comandantului acestuia.

Atacul a început a doua zi la ora 16 cu trupele Diviziei 19 Infanterie române (Brgigăzile 5 și 6 Mixte) la est de șoseaua Bazargic-Caraomer și cele ale Diviziilor 61 Infanterie și Diviziei 1 Voluntari (cu câte o brigadă) la vest de această șosea. La ora 20 brigada sârbă ajunsese în fața orașului când atacul a fost oprit de generalul Zaioncikovski în urma primrii ordinului comandantului Armatei 3, generalul Mihail Aslan referitor la căderea Turtucaiei. La primirea ordinului unitățile Diviziei 19 Infanterie române încep să se retragă, fără ordin și în debandadă, lăsând descoperit flancul trupelor ruso-sârbe.

Fără să știe situația Diviziei 19 aflată în plină retragere spre Caraomer, generalul Simanski ordonă reluarea asaltului Bazargicuiui pentru ziua de 25 august/7 septembrie. Atacul începe dimineața la ora 6 dimineața. Brigada sărbâ a deschis un violent foc de artilerie asupra satului Ceacârcea, care a produs mari pierderi Regimentului 55 Infanterie bulgar ("Vrața") și mai cu seamă Batalionului III/Regimentul 36 Infanterie ("Kozlodui"). Pierderile bulgarilor sînt foarte mari. Regimentul 36 Infanterie pierde peste jumătate din efectiv iar resturile se retrag în debandadă câțiva kilometri, în spatele liniei Arabagi-Osman-Fachi. Regimentului 55 Infanterie are și el pierderi foarte mari. În această situație critică, comandantul Diviziei 6 Infanterie bulgară, generalul Stefan Popov, a cerut sprijin din partea Diviziei Mixte. Comandantul acesteia, generalul Todor Kantardjiev trimite două batalioane de infanterie care împreună cu Divizia 1 Cavalerie atacă din flanc brigada sârbă prinsă în luptă, prin zona rămasă neacoperită în urma retragerii din seara precedentă a Diviziei 19 Infanterie române.
"La ceasurile 4 după-amiază, cavaleria bulgară cade în spatele sârbilor, prinși în luptă cu bulgarii. Intervenția acestei mase de cavalerie e hotărâtoare. Situația sârbilor e critică. Ei nu primesc ajutor de nicăieri. Divizia de cavalerie rusă, care avea contact cu cavaleria bulgară, n-a putut să observe mișcarea acesteia și a rămas pe loc. Centrul rus e prea ocupat cu propria lui situație, iar cele două brigăzi ruso-sârbe din rezervă nu s-au mișcat. Sârbii rezistă voinicește până când Zaioncikovski, dă ordinul de rupere a luptei și de retragere generală spre Caraomer! Bulgarii, fericiți că au scăpat ieftin, nu urmăresc. Bătălia de la Bazargic era acum definitiv pierdută, peutru aliați."
Constantin Kirițescu, Istoria războiului pentru reîntregirea RomânieiLuptele de pe vechea frontieră

După retragerea de la Bazargic, Zaioncikovski și-a desfășurat forțele din Dobrogea într-un "V" puțin adânc, cuDivizia 9 Infanterie română (comandată de generalul Nicolae Petala) pe flancul drept, de-a lungul Dunării. În vârful "V"-ului orientat spre Bulgaria, la Negru Vodă, se aflau Diviziile 61 Infanterie rusă și Divizia 1 Voluntari sârbă, iar Divizia 19 Infanterie și Brigada 5 Călărași  române erau dislocate pe coastă, în apropiere de Mangalia. Generalul rus a păstrat această desfășurare până la sfârșitul lunii. În timpul înaintării, afirma Zaioncikovski, centrul puternic va atrage după sine unitățile "slabe din punct de vedere moral" de pe flancuri și, dacă bulgarii i-ar ataca pe români, va putea să îi lovească din flanc cu un contraatac puternic. Românii nu trebuiau decât să-și țină pozițiile.

La 27 august/8 septembrie Armata de Dobrogea ocupa aliniamentul Cuzgun-Caraormer-Mangalia, divizia sârbă ocupând frontul Aptaat-Devegikioi-Hadgikioi, învecinându-se la dreapta cu Divizia 3 Cavalerie rusă și la stânga cu Divizia 61 Infanterie rusă. La 30 august/12 septembrie se produce primul contact cu elemente din Divizia 4 Infanterie bulgară.

La 31 august/12 septembrie, comandantul Armatei 3 Bulgare, generalul Ștefan Toșev decide pentru data de 1/13 septembrie, ca atacul principal al poziției ruso-române să fie dat de Divizia 4 și dreapta Diviziei 1 Infanterie bulgară în sectorul Aptaat-Devegikioi apărat de divizia sârbă. Ca diversiune, forțele bulgaro-germane urmau să execute două atacuri de învăluire la cele două flancuri. La rândul său, tot pentru 1/13 septembrie, generalul Zaioncicovki decide să execute un atac general pe linia frontului cu atacul principal tot în zona centrală, executat de către Divizia 61 Infanterie rusă și Divizia 1 Voluntari sârbă.

În ziua de 1/13 septembrie pe tot frontul s-au desfășurat acțiuni de luptă intense, ambii combatanți executând un număr de atacuri și contraatacuri. Divizia sârbă împreună cu aripa dreaptă a Diviziei 9 Infanterie române au atacat în sectorul Hardali-Teke-Deresi, reușind să străpungă frontul între Diviziile 1 și 4 bulgare, aducându-le într-o situație foarte grea, care a provocat o criză la comandamentul Armatei 3 bulgare. Acesta nu a reușit să remedieze siuația pâna la lăsarea întunericului (când a început retragerea, la ordin, a unităților româno-ruso-sârbe). Acest succes nu a putut fi însă exploatat din cauza unei defecțiuni produse la aripa stângă a Diviziei 9 Infanterie română care s-a retras în debandadă, determinând comandantul Armatei de Dobrogea să ordone retragerea tuturor trupelor pe aliniamentul întărit Rasova-Cobadin-Topraisar, în noaptea de 1/13 spre 2/14 septembrie.

Pentru a facilita acest lucru, Divizia sârbă a executat un atac puternic asupra pozițiilor Diviziei 1 Infanterie bulgară, obligând trei regimente ale acesteia să se retraga și să treacă la defensivă, fapt care a permis deblocarea flancului stâng al Diviziei 9 române și evitarea încercuirii acesteia.

Pierderile suferite de marea unitate sârbă în luptele de la 1/13-2/14 septembrie au fost de 650 de oameni în timp ce pierderile provocate inamicului au fost de 1500 de oameni, fiind totodată capturate două bateriii de artilerie și 6 mitraliere.

Bătălia de pe aliniamentul Rasova-Cobadin-Tuzla
Acțiunile militare de pe acest aliniament s-au desfășurat între 4/16-9/21 septembrie. Linia de apărare pregătită din timp de pace începea de la Dunăre la Rasova, trecea pe lângă satele Arabagi, Mulciova, Enigea, Cocargea, Cobadin, Topraisar, Tuzla până la Marea Neagră. Ea urma linia crestelor și era formată din șiruri succesive de tranșee, având o serie de puncte mai puternic fortificate – cum erau Cobadinul și Topraisarul, unde fuseseră instalate și rețele de sârmă ghimpată. Divizia sârbă ocupa dispozitiv de luptă la Cocargea, având la dreapta Divizia 9 Infanterie română iar la stânga Divizia 61 Infanterie rusă.

Lupta de la Cocargea
La 2/14 septembrie divizia a încheiat marșul de repliere, instalându-și comandamentul la Cocargea. Trupele diviziei erau foarte obosite, dupa două zile de lupte și un marș de peste 35 km. Executat pe timp de noapte. Moralul acestora era de asemenea afectat de faptul că fuseseră obligați să se retragă de două ori din cauze externe, deși de fiecare dată îi învinseseră pe bulgari pe câmpul de luptă, atât la Bazargic cât și la Hardali-Teke-Deresi.

La 5/18 septembrie, Armata 3 bulgară declanșează o ofensivă pe tot frontul, atacul principal fiind dat cu Diviziile 1 și 4 Infanterie la joncțiunea dintre Divizia 9 și Divizia sârbă, în sectorul Mulciova-Cocargea. În acest sens, fusese concentrată o puternică grupare de artilerie, formată din artileria de câmp și obuzierele celor două divizii, un regiment și un divizion de artilerie grea și trei baterii de tunuri lungi germane.

După un intens bombardament de artilerie și sub presiunea atacului, forțele sârbe sunt obligate să se retragă spre nord, până la movila Caraiuc, iar Divizia 9 și-a retras aripa stângă pe dealul Birebei, reușind însă să pastreze legatura cu flancul drept al Diviziei sârbe, pe linia noului amplasament. Retragerea diviziei sârbe a produs totodată un gol între aripa sa stângă și Divizia 61 rusă, gol care va fi ocupat de o brigadă din Divizia 5 Infanterie română, nou sosită pe front, care a stopat înaintare bulgară la cota 147 și la movila Kaciamak Orman Bair.

Comandantul Armatei 3 bulgare, generalul Toșev exagerează rezultatele obținute, în analiza pe care o face ajungând la următoarele concluzii:

"Frontul inamic a fost prăbușit. În unele sectoare imanicul a început să se retragă în grabă ... Este absolut necesar ca adoua zi dimineață să se procedeze la exploatarea succesului. Slabele pierderi ce am avut în această zi ne face să credem că este posibil un atac combinat prin care să se lărgească breșa, pentru ca inamicul incapabil de a rezista, să fie bătut definitiv. În baza măsurilor luate, străpungerea desăvârșită a pozițiilor inamice se consideră ca definitivă."
__ General Ștefan Toșev

Pe baza acestei analize care se va dovedi lipsită de realism, generalul Toșev a dispus pentru ziua de 6/19 septembrie executarea unui atac concentrat în zona centrală pentru străpungerea frontului simultan cu desfășurarea de acțiuni de fixare în celelate sectoare. Sectorul de rupere a fost ales în zona Cocargea-Mulciova, apărată de divizia sârbă și Brigada "Frim" din Divizia 9.

Încercând să exploateze succesul din ziua precedentă forțele bulgare au declanșat atacuri violente în direcția Spapunar. Forțele româno-sârbe au rezistat bine, situația fiind stabilizată odată cu sosirea pe câmpul de luptă a două regimente din Divizia 12 Infanterie română (Regimentele 60 și 68 Infanterie). Atacurile bulgare împotriva înălțimii Cogea-Iuc au fost de asemenea respinse cu pierderi mari pentru forțele atacatoare. Trupele româno-sârbe au contraatacat, pătrunzând în linia de artilerie bulgară, capturând o baterie de obuziere și două baterii de câmp. La 12.30 comandantul Diviziei 1 Infanterie bulgare, generalul Ianko Draganov raporta "... cu mare greutate menținem pozițiile, nici eu nici comandanții de brigăzi nu mai avem rezerve; proiectilele sunt terminate, poziția o menținem cu ultimele sforțări."

După amiază Divizia 1 Voluntari sârbă introduce în luptă ultimele rezerve, Regimentul 1 Voluntari declanșând un puternic contraatac la baionetă, căruia aveau să i se alăture și restul trupelor Brigăzii 1. Contraatacul forțelor sârbe înfrânge rezistența trupelor bulgare. Regimentul 7 Infanterie bulgar fuge în debandadă. Până noaptea trupele sârbe reocupă pozițiile pierdute în ziua anterioară.

La ora 19 și generalul Pantelei Kiselov, comandantul Diviziei 4 bulgare raportează că este nevoit să înceapă retragerea, propunere neaprobată de generalul Toșev. Kiseliov i-a replicat "vom îndeplini ordinul dumneavoastră de a muri pe poziție, dar datoria mea este de a vă aduce la cunoștință că unitățile mele trec printr-o criză și încă 2-3 atacuri din partea inamicului și totul poate fi pierdut."

Pierderile înregistrate de Divizia 4 în acea zi au fost foarte mari: 46 de ofițeri, 2.568 trupă și 43 de tunuri. Numai în fața frontului Diviziei 1 Voluntari sârbă s-au cules ca trofee peste 5.000 de puști.

În dimineața zilei de 7/20 septembrie forțele sârbe, sprijinite de unități române din Divizia 12 Infanterie au reocupat satul Cocargea. În cursul luptelor din 5/17-7/19 septembrie, Divizia sârba a suferit pierderi cifrate la 3970 de morți, răniți și disparuți, printre care și locotenent-colonelul Milorad Matic, comandantul Regimentului 2 Infanterie.

"În zilele de 18 și 19 septembrie, divizia sârbă a luptat cu eroism împotriva atacurilor înverșunate ale bulgarilor la Cocargea. Colonelul Matici, rănit la mână, continuă să-și comande trupa și moare, primind un al doilea glonț în gura deschisă ca să strige oamenilor săi cuvinte de îmbărbătare la atac."
__ Constantin Kirițescu, Divizia sârbăÎn cursul nopții de 8/20-9/21 septembrie septembrie, divizia este înlocuită pe front de Divizia 12 română. Pierderile diviziei în luptele desfășurate până atunci se cifrau la peste 6.000 de oameni, necesitâns refacerea efectivului.

Lupta de la Amzacea
Lupta de la Topraisar
Enghe-Mahale și Edilchioi

Luptele de pe aliniamentul Topalu-Tașaul și retragerea
Între 9 și 23 decembrie 1916, divizia a fost retrasă de pe front aflându-se în refacere la Ismail, de unde a fost mutată ulterior în lagărele din Rusia, la Voznesenska și Berezovca.

Recunoașteri
În memoria eroilor diviziei a fost ridicată o piramidă-osuar, pe o colină din cimitirul ortodox din Medgidia, cunoscută sub numele de "Monumentul Eroilor Sârbi", care este situată într-o parte a unui cimitir din Medgidia. Monumentul adăpostește osemintele a 224 de militari sârbi, căzuți în luptele din Dobrogea, fiind inaugurat în mod solemn la 7 septembrie 1926 de către regele Ferdinand I al României și regele Alexandru Karagheorghevici al Regatului Sârbilor, Croaților și Slovenilor.

Pe latura aflată în dreptul scărilor de acces se află sculptat următorul text: "Eroilor/ Diviziei I-a de voluntari sârbi/ căzuți în Dobrogea/ în luptele de la 25 august până la 12 octomvrie 1916/ pentru/ eliberare și unitate/ Patria recunoscătoare/ Regatul Sârbilor, Croaților și Slovenilor" iar pe latura opusă sunt enumerate luptele la care au participat voluntarii: "Dobric-Kara Sinan; Hardali-Tekederesi; Kokardja-Amsacea; Enge Mahale-Edilkjoj".

 Moștenire
Deși a jucat un rol crucial în lupta pe frontul de răsărit, faptele ambelor divizii sârbe au fost amplificate de naționaliști în scopuri propagandistice. În retrospectivă, au existat tensiuni, atât pe, cât și în afara câmpului de luptă, în ceea ce privește moștenirea etnică, dar și aspecte legate de clasele sociale și de ideologia politică, chiar în timp ce luptătorii se confruntau cu un inamic comun, Puterile Centrale. Aceste conflicte au dus la formarea Iugoslaviei.

 Referințe

Bibliografie
 Dabija, Gheorghe (general), Armata română în răsboiul mondial (1916-1918), vol.I-IV, Tipografia "Lupta" N. Stroilă, București, 1932-1936
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, vol. I-II, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu, Alexandru (lt.col.), Războiului României, 1916-1918, vol. I, Tipografia Geniului, București, 1929
 Milin, Miodrag, Voluntari sârbi pe Frontul românesc din toamna anului 1916 (alternativă - p. 149-188), Analele Banatului, S.N., Arheologie – Istorie, XXI, 2013, pp. 439-454
 Serviciul Istoric al Armatei, România în războiul mondial 1916-1919'', vol. I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1946
  Комненовић, Илија [Komnenović, Ilija], ПРВА СРПСКА ДОБРОВОЉАЧКА ДИВИЗИЈАЗАСТАВЕ, ПОХВАЛЕ И ОДЛИКОВАЊА [Divizia 1 Voluntari sârbă, steagul, elogiile și distincțiile], Међународну конференцију Архив, медији и култура сећања у Првом светском рату која је одржана 29–30. октобра 2014. у Новом Саду.  [Lucrările Conferinței internaționale Amintiri din arhive și din memoria culturii despre Primul Război Mondial, 29-30 octombrie 2014 Novi Sad], 2014, ISBN 978-86-80017-32-7, pp. 384-389
Lectură suplimentară
 Macovei, Remus, Monumentul Eroilor Sârbi , Constanța, 2016
  Newman, John Paul,
 Through Snow and Red Fog: South Slav Soldiers in Revolutionary Russia and Beyond Through Snow and Red Fog (alternativă),Irish Slavonic Studies, 23/2010, pp. 60-64
 Yugoslavia in the Shadow of War: Veterans and the Limits of State Building, 1903-1945, Cambridege University Press, 2015, pp. 202, 223
  Rieber, De Alfred J., The Struggle for the Eurasian Borderlands: From the Rise of Early Modern Empires to the End of the First World War, Cambridege University Press, 2014, p. 577
  Coroban, Costel - despre ajutorul dat de SWH London unit Diviziei 1 Voluntari sârbe
 The Scottish Women's Hospitals in Romania during World War I, Valahian Journal of Historical Studies, 2010, Issue No. 14, pp. 53-68
 From the Fringe of the North to the Balkans: The Balkans Viewed by Scottish Medical Women during World War I , The Romanian Journal for Baltic and Nordic Studies, Issue No. 1, 4/2012, pp. 53-82
 Rosici, Miroslav, O piramidă în România – piramida albă de la Medgidia, Asociația Culturală "Concordia" Cenad - Anuar nr. 7-8/2012-2013, pp. 146-149

Vezi și
 Participarea României la Primul Război Mondial

Legături externe
 Српски добровољачки корпус (Први светски рат)
 Dobrovoljački korpus Srba, Hrvata i Slovenaca
  Dimitrijević, Brana , Serbian medical corps in Dobrudza – following the testimony of Dr. Milutin Velimirovich and Dr. Vladimir Stanojevich,
 Aurelia Lăpușan, Pe urmele istoriei omagiind eroii ..., accesat la 04 iunie 2017
 Aurelia Lăpușan, Medgidia în clepsidra timpului, accesat la 04 iunie 2017
 Romanian Campaign of 1916,The Campaign in Dobrogea, accesat la 04 iunie 2017
 Oficiul Național pentru Cultul Eroilor, Parcela de onoare iugoslavă din cimitirul central ortodox Medgidia, județul Constanța , accesat la 04 iunie 2017
 Mausoleul eroilor sârbi, croați și sloveni, accesat la 04 iunie 2017

Unități militare sârbe pe frontul român în Primul Război Mondial
Panslavism

Divizia 1 Voluntari sârbă


Anhofen ist ein Ortsteil des oberschwäbischen Marktes Markt Wald im Landkreis Unterallgäu.

Lage
Das Dorf Anhofen liegt etwa zwei Kilometer nördlich des Hauptortes und ist durch die Staatsstraße 2026 mit diesem verbunden. In der westlichen Ortshälfte verläuft die Neufnach.

Geschichte
Erstmals wurde der Ort im Jahre 1150 als Anehoven genannt. Der Name könnte durch den Anstieg des Buchberges mit der Silbe ana, was so viel wie hinauf bedeutet, deutbar sein. Er würde demnach bei den Höfen den Hügel hinauf bedeuten. Zeitlich schlossen sich die Hofen-Orte an die Ingen- und Heim-Orte an. Die Gründung kann daher in der Rodungsperiode des Hohen Mittelalters angenommen werden. Man geht davon aus, dass die Welfen mit Hilfe des Ortsadels der Gegend die kolonisierende Rodung vornahmen. Die Kirchengemeinde St. Ulrich und Afra aus Augsburg kam 1170 in den Besitz eines Hofes, den zwei Brüder von Siebnach der Gemeinde vermacht hatten. Seit jeher gehörte der Ort zur Herrschaft auf dem Wald. Bereits 1624 zählte er 42 Anwesen.

Die Wirtschaftsstruktur in früheren Zeiten war durchsetzt mit heute dort nicht mehr bestehenden Handwerksbetrieben wie Schreiner, Schmied und Müller. Bereits 1568 soll sich eine Mahlmühle im Ort befunden haben. Im Jahre 1866 wurde das Wohnhaus abgebrochen; die übrigen Gebäudeteile wurden umgebaut. Seit 1950 gibt es wieder eine Sägemühle.

Im Süden des Ortes befindet sich die um 1700 erbaute Kapelle Unserer lieben Frau, die in die Denkmalliste eingetragen ist.

Anhofen war eine selbstständige Gemeinde und wurde zum Abschluss der Gebietsreform in Bayern am 1. Mai 1978 in den Markt Wald eingegliedert.

Literatur

Weblinks

 Weiterführende Informationen zum Ortsteil Anhofen auf www.marktwald.de

Markt Wald
Ort in Oberschwaben
Ort im Landkreis Unterallgäu
Ersterwähnung 1150
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Unterallgäu)
Gemeindeauflösung 1978
Dorf

Anhofen (Markt Wald)


Acta Diurna (Latin: Daily Acts, sometimes translated as Daily Public Records or poetically as Daily Gazette) were daily Roman official notices, a sort of daily gazette. They were carved on stone or metal and presented in message boards in public places such as the Forum of Rome. They also were called simply Acta. In many ways, they functioned like an early newspaper for the Roman citizenry. The Acta were begun in 59 BC and continued until AD 222.

History
Acta Diurna, also called Acta Populi, Acta Publica, and simply Acta or Diurna, in ancient Rome was a sort of daily government gazette, containing an officially authorized narrative of noteworthy events at Rome. Its contents were partly official (court news, decrees of the Roman emperor, Roman Senate, and Roman magistrates), and partly private (notices of births, marriages, and deaths). Thus, to some extent it filled the place of the modern newspaper.

The origin of the Acta is attributed to Julius Caesar, who first ordered the keeping and publishing of the acts of the people by public officers (59 B.C.; Suetonius, Caesar, 20). The Acta were drawn up from day to day, and exposed in a public place on a whitened board called an Album. After remaining there for a reasonable time they were taken down and preserved with other public documents, so that they might be available for purposes of research.

The Acta differed from the Annals (which were discontinued in 133 BC) in that only the greater and more important matters were given in the latter, while in the former things of less note were recorded. Their publication continued till the transference of the seat of the empire to Constantinople. There are no genuine fragments extant.

Sometimes scribes made copies of the Acta and sent them to governors for information. Later emperors used them to announce royal or senatorial decrees and events of the court. Other forms of Acta were legal, municipal, and military notices.

Acta Diurna introduced the expression "publicare et propagare", which means "make public and propagate". This expression was set in the end of the texts and proclaimed a release to both Roman citizens and non-citizens.

Legacy
Today, there are many academic periodicals with the word acta in their titles (the publisher Elsevier has 64 such titles). Acta Diurna was used as the title of a Latin newspaper, published by Centaur Books.

See also
 Dibao (ancient Chinese gazette)

References

External links
 Brian J. Wright, Tyndale Bulletin 67.1

Society of ancient Rome
Government gazettes
Latin words and phrases
History of newspapers

Acta Diurna


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Vígľašská Huta-Kalinka enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Vígľašská Huta-Kalinka im Okres Detva.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Viglasska Huta-Kalinka