Yossi & Jagger () is a 2002 Israeli romantic drama film directed by Eytan Fox about soldiers at the Israel–Lebanon border who try to find some peace and solace from the daily routine of war.

The film has a sequel entitled Yossi ( Yossi's Story) released in 2012 that picks up the story a number of years after the events in the first film.

Plot
Yossi (Ohad Knoller) commands a company of soldiers in the snow-covered mountains near Lebanon. In secrecy, he leads a passionate romantic relationship with his second-in-command officer, Lior (Yehuda Levi), who is called Jagger by everyone for his rock star-like handsomeness and his lip-syncing Mick Jagger.
The pair, Yossi and Jagger, lead a loving, yet secret life together, venturing off to be alone and open with one another.

One day, a colonel (Sharon Raginiano) arrives at the base with two female soldiers, one of whom he immediately sleeps with in the bunker. The other one, Yaeli (Aya Koren, credited as Aya Steinovitz), is very interested in Jagger, while she refuses the sexual advances of Ofir (Asi Cohen), who tries to make clear to her that Jagger is not particularly interested in her.

The colonel is there to supervise a night-time ambush, of which Yossi is resentful because of the full moon, and also because he fears for his soldiers' safety. And indeed Jagger is fatally injured that night, dying in the arms of his lover, who only now is able to articulate his love for him.

At the funeral reception at Jagger's parents' house, Jagger's mother mistakes Yaeli for his girlfriend. She laments that she knew very little about her son, including his favorite song, which only Yossi is able to tell her was "Bo" sung by Rita. The song was also sung by Ivri Lider.

Cast
 Ohad Knoller as Yossi
 Yehuda Levi as Lior Amichai 'Jagger'
 Assi Cohen as Ophir
 Aya Steinovitz as Yaeli
 Hani Furstenberg as Goldie
 Sharon Raginiano as The Colonel
 Yuval Semo as Psycho
 Yaniv Moyal as Samoncha
 Hanan Savyon as Adams
 Erez Kahana as Yaniv the Cook
 Shmulik Bernheimer as Shmuel 'Shmulik' Amichai
 Yael Pearl as Varda Amichai

Production
Although Yossi & Jagger originally didn't receive any support from the Israeli military during its production, its popularity proved high enough with Israeli citizens that military bases in the country began to show screenings later on.

Reception
The film received positive reviews from critics. Review aggregator Rotten Tomatoes reports that 88% out of 42 professional critics gave the film a positive review, with the site's consensus being "A tersely told yet deeply felt romance."  At Metacritic, which assigns a normalized rating out of 100 based on reviews from mainstream critics, the film received an average score of 70, based on 19 reviews. Stephen Holden from The New York Times "If the situation has all the ingredients of a shrill, tearful melodrama, the filmmaker, working from a taut screenplay by Avner Bernheimer that doesn't waste a word or a gesture, keeps the emotional lid firmly in place." Ella Taylor from L.A. Weekly wrote "Enlivened by journalist Avner Bernheimer's delicately witty script and some lively ensemble performances under the direction of Eytan Fox, the film offers a haunting portrait of a generation forced to risk their lives in the service of military goals they're far from totally committed to." Wesley Morris from the Boston Globe wrote "What the movie lacks in ambition, originality, and grit, it makes up for in pure feeling."

Actor Ohad Knoller won the award for best actor at the 2003 Tribeca Film Festival, for his portrayal of Yossi.

The film did not receive production assistance from the Israeli army but proved to be popular in Israel and was later shown on military bases.

See also
 List of lesbian, gay, bisexual or transgender-related films

References

External links

2000s Hebrew-language films
2000s war drama films
2002 films
2002 LGBT-related films
2002 romantic drama films
Fictional LGBT couples
Films about LGBT and Judaism
Films about the Israel Defense Forces
Films directed by Eytan Fox
Gay-related films
Israeli drama films
Israeli LGBT-related films
LGBT-related coming-of-age films
LGBT-related romantic drama films

Yossi & Jagger


Desmophlebium, biljni rod papratnica smješten u vlastitu porodicu Desmophlebiaceae, dio reda Polypodiales. Postoje dvije vrste raširenih po Južnoj Americi. I rod i porodica opisani su 2016. godine, a u nju su uključene dvije vrste koje su nekada bile uključivane u rodove Diplazium i Asplenium

Vrste
 Desmophlebium lechleri (Mett.) Mynssen, A. Vasco, Sylvestre, R.C. Moran & Rouhan
 Desmophlebium longisorum (Baker) Mynssen, A. Vasco, Sylvestre, R.C. Moran & Rouhan

Izvori

Osladolike

Desmophlebium


Pillitteri est un patronyme italien pouvant désigner:

Patronyme
Gary Pillitteri (né en 1936), homme politique canadien en Ontario
 (né en 1940), homme politique et critique de film italien

Homonymie de patronyme
Patronyme italien

Pillitteri


Bahadurgarh es una ciudad de la India en el distrito de Jhajjar, estado de Haryana.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 217  a 283 km de la capital estatal, Chandigarh, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 206 578 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Haryana

Bahadurgarh


كُنار زرد  هي قرية في مقاطعة بستك تتبع ناحية كوخرد. في تعداد عام 2006، كان عدد سكانها 242 نسمة، من أصل من 53 عائلة. ويُذكر بأن كنار زرد لفظة فارسية معناها «السدرة الصفراء».

المصادر

أماكن مأهولة في مقاطعة بستك
بلدة كوخرد

كنار زرد


Knut Höhler (* 7. Februar 1983 in Göttingen) ist ein deutscher Leichtathlet und Extrem-Hindernisläufer, der früher als Triathlet aktiv war. Seit 2010 gehört er zum Brooks Running Team und startet für die LG Olympia Dortmund.

Werdegang
Knut Höhler besuchte das Felix-Klein-Gymnasium Göttingen.

Er war zunächst für mehrere Vereine, unter anderem Hannover 96, in der Triathlon-Bundesliga aktiv, bevor er sich fast ausschließlich Extrem-Hindernisläufen widmete. Im September 2006 wurde er Dritter beim Xterra UK Championship (Cross-Triathlon: 1,5 km Schwimmen, 30–40 km Mountainbike und 8–12 km Crosslauf).

Erstmals ging er am 2008 beim zweiten StrongmanRun am Flughafen Niederrhein am Niederrhein an den Start. Auf dem ehemaligen Militärgelände überquerte er nach 1:12:03 h als erster Athlet die Ziellinie. Insgesamt waren über 4000 Läufer am Start und erreichten nach 16 km und 26 Hindernissen das Ziel. 2009 konnte er diesen Erfolg wiederholen. Auch beim polnischen Bieg Katorznika ging er an den Start. 2010 konnte Höhler beim StrongmanRun und beim Lake-Run am Möhnesee einen Sieg feiern.

2011 startete Höhler erstmals beim legendären Tough Guy Race in Wolverhampton. In der langjährigen Geschichte des Laufs war es bis dahin keinem Ausländer gelungen, dieses Rennen für sich zu entscheiden. Nach 1:11:34 Stunden und mit vier Minuten Vorsprung erreichte Höhler das Ziel. Nach dem Lauf war er zu Gast bei TV Total mit Stefan Raab.

2012 nahm Höhler erneut am "Tough Guy Race" teil. Trotz einer blutenden Kopfverletzung kam er nach 1:11:50 h erneut als Erster ins Ziel. Dort musste die Wunde mit neun Stichen genäht werden.

Nur eine Woche später startete Knut Höhler bei der Premiere der Indoor Trail in den Dortmunder Westfalenhallen. Ein Magendarm-Virus schwächte den Medizinstudenten allerdings, so dass er "nur" auf Rang zwei landete. Nachdem er 2011 nur Dritter beim StrongmanRun wurde, eroberte er 2012 den Titel zurück. Knapp 11.000 Läufer gingen beim größten Hindernislauf der Welt an den Start. Nach 1:38:14 h und mit über einer Minute Vorsprung kam Höhler als Erster ins Ziel. 2012 wurde er auch Dritter bei Gettingtough – The Race. und siegte im Januar zum dritten Mal in Folge beim britischen Tough Guy. Beim StrongmanRun 2013 schied er verletzungsbedingt aus.

Im Januar 2013 kandidierte er in der Fernsehshow Alle auf den Kleinen, bei der er gegen Oliver Pocher antrat. Er konnte ihn schlagen und somit 80.000 Euro gewinnen.

Knut Höhler absolvierte in Göttingen ein Medizinstudium, das er 2012 abschloss. Die Weiterbildung zum Facharzt für Unfallchirurgie und Orthopädie absolvierte er an der Universitätsmedizin Göttingen und arbeitet als niedergelassener Orthopäde.

Sportliche Erfolge

Cross-Lauf und -Triathlon

(DNF – Did Not Finish)

Weblinks

Einzelnachweise

Hindernisläufer (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1983
Mann

Knut Höhler


Die Liste gibt den Fortschreibungsstand vom 19. Dezember 2017 wieder und umfasst 15 Baudenkmäler.

Baudenkmäler nach Ortsteilen

Buxheim

|}

Westerhart

|}

Ziegelstadel

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Buxheim (Schwaben)

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

 In dieser [ Kartenansicht] sind Baudenkmäler ohne Koordinaten mit einem roten bzw. orangen Marker dargestellt und können in der Karte gesetzt werden. Baudenkmäler ohne Bild sind mit einem blauen bzw. roten Marker gekennzeichnet, Baudenkmäler mit Bild mit einem grünen bzw. orangen Marker.

Buxheim (Schwaben)
!

Liste der Baudenkmäler in Buxheim (Schwaben)


Hrvatski savez za nedjelju, hrvatska mreža ustanova koja okuplja sindikate, građanske organizacije, vjerske zajednice, kulturne i akademske institucije čiji je cilj podizanje razine svijesti o jedinstvenoj vrijednosti usklađenoga radnoga vremena, te smatraju kako je prijeko potrebno osigurati jedan neradni dan za maksimalnu većinu građana. Osnivač je Franjevački institut za kulturu mira, s fra Božom Vuletom na čelu.

Cilj "Hrvatskog saveza za nedjelju" je braniti i promicati nedjelju slobodnu od rada, dostojanstveno radno vrijeme i nepovredivost osobe radnika. Vizualni identitet Hrvatskog saveza za nedjelju kreirao je akademski slikar Boris Ljubičić.

19. travnja 2018. Sindikat trgovine Hrvatske (STH) je u Hrvatskom katoličkom sveučilištu u Zagrebu sklopio Ugovor o osnivanju udruge "Hrvatski savez za nedjelju", čime je nastavio svoje dugogodišnje aktivnosti za neradnu nedjelju u djelatnosti trgovine. Uz STH su glavni partneri Franjevački institut za kulturu mira, Hrvatsko katoličko sveučilište, Savez samostalnih sindikata Hrvatske i ostale sindikalne središnjice, crkve, vjerske i civilne udruge u Republici Hrvatskoj. Nakon osnivanja održana je konferencija Društveni i gospodarski aspekt slobodne nedjelje u organizaciji Franjevačkog instituta za kulturu mira, Zaklade Konrad Adenauer i Hrvatskog katoličkog sveučilišta. Savezu je pristupilo 14 članova među kojima su predstavnici vjerskih zajednica, akademskih ustanova, sindikata i udruga.

Savez je koncem 2019. godine producirao dokumentarni film Sedmi dan redatelja Borisa Orešića, koji se bavi lošim iskustvima trgovačkih radnika prisiljenih raditi nedjeljom.

Mreža zagovara ideju da nije nužan rad nedjeljom. Pozivaju se na primjer Austrije, gdje unatoč činjenici da je u pitanju turistička zemlja, gdje samo grad Beč ima veće prihode od turizma od čitave Hrvatske, trgovine ne rade nedjeljom.

Izvori

Hrvatski franjevci
Hrvatske udruge
Radnički pokret

Hrvatski savez za nedjelju


Ante Uglešić (Božava, 3. rujna 1946 ) hrvatski arhitekt.

Životopis
Rođen u Božavi na Dugom otoku 1946. godine. Srednju tehničku školu arhitektonskog smjera pohađao u Splitu. Diplomirao na Arhitektonsko – urbanističkom fakultetu u Sarajevu 1970. godine. Tijekom studija povremeno radi kod arhitekta Zlatka Ugljena, tada asistenta prof. Jahiela Fincija.  Nakon studija 1971. godine zapošljava se u Zavodu za urbanizam i komunalnu djelatnost u Zadru gdje radi do 1976. godine a nakon toga od 1976. do 1991. godine djeluje u projektnom poduzeću Donat u Zadru.
Od 1991. vodi vlastiti projektni ured FORVM d.o.o. u Zadru. U Zavodu za urbanizam i komunalnu djelatnost u Zadru bavi se prostornim planiranjem i urbanizmom, dok u projektnom poduzeću Donat radi na arhitektonskom projektiranju u čemu mu koristi stečeno iskustvo na prostornom planiranju i urbanizmu.
Sudjeluje u nizu povjerenstava za arhitektonske natječaje, bio je član povjerenstva za državnu Nagradu Vladimir Nazor te povjerenstva za arhitektonsku uspješnost Grada Zadra.

Značajniji projekti
(nepotpun popis)
 Proširenje gradskog groblja u Zadru (1975.)
 Višestambena zgrada ul. Put Petrića u Zadru (1980. – 1981.)
 Kompleks MARINE u gradskoj luci Zadar (1982.)
 Upravna zgrada TANKERKOMERC Zadar (1985. – 1986.)
 Plažni objekt BORIK Zadar (1987. – 1989)
 Centar za otkup i distribuciju ribe GAŽENICA Zadar (1987. -.1992)
 Ulaz na plažu BORIK Zadar (1988. – 1989.)
 Ulica Šimuna Kozičića Benje Zadar (1995. – 1998.)
 CARDO MAXIMUS uz FORUM s pripadajućim trgom Zadar (1998.)
 Trg BRCE Biograd (2004. – 2009.)
 Nautička i domicilna lučica PREKO otok Ugljan (2005. – 2007.)
 Poljana pape Ivana Pavla II. u Zadru (2005. – 2010.)

Nagrade i priznanja
 1983. – godišnja nagrada "Viktor Kovačić" za arhitekturu, kompleks MARINE u Zadru
 1984. – priznanje Zagrebačkog salona za kompleks MARINE u Zadru,
 1985. – godišnja nagrada za arhitekturu lista "Slobodna Dalmacija" za upravnu zgradu "TANKERKOMERC" u Zadru,
 2000. – na 35. "Zagrebačkom salonu" nagrada hrvatske sekcije likovnih kritičara AICA-e za projekt CARDO MAXIMUS s pripadajućim trgom – Zadar, 2. faza,
 2010. – godišnja nagrada Grada Zadra za zapažene rezultate i zasluge na području arhitekture i urbanizma,
 2011. – nagrada Jadrankamena "KAMEN U ARHITEKTURI",
 2011. – međunarodna graditeljska nagrada CEMEX (Mexico), 2.nagrada za područje arhitektura i infrastruktura, za POLJANU PAPE IVANA PAVLA II u Zadru.<ref>[https://www.arhitekti-hka.hr/hr/novosti/proglaseni-dobitnici-graditeljske-nagrade-cemex!!!,148.html HKA Proglašeni dobitnici Graditeljske nagrade CEMEX!!!], pristupljeno 31. ožujka 2021. godine</ref>

 Izložbe
 Piranski dnevi arhitekture 1989.- skupna izložba, ULAZ NA PLAŽU BORIK u Zadru,
 1991. Zagrebački salon; POSEBNOSTI – Marina u Zadru, autorski odabir arh. Polaka,
 Sudjelovanje na Zagrebačkim salonima i godišnjim izložbama realizacija arhitekture.
 Centar za suvremenu umjetnost, Barcelona, 1999.;  "Europa – suvremeni urbani prostor", skupina autora, u odabiru dr. Fedora Kritovca (rad Ulica Šimuna Kozičića Benje – cardo maximus'' uz zadarski forum)

Galerija radova

Izvori

Literatura
 Enciklopedija hrvatske umjetnosti, 2. knjiga, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 1996., , str. 381.
 Hrvatski Leksikon, II. svezak L-Ž, Naklada Leksikon d.o.o., Zagreb 1997., , str. 601

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Hrvatski arhitekti
Arhitekti i graditelji u Hrvatskoj

Ante Uglešić


Te Puea Hērangi  (9 November 1883 – 12 October 1952), known by the name Princess Te Puea, was a Māori leader from New Zealand's Waikato region. Her mother, Tiahuia, was the elder sister of King Mahuta.

Early life
She was born at Whatiwhatihoe, near Pirongia in the Waikato, daughter of Te Tahuna Hērangi and Tiahuia. Te Tahuna Hērangi was the son of William Nicholas Searancke an English surveyor. Tiahuia was daughter, by his principal wife, of the second Māori King, Tāwhiao Te Wherowhero.

As the eventual successor to her grandfather, she was educated in the traditional Māori ways. At age 12 she began attending Mercer Primary School and then went on to attend Mangere Bridge School and Melmerly College in Parnell. She was fluent in speaking and writing Māori and she could speak English but her written English was very poor. She married Rāwiri Tūmōkai Kātipa in 1922. She was unable to have children.

In her twenties, Te Puea settled at Mangatāwhiri and began dairy farming. She began collecting and recording waiata (songs), whakapapa (genealogies) and kōrero tawhito (history) from her extended family.

Leadership role
When her mother died in 1898, Te Puea returned home reluctantly at the age of 15, supposedly to take her mother's place. However, being young and believing also that she was dying of tuberculosis, she rejected the traditional role expected of her and cut herself off from her people.

This phase passed and in 1911 she returned to her people and resumed her hereditary role. Her first task, the one that re-established her mana among her people, was to successfully campaign on behalf of Māui Pōmare in his election bid to become the Kingite Member of Parliament. Te Puea later fell out with Pōmare because he supported Māori soldiers fighting for New Zealand overseas. Te Puea worked against this behind Pōmare's back. He became aware of her attitude and in the winter of 1918 attended an anti-conscription hui called by Te Puea where he was roundly abused by all the elders of the Kīngitanga. Te Puea's support base was mainly with the lower Waikato tribes initially-she was a minor figure for up-river iwi such as Maniapoto.

Because of Waikato's anti-government stance on conscription during WW1 and Te Puea's personal involvement in hiding conscripts, she was not a popular figure with government or local Pākehā after WW1. After WW1, farmers were reluctant to offer Kingites work and during the Royal visit of the Prince of Wales the Kingites' desire to host the prince was snubbed in favour of an Arawa visit which was open to all Māori to attend. Arawa had been selected as they had the experience and facilities to host a large Māori occasion. They were an iwi that had remained loyal to the government, taking an active part against the Kingites in the land wars and playing a full role in WW1.

Achievements
She was soon acknowledged as one of the leaders of the Kīngitanga Movement and worked to make it part of the central focus of the Māori people. She also began farming at Mangatāwhiri. Te Puea was firmly opposed to conscription when it was introduced in 1917 and provided a refuge at her farm for those who refused to be conscripted into the New Zealand Army.

Following the influenza epidemic of 1918, she took under her wing some 100 orphans, who were the founding members of the community of Tūrangawaewae at Ngāruawāhia. It was through Tūrangawaewae that Te Puea began to extend her influence beyond the Waikato Region. The construction of its carved meeting house was strongly supported by Sir Āpirana Ngata and the Ngāti Porou people. She became friendly with the Prime Minister, Gordon Coates who was raised in a rural community where many Māori lived, and with journalist Eric Ramsden who publicised her tours and the development of the Kīngitanga base at Tūrangawaewae. Coates was keen to lift Waikato Māori out of their sullen depression by addressing land grievances. Coates had been shocked at the conditions in which Waikato Māori lived-calling them the poorest people he had seen in his life. It was through her friendship with Ramsden that articles about her and her work began to appear in the national newspapers. In these she was usually identified as Princess Te Puea, a title that she herself deplored, saying that the role of princess does not exist in Māoritanga. Pōmare pointed out that neither does King.

During 1913 and 1914 the Māori community suffered a smallpox epidemic. The main problem was that many of them believed that disease was a punishment from displeased spirits, and refused to go to Pākehā hospitals.  In response, Te Puea set up a small settlement of nīkau huts devoted to nursing people back to health. This was successful as not one person died and the isolation of the village largely prevented spread of disease.

Te Puea's main drive was to establish Tūrangawaewae as a base for the Kīngitanga but she was always short of funds. In 1922 she decided to raise money for her ambitious building programme by starting a Māori concert party called Te Pou o Mangawhiri . Choosing this name (the place where General Cameron crossed into rebel held territory in 1863) she hoped to remind the Pākehā of the war and the confiscations. TPM, as it was known, travelled around New Zealand performing haka, poi dances, Hawaiian hula dances, with steel guitars, mandolins, banjos and ukuleles. In a three-month tour the group saved 900 pounds which was used to build a new kitchen dining room. Te Puea restarted the Kīngitanga taxation scheme whereby all Kīngitanga supporters were required to pay levies to support Kīngatanga programmes. This was commonly called the whitebait levy. At other times Te Puea levied every supporter for an additional donation of 2s 6d. Te Puea was known to keep meticulous records of these finances.

Tour of the East Coast and controversy over gifted farm
During her tour of the East Coast in the late 1930s Te Puea visited Ngāti Porou marae where, to her surprise, she was accepted, despite her links to the King movement which Ngāti Porou had always despised for its isolation and backwardness. For her part Te Puea was surprised at the affluence that Ngāti Porou enjoyed as well as their acceptance of European lifestyle. The East coast tour was a great success and raised more money for Tūrangawaewae buildings. Following this she was invited to Wellington to take part in a wide range of official and social arrangements. Te Puea used the contacts she had made, especially with Māori MP and minister Āpirana Ngata to further her development of the Kīngitanga base. She was able to acquire from the government a block of land near the meeting house for growing vegetables, increased pensions and a local post box. The Prime Minister Gordon Coates also gave her a 200-acre farm, built her a house and made a gift of £1,000 for farm development; and also subsidised a Māori workers' hostel in Tuakau. Coates said this was given in recognition of her work for Waikato orphans and the poor but also to consolidate her political support at a time when the Rātana church was becoming a major and threatening political force. Ngata gave Te Puea government loans and another 300-acre block to grow food to support the Kīngitanga. This farm needed a developer and an experienced Pākehā farmer paid for by the government was appointed supervisor. Ngata fired him and replaced him with Te Puea. She was given a car so she could move around the three farms. Her husband was given another farm at Tikitere in Rotorua. However concerns were raised in Parliament about how Ngata was operating and misusing government funds in 1934. This led to an investigation held by a Royal Commission that found there had been a host of irregularities involving the expenditure of £500,000. Labour MP Bob Semple said that the commission revealed one of the worst specimens of abuse of political power, maladministration and misappropriation of public funds. Ngata resigned.

In 1935, she was awarded the King George V Silver Jubilee Medal.

Te Puea was appointed a Commander of the Order of the British Empire, for social welfare services, in the 1937 Coronation Honours. Initially she was confused and reluctant to accept the award because of her dealings with the government. The CBE was awarded for her self-sacrificing devotion and stupendous personal efforts and extraordinary capacity for leadership and organisation, with a talent for diplomacy in her dealings with other tribes and leaders amongst the Pakeha... she turned idle lands into productive excellent farms. A year later another carved meeting house was opened by the Governor General, Lord Galway.

1940s
In 1940 she bought a farm near Ngāruawāhia and began developing it provide an economic base for the Tūrangawaewae community. It was there that she began teaching the beliefs that would sustain the King Movement: work, faith (specifically the Pai Mārire faith, which became strongly established in the Waikato region), and pan-Māori unity through the King Movement. Te Puea always stressed the importance of iwi over hapū (the tribe over the sub-tribe or family grouping).

The Government planned nationwide celebrations for the centenary in 1940 of the signing of the Treaty of Waitangi, the document that founded modern New Zealand. Initially Te Puea was in favour, but then withdrew her support when the government refused her request that the Māori king be given the same tax status as the governor-general. At the time she said:

Reconciliation with Pākehā
Te Puea was raised by people who had fought to resist the government invasion of the Waikato in 1863, and by people who had lived through the bitter years that followed. She had little reason to love or trust Pākehā. However, as time went by she came to see the need for reconciliation. In 1946 Te Puea approached the government to say the tribe would be willing to accept money to compensate for the loss of lands after the defeat of the Kīngitanga in 1863. A large meeting was held at Tūrangawaewae in which a wide range of opinions were aired. Then the leadership met privately with Prime Minister Peter Fraser and worked out what would be accepted by the tribe. A deal had already been settled with Taranaki tribes and Waikato were keen to do better. The final deal gave Waikato nearly twice the income of Taranaki. The deal was accepted by Roore Edwards at the urging of Te Puea. After nearly 20 years of negotiation she accepted, on behalf of Tainui, a settlement offered by the Prime Minister of an initial grant of 10,000 pounds and 5,000 pounds (later $15,000) a year spread over 40 years. No provision was made for inflation which at that time was very low. By the time the deal was presented to the tribe the next day the money had been increased again to 6,000 pounds for 50 years and thereafter 5,000 pounds in perpetuity. She recognised this as an acceptable offer. However the payment acknowledged that a grievous wrong had been done to her people. Te Puea also built Tūrangawaewae marae and has a statue of her in front of the house called Mahinārangi.

Later life
In the last few years of her life, Te Puea fell out with many of the Māori and Pākehā friends who had worked with her for most of her adult life. She became increasingly demanding and unreasonable when she did not get her way. Te Puea died at her home after a long illness. During her lifetime, she had raised the profile of the King Movement, especially outside of Waikato, and had helped raise the standard of living of Waikato to that of other Māori.

In December 1947, Te Puea became a member of a trust that administered a Māori land reserve in Māngere Bridge, Auckland. The land had been settled in the 19th century by her Ngāti Mahuta relatives, including Pōtatau Te Wherowhero, prior to his becoming the first Māori King, and Kati Takiwaru. Confiscated prior to the invasion of the Waikato, a section of the land was returned by the Native Land Court to Ngāti Mahuta individuals, including Te Puea's mother, Tiahuia, in 1890. Before her death, Te Puea expressed a wish for a marae to be built at the site, and in 1965 the Te Puea Memorial Marae was opened, named after her to acknowledge her contributions to the people of Aotearoa.

In 1998, Te Puea was posthumously inducted into the New Zealand Business Hall of Fame.

Biography by Michael King
In 1974 the historian Michael King, who had worked for the Waikato Times and learnt te reo Māori, became interested in writing about Te Puea. He discovered there was very little written about her and wanted to write about her while the people who knew her at first hand, were still alive. King tried to persuade the Māori author Pei te Hurinui Jones, to write the biography but he refused, saying he knew too much about her. Jones said it would be difficult to write about Te Puea without damaging her reputation (mana). After discussions with the tribe and Dame Te Atairangikaahu it was agreed that King would write her biography. He was given restricted access to many of Te Puea's papers by Alex McKay, formerly Te Puea's secretary. McKay said he could not have all the papers as there was too much private and family information that should remain confidential. Many of Te Puea's elderly friends gave valuable time to King. Within a few years nearly all were dead. After the book was published some non-Waikato/Tainui Māori criticised them for allowing a Pākehā to write about a highly tapu person.

References

External links
 from the Dictionary of New Zealand Biography

1883 births
1952 deaths
New Zealand women farmers
Ngāti Mahuta people
Māori politicians
New Zealand Commanders of the Order of the British Empire
19th-century New Zealand people
20th-century New Zealand women
19th-century New Zealand women
New Zealand Māori women
People of the Māori Women's Welfare League
People from Waikato
20th-century New Zealand farmers
New Zealand Māori farmers
20th-century women farmers

Te Puea Hērangi


قصر الحرملك أحد القصور المكونة لقصر المنتزه بناه الملك فؤاد الأول سنة 1925 على الطراز الإيطالي، على يد المهندس الإيطالي فيروتشي والمهندس المصري حسن باشا العدوي، وأمر الملك فؤاد الأول بإنشاء هذا القصر بخلاف قصر السلاملك لتكون المقر الملكي للعائلة المالكة لقضاء فصل الصيف.

يتميز هذا القصر بالجمع بين الطرز الفنية المختلفة وأبرازها على الأطلاق الطراز البيزنطي بالأضافة إلى الطرازيين القوطي والكلاسيكي فضلا عن الطراز الإسلامي، يحتوي القصر على العديد من التحف والقطع الفنية الفرنسية الطراز كما يتميز بزخارفه التي صنعت على طراز الباروك والركوكو والذي يتكون من زخارف هندسية ونباتية متشابكة وهذا الطراز طراز اروبي.

أقسام القصر
يتكون القصر من الداخل من قاعة وسطى أي فناء داخلي مغطى بارتفاع المبنى وتحيط به الأجنحة والغرف، حيث يتكون من ثلاث أدوار: الطابق الأرضي ويحتوي على عدة غرف وقاعات أهمها مكتب الملك وغرفة الطعام وغرفة البلياردو، أما الطابق الأوسط حيث حجرات الوصيفات والشمشرجية وهي طبقة تخدم الأميرات والملك.

أما الطابق العلوي والذي يحوي جناحي الملك والملكة يربطهما شرفة عريضة. وكذلك توجد بعض الغرف الخاصة بالأميرات، يتميز هذا الطابق أيضا بغرفة عرفت بغرفة ولي العهد والتي صنعت أرضيتها من الفلين المضغوط حتى تمنع أصوات أقدام الداخل لعدم أزعاج الطفل النائم، وفي عهد الملك فاروق تم تجديد القصر وقام بحفر سرداب يربط بين القصر والبحر لكي يتم استخدامه في حالة حدوث أي حصار أو هجوم. وقد قامت الثورة في 23 يوليو 1952 قبل الانتهاء من حفر هذا السرداب.

معرض الصور

انظر أيضًا
 قصر السلاملك

مراجع

وصلات خارجية

 فيديو عن قصر الحرملك على موقع يوتيوب.

آثار مصر
عمارة عربية
قصور الإسكندرية
قصور رئاسية في مصر
م
متاحف الإسكندرية
مساكن ملكية في مصر

قصر الحرملك


Eliseo es un nombre propio masculino en su variante en español derivada del griego Elisaios de Lucas 4:27, aunque su procedencia verdadera sea del hebreo  אֱלִישַׁע  (Elisha). Sucesor del profeta Elías en el reino del norte y significa Dios es mi salvación.

Etimología
Eliseo es el nombre de un personaje bíblico del Antiguo Testamento:
 Eliseo, hijo de Safat, pertenecía a una familia de buena posesión económica, sucesor de Elías. (1ª de Reyes 19:16-19).

Equivalencias en otros idiomas

Santoral
La celebración del santo de Eliseo se corresponde con el día 14 de junio.

Véase también
 Eliseo el profeta
 Campos Elíseos (mitología)

Nombres masculinos
Nombres hebreos
Nombres bíblicos
Personajes del Antiguo Testamento

Eliseo (nombre)


Nezavisna Država Hrvatska (1941. – 1945.) proglašena je 10. travnja 1941. nakon ulaska njemačkih okupacijskih postrojbi u Zagreb. Tijekom prve godine postojanja NDH počinjeni su neki od najmasovnijih zločina ustaša nad srpskim, židovskim i romskim civilima i komunistima, među kojima je najviše bilo pripadnika hrvatskog naroda.

Ideologija ustaškog pokreta bila je temeljena na rasističkoj i ekstremno nacionalističkoj politici, po uzoru na fašističke pokrete u Europi, osobito one najutjecajnije - u Italiji i Njemačkoj, na osnovu čega se ovaj pokret ubraja među fašističke pokrete. Osnovna tendencija ustaške politike ticala se stvaranja etnički homogenog prostora u kome neće biti mjesta za pripadnike srpskog, židovskog i romskog naroda, kao i za političke neistomišljenike, osobito kada je riječ o komunistima. Ovakva politika rezultirala je masovnim uništavanjem srpskog, židovskog i romskog stanovništva, kao i svih političkih protivnika bez obzira na etničko podrijetlo. Ovakva praksa bila je karakteristična za sve dijelove NDH.

Izbijanjem partizanskog ustanka tijekom 1941. u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini, smanjen je intenzitet ustaških zločina u pojedinim regijama na području NDH. Boljom organizacijom partizanskog pokreta i masovnijim priljevom boraca omogućen je aktivniji otpor fašističkim formacijama i stvaranje slobodnih teritorija. Ustaše sada moraju angažirati velike snage kako bi prodrli u srpska naselja, dok im je tijekom ljeta 1941. polazilo za rukom da sa manjim snagama pohvataju velik broj stanovnika koje bi potom likvidirali. Međutim, u pojedinim regijama u kojima su uvjeti organiziranja antifašističke borbe bili otežani (Srijem, Slavonija, gradska naselja, itd.) ili u regijama koje su bile izložene ofenzivama ustaških i njemačkih snaga (Kozara, Kordun, Fruška gora, itd.) zabilježeni su masovni zločini i masovne deportacije lokalnog stanovništva u logore, što je podrazumijevalo izuzetno visoke ljudske gubitke. Također, tijekom 1942. zapaža se masovnije uništavanje romskog stanovništva nego prethodne godine. Ovo se odnosi na kolektivne deportacije romskih zajednica u logor Jasenovac. Isto tako, tijekom 1942. učestale su kolektivne deportacije stanovništva srpskih sela Bosanske krajine, Slavonije i dijela Banije, kao i masovne deportacije iz drugih regija u logor Jasenovac, a nastavljene su i deportacije židovskog stanovništva u logore, kao i prethodne godine.

Pojedine regije nastanjene srpskim stanovništvom, prije svega u Bosni, bile su 1942. pošteđene ustaških pokolja i masovnijih deportacija u logore zahvaljujući sporazumima o suradnji sa organima NDH s lokalnim četničkim odredima. Ipak, ovi sporazumi, kao i neposredna suradnja četnika s NDH, omogućili su oružanim formacijama NDH da se više usredotoče na područja pod kontrolom partizana, što je rezultiralo masovnim stradanjima civilnog stanovništva i boraca NOVJ.

Siječanj 1942.

 početak siječnja 1942: Osnivanje logora Stara Gradiška, kao petog podlogora logora Jasenovac. Prema poimeničnom popisu žrtava KCL Jasenovac, Spomen-područja Jasenovac, koji obuhvaća istraživanja do 31. kolovoza 2007. godine, utvrđena su imena i podaci za 12790 osoba ubijenih u ustaškom logoru u Staroj Gradiški. Ovaj broj nije konačan.

 1-3. siječnja 1942: Jedna od masovnih likvidacija u logoru Jasenovac koju je moguće kronološki locirati i strukturirati na osnovu svjedočenja nekoliko preživjelih logoraša. Prema svjedočenju više logoraša, tih dana je u logoru ubijeno oko 262 zatočenika srpske nacionalnosti. Među ubijenima nalazio se i veći broj stanovnika Sarajeva, dotjeranih u logor 24. prosinca, kao i određeni broj stanovnika Pakraca i okolnih sela, dotjeranih u logor 25. prosinca 1941. Najodgovorniji za ovaj zločin bio je upravnik logora Vjekoslav Maks Luburić koji je odabrao logoraše koji će biti ubijeni.

 1-6. siječnja 1942: Ubojstvo 36 romskih i srpskih stanovnika sela Skakavac, između Karlovca i Lasinje. Većina ubijenih bili su Romi. Među ubijenima bilo je 19 djece. Zločin je počinjen u dva navrata, u vrijeme ustaško-domobranske ofenzive na slobodni teritorij Korduna, iako je Skakavac kao hrvatsko selo bio izvan područja napada. Najprije je 1. siječnja u samom selu ubijena jedna grupa lica, da bi 6. siječnja u Domačaj lugu pokraj Skakavca bio izvršen zločin nad ostatkom žrtava. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. U Domačaj Lugu ukupno Skakavac početkom januara uhićen je veći broj ljudi, oba spola i svih uzrasta u selima između Karlovca i Vrginmosta. U Trebinji je uhapšena 21 osoba, u Popović Brdu 45, u okolici Skakavca 39, u Lipju 42 osobe, u Slunjskim Moravcima 17, u Banskim Moravcima 21, te još nekoliko desetina ljudi u okolnim selima, odnosno ukupno 218 osoba. Među ubijenima je bilo 112 muškaraca i 106 žena, od čega 94 djece do 15 godina starosti. U šumi Domačaj lug, kilometar od sabirališta u Skakavcu ubijeno je 145 ljudi. Izdvojene su žrtve iz sela Lipje i dijela Skakavca, koje su utrpane u kamione i otpremljene u Lipje, na drugo stratište, u šumu Lipjansko mlađe. Tu su pogubljene još 73 žrtve (Srbi iz sela Lipje, njih 42 ili 43 i Romi iz naselja Pištac i Glavica). Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 6. siječnja 1942: Pripadnici 5. i 6. ustaške bojne, stacionirani u Dvoru na Uni i Bosanskom Novom izvršili su upad u selo Matijevići, nedaleko od Dvora. Pohvatano je 115 stanovnika sela i odvedeno u ustaški zatvor u Dvoru. U tijeku hvatanja ubijeno je 7, a u Dvoru još 5 muškaraca i žena. Nakon 15 dana uhićenici su deportirani u logore Jasenovac i Stara Gradiška, gdje su većinom ubijeni.

 6.-7. siječnja 1942: Pokolj nad srpskim stanovništvom u selima Šipovica i Pridvorica u Gornjem Borču (mikroregija između Gacka i Kalinovika, u gornjem toku Neretve). Najprije su 6. siječnja poklani članovi obitelji Lero u Šipovici (15 članova porodice), da bi sutradan, 7. siječnja, bili ubijeni članovi 15 obitelji u Pridvorici (ukupno 147 lica). U Pridvorici su najprije zaklani muškarci, a njihove žene i djeca su potom živi spaljeni. Obljavljeni su poimenični podaci o stradalima. Snažno ustaško uporište u Gornjem Borču neutralizirale su snage NOVJ 17.-18. travnja 1942., tako da do kraja rata na ovom prostoru nije bilo ustaškog uporišta.

 6.-15. siječnja 1942: Stradanje 58 stanovnika sela Pješćanica pokraj Vrginmosta. Stradali stanovnici ubijeni su u selu, tijekom nekoliko dana siječnja 1942., a selo je opljačkano i spaljeno. Među ubijenima je 11 djece. Obljavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 10. siječnja 1942: Ubojstvo 43 stanovnika sela Donja Čemernica, pokraj Vrginmosta, u logoru Jasenovac. Među ubijenima bilo je 21 dijete. Tijekom siječnja 1942. stradalo je ukupno 54 stanovnika Donje Čemernice. Selo je imalo velika stradanja i prethodne godine, kada su ustaše 3. kolovoza 1941, u glinskoj crkvi ubili 130 muškaraca iz ovom mjesta. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 10. siječnja 1942: Uhićenje 2 komunista i 5 simpatizera NOP-a hrvatske nacionalnosti u selu Šemovac pokraj Đurđevca. Objavljena su imena uhićenih lica. Neki od njih su kasnije sprovedeni u logore.

 13-14. siječnja 1942: Ubojstvo oko 200 srpskih muškaraca iz sela Kometnik i susjednog zaseoka Dobrić nedaleko od Voćina (kotar Podravska Slatina). Počinitelji zločina bili su ustaše iz Podravske Slatine i drugih dijelova Slavonije. Ovaj zločin predstavlja jedan od prvih masovnih zločina ustaša nad cjelokupnim stanovništvom nekog seoskog naselja u Slavoniji. Na licu mjesta, u selu Kometnik, ubijeno je oko 28 stanovnika, dok su ostali stanovnici deportirani van sela. Muškarci iz Kometnika i Dobrića (174 iz prvog i 32 iz drugog sela) otjerani su u improvizirani zatvor u Voćinu, dok su žene sa djecom (spominje se brojka od 190) odvedene u Zdence, selo između Podravske Slatine i Našica, gdje su izolirani u privremenom logoru. U podrumu voćinskog zatvora od nedostatka zraka ugušilo oko 25 zatočenika, dok su ostali ubijeni iz pušaka 14. siječnja 1942. godine. Desetak muškaraca nije ubijeno jer su ostavljeni da pokapaju mrtve. Prema podacima Zemaljske komisije za utvrđivanje zločina okupatora i njegovih pomagača utvrđena su imena 175 stradalih stanovnika Kometnika 13-14. januara 1942. Ovaj spisak nije konačan. Zatočene žene sa djecom su nakon određenog vremena puštene iz privremenog logora u Zdencima i vraćene su kućama.

 14. siječnja 1942: Pokolj u Drakseniću pokraj Bosanske Dubice. Ustaše i pripadnici Hrvatskog domobranstva 14. siječnja 1942., u sklopu napada na Donju Gradinu i Draksenić, ubili su 207 stanovnika srpskog sela Draksenić, mahom žena i djece. Ustaše su ubili oko 130, a domobrani oko 70 stanovnika sela. Najveći broj stradalih je ubijen u seoskoj pravoslavnoj crkvi. Pokolj u crkvi preživjele su Anka Pavković i Mara Blagojević koje su bile teže ranjene hladnim oružjem. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. Tijekom Drugog svjetskog rata život je izgubilo 896 stanovnika Draksenića.

 14. siječnja 1942: Ubojstvo 48 stanovnika sela Bukovica pokraj Vrginmosta. Ubojstva su izvršena u selu i u šumi Gominac. Među ubijenima bilo je 15 djece. Prethodno je 5. siječnja ubijeno 7 stanovnika sela, a kasnije, 20. siječnja 1942., u logoru Jasenovac ubijeno je još 18 stanovnika Bukovice. Ukupno je tijekom siječnja 1942. stradalo 18 djece iz Bukovice. Prethodne godine, 3. kolovoza 1941., u glinskoj crkvi ubijeno je 85 odraslih muškaraca iz sela. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 14. siječnja 1942: Strijeljanje 5 komunista, zatočenika ustaškog zatvora u Zagrebu.

 17. siječnja 1942: Strijeljanje 20 komunista i aktivista NOP-a, srpske i hrvatske nacionalnosti, na Dudiku u Vukovaru. Strijeljana lica bila su iz Bršadina, Negoslavaca i Borova Naselja. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 19. siječnja 1942: Ubojstvo 3 pripadnika NOP-a hrvatske nacionalnosti u selu Greda pokraj Siska. Objavljena su imena stradalih.

 20. siječnja 1942: Strijeljanje 14 komunista, aktivista i simpatizera NOP-a iz Stare Pazove, slovačke i srpske nacionalnosti, na Dudiku u Vukovaru. Ova lica su, uz veći broj drugih stanovnika Stare Pazove, uhapšena 17. studenog 1941. Jedan broj uhićenika je pušten. Među uhićenima bio je i komunist Janko Čmelnik, kasnije proglašen za narodnog heroja, koji je strijeljan 12. svibnja 1942. u Sremskoj Mitrovici.

 20. siječnja 1942: Jedna od masovnih likvidacija u logoru Jasenovac koju je moguće kronološki locirati i strukturirati na osnovu svjedočenja nekoliko preživjelih logoraša. Prema svjedočenju više logoraša, toga dana je u logoru ubijeno oko 120 zatočenika koji su se kao bolesnici nalazili u improviziranoj logorskoj bolnici. Najodgovorniji za ovaj zločin bio je upravnik logora Vjekoslav Maks Luburić.

 20.-21. siječnja 1942: Ubojstvo 102 stanovnika sela Batinova Kosa pokraj Vrginmosta. Od ovog broja stradalih, 20. siječnja 1941. u Ratkovića Strani u selu Čemernica, ubijeno je 74 stanovnika Batinove Kose, mahom žena i djece. Ostatak stradalih ubijen je u selu Batinova Kosa, 21. siječnja. Među žrtvama pokolja 20-21. siječnja, bilo je 32 djece. Selo je spaljeno. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 20.-21. siječnja 1942: Stradanje srpskog stanovništva na području Donjeg Borča (sela u gornjem toku Neretve: Kruščica, Pločnik, Presedovac, Porija, Obrnja, na lijevoj obali Neretve i Krupac, Dubrava, Trnovica, Mekoči, Cerova, Rastovac i Klinja, na desnoj obali rijeke). U literaturi se spominje stradanje 49 lica (13 staraca, 24 žene i 12 djece). Stradanje bi bilo veće da nije došlo do evakuacije stanovništva u sela pod partizanskom kontrolom. Sva ova naselja su opljačkana i spaljena.

 22.-30. siječnja 1942: Ofenziva ustaško-domobranskih snaga i oružništva (žandarmerije) NDH na slobodni teritorij između Kostajnice i Petrinje na Baniji. Ovim snagama zapovijedao je pukovnik Ivan Mrak. Ubojstva, uhićenja, pljačke i paljenje izvršeni su u sljedećim selima: Svinjica, Staro Selo, Jabukovac, Mlinoge, Jošavica, Komogovina. Na osnovu raspoloživih podataka nije moguće rekonstruirati broj ubijenih stanovnika ovih sela. Većina stanovnika uspjela je pobjeći na Šamaricu uoči i za vrijeme napada. Prema podacima NDH provenijencije u ovom razdoblju ustaše su opljačkali i popalili Komogovinu, Zrilić, Gornju Pastušu, Donju Pastušu i Rakovac, pobivši prema vlastitom priznanju "70-100" žena, djece i staraca iz tih sela.

 24.-30. siječnja 1942: Prema izvještaju ustaškog Zapovjedništva vojne krajine iz Sarajeva, u logor Jasenovac je od 24. do 20. siječnja 1942. upućeno 185 Srba s područja Višegrada, Čajniča i Rogatice.

 25. siječnja 1942: Ustaše i pripadici oružništva (žandarmerije) NDH zapalili polovinu sela Obljaj (kotar Glina) i nekoliko zaselaka susjednog sela Bosanska Bojna. Lokalno stanovništvo na vrijeme se povuklo koristeći zaštitu partizana. Toga dana neutralizirana je oružnička postaja u Obljaju.

 25. siječnja 1942: U ustaški zatvor u Zagrebu sprovedena 3 komunista hrvatskog porijekla uhvaćena u blizini Siska. Dvojica su kasnije sprovedena u logor Jasenovac gdje su ubijeni.

 29.-30. siječnja 1942: Pokolj nad stanovništvom sela Šegestin, Oraovica i Draškovac pokraj Dvora na Uni, bez obzira na starost i spol. Zločin se dogodio u selu Šegestin. Pokolj su izvršili ustaše iz sela Zrin, Divuša, Unčani i Struga Banska, pokraj Dvora i pripadnici ustaške bojne pod zapovjedništvom pukovnika Narcisa Jaszenskog. Postoje različiti podaci o broju stradalih. Jedni izvori navode 189 žrtava, a drugi izvori ističu 273 stradala stanovnika ovih sela, pri čemu se navodi da je ubijeno 84 stanovnika Šegestina (38 djece, 26 žena i 23 muškarca), dok se za ostatak žrtava navodi da su bili iz Oraovice i Draškovca. Sva tri sela su opljačkana i spaljena.

Veljača 1942.

 3.-4. veljače 1942: Stradanja stanovništva sela Piskavica, između Banja Luke i Prijedora. Pokolj je izvršen u zaseoku Miloševići gdje je ubijeno 54 stanovnika, bez obzira na pol i starost, od kojih je 17 spaljeno u kući Jovana Miloševića. Među ubijenima bilo je 23 djece. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 7. veljače 1942: Masovni pokolj nad srpskim stanovništvom u naseljima nedaleko od Banja Luke: rudnik Rakovac, Drakulić, Motike, Šargovac. Najprije je u rudniku Rakovac ubijeno 37 rudara srpske nacionalnosti, a potom u selu Drakulić ubijeno je hladnim oružjem i tupim predmetima, kako se ističe u literaturi, oko 1430 lokalnih Srba, bez obzira na starost i spol. Isti postupak počinjen je i u obližnjim Motikama, gdje je ubijeno 672 lica, i Šargovcu, gdje je ubijeno 114 lica. Ukupno je u ova četiri naselja ubijeno oko 2216 lica. Tijekom 1982. objavljeni su poimenični podaci za 1038 stradalih stanovnika Drakulića, 54 stradala stanovnika Motika i 87 stradalih stanovnika Šargovca. Zločin su izvršili ustaše iz Banja Luke i okolnih naselja, predvođene fratrom Vjekoslavom Filipovićem (Miroslavom Majstorovićem), koji je osobno sudjelovao u ubijanju, dok je najodgovorniji za organiziranje zločina bio Viktor Gutić, veliki župan i stožernik Ustaškog stožera Sana i Luka.

 12. veljače 1942: Transport 17 Židova iz Zagreba u logor Jasenovac. Objavljena su imena transportiranih lica.

 sredina veljače 1942: Transport 94 lica židovske nacionalnosti, stanovnika grada Zenice u logor Jasenovac i logor Stara Gradiška. Transportirani su židovske žene, djeca, starci i manji broj odraslih muškaraca (većina odraslih židovskih muškaraca iz Zenice transportirani su u logor Jasenovac 20. rujna 1941). Zeničke žene i najmlađa djeca otpremljeni su u logor Stara Gradiška, a ubrzo potom iz Stare Gradiške transportirani su u logor Đakovo, gdje su svi stradali.

 sredina veljače 1942: Transport većeg broja židovskih stanovnika Visokog u ustaške logore. Transportirani su židovske žene, djeca i starci. Većina židovskih muškaraca iz Visokog transportirana je u logor Jasenovac 30. listopada 1941). Od predratnih 199 Jevreja u Visokom rat je preživjelo samo 18 osoba. Realno je pretpostaviti da je u veljači 1942. u logor internirano nešto više od 100 lica.

Ožujak 1942.

 1. ožujka 1942: Uhićenje većeg broja stanovnika srpskog sela Benkovac pokraj Okučana, u kotaru Nova Gradiška.

 3.-4. ožujka 1942: Stradanje stanovništva sela Crnaja, zapadno od Cazina. Zločin su izvršili ustaše i pripadnici Muslimanske milicije iz sela Šturlić. Selo je opljačkano i spaljeno, dio stanovništva pobijen,a veći dio stanovništva je izbjegao na Kordun. Ovo selo do tada je bilo pošteđeno većih stradanja zbog spremnosti lokalnog stanovništva da pristupi ustanku. Prema objavljenim podacima, selo Crnaja je tijekom 1942. imalo 77 žrtava fašističkog terora. Znatan broj od ovih 77 stradao je početkom ožujka 1942. Selo je ukupno imalo 161 žrtvu fašističkog terora tijekom rata.

 4. ožujka 1942: Napad ustaško-domobranskih snaga (4. posadni ustaško-domobranski zdrug pod zapovjedništvom pukovnika Ivana Mraka) na selo Dragotina, istočno od Gline. Prema izvorima partizanske provenijencije toga dana u Dragotini ubijeno je oko 50 stanovnika.

 sredina ožujka 1942: Kolektivna deportacija romskog stanovništva iz okoline Virovitice u logor Jasenovac, bez obzira na starost i spol. Iz naselja Lješčare odvedeno je oko 140, a iz Špišić Bukovice oko 40 osoba. Niko od njih nije preživio rat.

 21.-22. ožujka 1942: Ubojstvo 72 stanovnika sela Komesarac pokraj Cetingrada (kotar Slunj). Među ubijenima bilo je 41 dijete. Zločin je izvršen na nekoliko lokacija u selu i okolini. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 23. ožujka 1942: Ubojstvo 40 stanovnika sela Brezovac, nedaleko od Rakovice (kotar Slunj). Većina stanovnika zaklana je u Brezovcu,a jedan dio je ubijen u Furjanu. Među ubijenima bilo je 14 djece. Selo Brezovac je tijekom Drugog svjetskog rata imalo 69 žrtava fašističkog terora, pri čemu su ustaše pobili većinu stradalih. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 23. ožujka 1942: Ubojstvo 52 srpska stanovnika sela Furjan pokraj Slunja. Zločin se dogodio u selu Furjan. Među ubijenima bilo je 23 djece. Selo Furjan imalo je ukupno 122 žrtve fašističkog terora, pri čemu su većinu žrtava ubili ustaše. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 23. ožujka 1942: Ubojstvo komunisticeNade Dimić u logoru Stara Gradiška. Nada Dimić je kasnije proglašena za narodnu heroinu. Uhićena je 4. prosinca 1941. Mučena je u ustaškom zatvoru i logoru.

 23. ožujka 1942: Jedna od masovnih likvidacija u logoru Jasenovac koju je moguće kronološki locirati i strukturirati na osnovu svjedočenja nekoliko preživjelih logoraša. Prema svjedočenju više logoraša, toga dana je u logoru ubijeno 50-60 zatočenika koji su se kao bolesnici nalazili u improviziranoj logorskoj bolnici. Najodgovorniji za ovaj zločin bio je upravnik logora Vjekoslav Maks Luburić. Drugi izvor navodi da se zločin dogodio 18. ožujka 1942. i da je tada ubijeno 20 bolesnika iz logorske bolnice.

 25. ožujka 1942: Ubojstvo 13 stanovnika sela Komić pokraj Udbine. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. Krajem godine, 14. prosinca 1942., u Komiću je ubijeno 26 lokalnih stanovnika, bez obzira na starost i spol. Prethodne godine, 1. kolovoza 1941., ubijeno je 19 seoskih muškaraca.

 28. ožujka 1942: U logor Jasenovac i u logor Stara Gradiška upućeno preko 100 Židova iz Travnika, svih uzrasta i oba spola. Objavljeni su poimenični podaci o 86 deportiranih travničkih Židova, pri čemu njihova djeca u ustaškom dokumentu nisu poimenice navedena.

Travanj 1942.

 početak travnja 1942: Ubojstvo 20 komunista hrvatskog podrijetla u logoru Stara Gradiška. Komunisti su zatočeni u jednu ćeliju i ubijeni su glađu i žeđu. Zločinom je upravljao Vjekoslav Maks Luburić, koji je tada boravio u Staroj Gradiški. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 2.-3. travnja 1942: U selu Staza pokraj Kostajnice oružništvo (žandarmerija) NDH uhitila 8 muškaraca srpske nacionalnosti pod sumnjom da pomažu NOP. U izvoru se ne navodi daljnja sudbina ovih ljudi.

 3. travnja 1942: Ubojstvo 93 stanovnika sela Begovo Brdo, pokraj Cetingrada, u kotaru Slunj. Među ubijenima bilo je 39 djece. Zločin nad lokalnim stanovništvom počinjen je u samom selu i na lokalitetu Latićke kod sela Batnoge. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. Prema podacima povjesničara Đure Zatezala ustaše iz Pavelićeve tjelesne bojne pod zapovjedništvom Ante Moškova, ubile su 3. travnja 1942. 121 stanovnika iz Begovog Brda i nekoliko okolnih sela, pri čemu je najveći broj stradalih bio iz Begovog Brda. "Njih 73 su poklali ustaše u šumi Latićkima kod sela Batnoge iskopavši pod batinama zločinaca sami sebi masovnu grobnicu. Istoga dana hvatali su srpske seljake kod njihovih kuća, na njivama i pobili ih 48." U zločinu su sudjelovali i ustaše sa područja Cetingrada i Slunja. Poznata su imena pojedinih počinitelja zločina. Selo je ponovo stradalo 26. travnja 1942. kada su ustaše ubili 22 lokalna stanovnika. Begovo Brdo je imalo ukupno 134 žrtve fašističkog terora i 8 palih boraca.

 3. travnja 1942: Ubojstvo 9 stanovnika sela Polojski Varoš, pokraj Cetingrada, u kotaru Slunj. Jedan dio žrtava ubijen je na lokalitetu Latićke kod Batnoge. Selo je imalo ukupno 38 žrtava fašističkog terora tijekom rata. Objavljeni su podaci o stradalima.

 3. travnja 1942: Ubojstvo 15 srpskih stanovnika sela Gornja Žrvnica, pokraj Cetingrada, u kotaru Slunj. Većina ubijenih bili su žene i djeca. Među ubijenima bilo je 5 djece. Zločin je počinjen u selu Gornja Žrvnica. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 3.-4. travnja 1942: Ubojstvo 16 stanovnika sela Samarevci pokraj Cetingrada, u kotaru Slunj. Među ubijenima bilo je 10 djece. Zločin nad lokalnim stanovništvom počinjen je u samom selu. Selo je imalo ukupno 28 žrtava fašističkog terora tokom rata. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 3.-10. travnja 1942: Ubojstvo 11 stanovnika sela Kutanja pokraj Veljuna u šumi Otmić. Objavljeni su podaci o stradalima. Selo Kutanja imalo je 21 žrtvu fašističkog terora, pri čemu su većinu ubili ustaše.

 5. travnja 1942: Ubojstvo 52 srpska stanovnika sela Snos pokraj Veljuna. Među ubijenima bilo je 19 djece. Većina žrtava ubijena je u selu Snos, a manji dio u okolini. Nedugo zatim, 10. travnja, ubijeno je još 6 stanovnika sela Snos, pretežno u obližnjem selu Rabinja. Snos je tijekom rata imao 85 žrtava fašističkog terora, pri čemu su većinu žrtava ubili ustaše. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 10. travnja 1942: Stradanje 220 stanovnika srpskog sela Katinovac pokraj Topuskog, pretežno žena i djece, u vrijeme ustaško-domobranske ofenzive na Petrovu goru. Žrtve su na prijevaru pohvatane, kao sudionici zbjega, od strane ustaša i domobrana i zatim ubijene u selu od strane ustaša. Najveći broj žrtava ubijen je kolektivnim spaljivanjem. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. Selo Katinovac je tijekom Drugog svjetskog rata imalo 411 žrtava fašističkog terora i 50 poginulih partizanskih boraca, dok je 58 stanovnika umrlo od tifusa.

 10.-11. travnja 1942: Stradanje 13 srpskih stanovnika sela Pašin Potok pokraj Cetingrada, u kotaru Slunj. Selo je imalo ukupno 83 žrtve fašističkog terora. Tijekom 1942. u logoru Stara Gradiška stradao je 21 stanovnik Pašinog Potoka. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 14.-15. travnja 1942: Kolektivna deportacija stanovnika srpskog sela Mlaka pokraj Jasenovca, bez obzira na starost i spol, u logor Jasenovac. U noći 13.-14. travnja 1942. uhićeno je gotovo cjelokupno stanovništvo sela, najmanje oko 1.100 ljudi. Zarobljavanje je izbjeglo samo 18 stanovnika koji su se uspjeli sakriti. Iste večeri u selu su ubijena 24 muškaraca. Nedugo nakon deportacije u Jasenovac, stanovnici Mlake su sprovedeni u logor u Staroj Gradiški, gdje je izvršena njihova selekcija. Oni koji su bili sposobni za rad deportirani su u njemačke logore. Muškarci su 2. svibnja 1942. deportirani u Prihvatni logor Zemun (Staro sajmište). Zatim su u rujnu 1942. prebačeni u obližnji Logor Organizacije Tot na Ušću, da bi u listopadu Dunavom bili deportirani u Njemačku, a zatim u Norvešku, gdje je većina umrla ili ubijena. Dio radno sposobnih žena je također sproveden u njemačke logore. Ostatak stanovništva: žene, djeca i radno nesposobni muškarci ubijeni su u logoru Jasenovac. Objavljeni su poimenični podaci za za 933 stradala stanovnika Mlake u Drugom svjetskom ratu. Od ovog broja 286 su djeca mlađa od 14 godina. Realno je pretpostaviti da ovo nije konačan broj žrtava. Od 161 stanovnika Mlake interniranih u nacističke logore u Norveškoj, u ovim logorima stradalo je 117 lica. Nekoliko dana prije deportacije Mlačana u logore stanovnici susjednog srpskog sela Jablanac Jasenovački izbjegli su preko Save na slobodni teritorij pod kontrolom partizana.

 15. travnja 1942: Transport 56 muškaraca iz ustaškog zatvora u Banja Luci u logor Jasenovac. Ovi ljudi bili su iz seoskih naselja sa područja Banja Luke, Manjače, Lijevča polja i Prnjavora (sela: Obrovac, Kokori, Ljubačevo, Dobrnja, Slatina, Romanovci, Braniševci, Krupa na Vrbasu, Skakavci, Brezičani).

 sredina travnja 1942: Uhićenje oko 250 stanovnika Sarajeva. Prema svjedočenju preživjelog uhićenika, od ovog broja 2/3 su bili lica srpske, a ostatak hrvatske i bošnjačke nacionalnosti. Od oko 250 uhićenika, oko 180 je ubrzo transportirano u logor Jasenovac, odakle je oko 150 uhićenika 17. svibnja 1942. transportirana u Prihvatni logor Zemun na Starom sajmištu.

 sredina travnja 1942: Kolektivna deportacija romskog stanovništva iz Turanovca i Dugog Sela (kotar Virovitica) u logor Jasenovac. Postojeći podaci govore o deportaciji 44 lica. Svi su stradali u logoru.

 sredina travnja 1942: Sprovođenje u logor Jasenovac 14 stanovnika sela Čečavac pokraj Slavonske Požege. Svi su stradali u logoru. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 sredina travnja 1942: Sprovođenje treće grupe Židova iz Zenice u logor Jasenovac. U ovoj grupi nalazilo se 16 muškaraca, žena i djece. Svi su stradali u logoru. Prva grupa zeničkih Židova transportirana je u logor u rujnu 1941., a druga grupa u travnju 1942.

 16. travnja 1942: Uhićenje 24 lica bošnjačke i 10 lica srpske nacionalnosti u Visokom, "zbog pomaganja partizanima". Uhićenici su transportirani u ustaški zatvor u Sarajevu, a odatle, 10. svibnja 1942., dijelom u logor Jasenovac.

 18. travnja 1942: Stradanje stanovnika sela Crni Potok pokraj Topuskog. Toga dana ustaše su na prijevaru pohvatali 64 žene i djece iz Crnog Potoka, u zbjegu na Petrovoj gori. Od 64 žrtve, 18 je spaljeno. Tijekom i nakon ustaške ofenzive na Petrovu goru stradalo je 112 stanovnika Crnog potoka. Tijekom Drugog svjetskog rata selo je imalo ukupno 376 ubijenih, poginulih i lica umrlih od tifusa, među kojima je 58 palih boraca. Objavljeni su podaci o stradalima.

 18. travnja 1942: Masovna uhićenja romskih stanovnika na području Bosiljeva pokraj Duge Rese. Uhićeno je 7 stanovnika sela Bosiljevski Potok, 11 stanovnika sela Otok na Dobri, 7 stanovnika sela Johi, 6 stanovnika sela Podrebar, 3 stanovnika sela Radočaji, 7 stanovnika sela Skoblić Brdo, 5 stanovnika sela Skukani, 7 stanovnika sela Tomašići, 11 stanovnika sela Varoš Bosiljevska. Uhićeni su sprovedeni u logor Jasenovac gdje su ubijeni 8. lipnja 1942.

 23. travnja - 3. svibnja 1942: Prema podacima Ustaške nadzorne službe od 23. aprila do 3. maja 1942. u kotaru Ludbreg uhvaćeno je 11 komunista, a 1 je ubijen, u kotaru Varaždin uhvaćeno je 7 komunista, a 5 je ubijeno, u kotaru Koprivnica uhvaćeno je 5 komunista, a 3 su ubijena. Ubojstva i uhićenja komunista na području kotara Varaždin odigrala su se u selu Jalkovec.

 25. travnja 1942: Uhićeno 4 lica hrvatske nacionalnosti u selu Ladešić Draga pokraj Duge Rese. Uhićenici su sprovedeni u logor Stara Gradiška gdje su ubijeni.

 26. travnja 1942: Ubojstvo 22 stanovnika sela Begovo Brdo, pokraj Cetingrada, u kotaru Slunj. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. Prethodno, 3. travnja 1942., ustaše su ubili 91 stanovnika Begovog Brda.

 29. travnja 1942: U selu Jalkovec pokraj Varaždina od strane oružništva (žandarmerije) NDH ubijeno 5 komunista, a 6 ih je zarobljeno. Među ubijenima bili su Florijan Bobić i Marija Vidović, kasnije proglašeni za narodne heroje. Sve žrtve bile su hrvatske nacionalnosti.

Svibanj 1942.
 1. svibnja 1942: U mjestu Ivanec i okolnim selima u Hrvatskom zagorju pripadnici Ustaške doknadne bojne ubile jednog komunista, ranile drugog komunista i uhitili 13 osoba za koje se navodi da su "poznati komunisti". Sva osobe bile su hrvatske nacionalnosti, osim jednoga. U izvoru nije navedena daljnja sudbina ovih osoba.

 3.-5. svibnja 1942: Ubojstvo 16 srpskih muškaraca u selu Rabinja pokraj Veljuna. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 5. svibnja 1942: Masovna uhićenja romskog stanovništva na području Duge Rese. Toga dana ustaše su uhitili 15 romskih stanovnika Carevog Sela pokraj Barilovića (među uhićenima je bilo 6 djece, 5 žena i 4 odrasla muškarca), 4 romska stanovnika Koranskog Brega i 40 stanovnika Mrežničkog Briga. Svi su pobijeni u logoru Jasenovac tijekom 1942. Objavljena su imena stradalih

 6. svibnja 1942: Stradanje Židova u gradu Vlasenici. Zločin je izvršila ustaška Crna legija na lokalitetu Ružina Voda, između Vlasenice i Han Pijeska. U dostupnoj literaturi ne navodi se broj ubijenih vlaseničkih Židova u ovim okolnostima.

 6.-8. svibnja 1942: Uhićenje komunista i naoružanih "vojnih bjegunaca" u selu Poznanovec pokraj Zlatara u Hrvatskom zagorju. Uhićeno je 18 lica, a jedno lice, za koga se navodi da je "vojni bjegunac", je ubijeno. Među uhićenima, 15 su bili stanovnici Poznanovca, a 3 Gornje Bedekovčine. Svi su bili hrvatske nacionalnosti. Uhćenja i ubojstva izvršili su pripadnici oružništva NDH. Uhićenici su bili prebačeni u ustaški zatvor u Zagrebu. U izvoru nije navedena daljnja sudbina ovih lica.

 8. svibnja 1942: Kolektivna deportacija srpskog stanovništva mjesta Jasenovac i Uštica u logor Jasenovac. Prilikom uhićivanja ubijeno je nekoliko osoba. Uhićeno je više stotina osoba. Prema svjedočenjima preživjelih, sutradan, 9. svibnja, uhićene žene i djeca iz jasenovačkog logora deportirani su u logor Stara Gradiška. Iz Prihvatnog logora na Starom sajmištu, 27. svibnja 1942. oslobođeno je 19 zatočenih stanovnika Jasenovca i Uštice, koji su prethodno transportirani u ovaj logor iz logora Jasenovac. Većina uhićenih je stradala u ustaškim logorima, dok je određen broj radno sposobnih muškaraca i žena transportiran u njemačke logore. Tijekom Drugog svjetskog rata stradalo je 367 stanovnika mjesta Jasenovac kao žrtve fašističkog terora.

 8. svibnja 1942: Uhićenje 32 romska stanovnika sela Ponorac pokraj Duge Rese. Uhićenici su transportirani u logor Jasenovac gdje su ubijeni. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 9. svibnja 1942: Uhićenje poznatog hrvatskog ljevičara i HSS-ovca, Mihovila Pavleka Miškine u selu Đelekovec pokraj Koprivnice. Miiškina je već sutradan sproveden u ustaški logor. Ubijen je najvjerovatnije u srpnju 1942., ali ostaje nepoznanica je li se to dogodilo u logoru Stara Gradiška ili u logoru Jasenovac. Miškina je bio uhićivan i prethodne 1941. godine.

 10. svibnja 1942: Ubojstvo 27 stanovnika sela Poljani smještenog nedaleko od Topsukog. Žrtve su ubijene na Petrovoj gori, u zbjegu. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 10. svibnja 1942: Ubojstvo 17 stanovnika srpskog sela Udbinja pokraj Skakavca, na Kordunu, na stratištu Domačaj lug, nedaleko od Skakavca.

 11. svibnja 1942: Ubojstvo 111 mještana sela Pecka, smještenog između Vrginmosta i Velike Kladuše, na Kordunu. Zločin se dogodio na Petrovoj gori u vrijeme ustaško-domobranske ofenzive. Većina ubijenih bili su žene i djeca. Prethodno, 3. kolovoza 1941., ustaše su ubili 56, a 13.-17. rujna 1941. još 43 stanovnika. Selo je imalo ukupno 333 stradalih tijekom rata, od čega 289 žrtava fašističkog terora. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 12. svibnja 1942: Ubojstvo 33 stanovnika sela Malička, pokraj Vrginmosta, na Kordunu. Zločin se dogodio na Petrovoj gori u vrijeme ustaško-domobranske ofenzive. Većina ubijenih bili su žene i djeca. Selo je imalo ukupno 87 žrtava fašističkog terora tijekom rata. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 12. svibnja 1942: Ubojstvo 215 stanovnika sela Perna, pokraj Vrginmosta, na Kordunu. Zločin se dogodio na Petrovoj gori u vrijeme ustaško-domobranske ofenzive. Većina ubijenih bili su žene i djeca. Selo je imalo ukupno 388 žrtava fašističkog terora tijekom rata, od čega 170 djece. Ako uračunamo poginule partizanske borce i umrle od tifusa u zbjegu, onda je selo imalo 572 stradalih stanovnika. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 14.-15. svibnja 1942: Deportacija u logor Jasenovac i logor Stara Gradiška oko 1.800 pretežno žena, djece i staraca, iz zbjega na Petrovoj gori, koji su se počev od 14. svibnja 1942. predali ustašama. Većina ovih ljudi nije preživjela rat. Iz sela Vojišnica je u logorima NDH i na raznim stratištima nakon 14. svibnja 1942. stradala je 121 osoba, od čega 66 djece. Prema svjedočenju 19 preživjelih zatočenika logora Jasenovac sa područja kotara Vojnić moguće je kronološki locirati deportaciju uhvaćenih stanovnika Korduna u logore. Jedan dio radno sposobnih muškaraca i žena transportiran je od 19. svibnja 1942. u njemačke logore, uključujući Prihvatni logor Zemun, ali i logore u Njemačkoj i Norveškoj, gdje su mnogi ubijeni ili umrli. Manji broj logoraša (19 spomenutih svjedoka) oslobođen je krajem svibnja 1942. iz Prihvatnog logora Zemun i prebačen je u Srbiju.

 sredina svibnja 1942: "Prije rata u Zvorniku je bilo oko 118 Židova. U svibnju 1942. tadašnji zapovjednik mjesta Ljubomir Vujina, ustaški natporučnik, rodom iz Sarajeva, sa ostalim ustašama pohvatao je sve Židove iz Zvornika, odveo ih u Šabac i predao Nijemcima, koji su ih odveli u logor Banjicu."

 17. svibnja 1942: Deportacija 770 stanovnika sela Kinjačka, Bestrma i Blinjski Kut u logor Jasenovac. Sela se nalaze na Baniji, između Sunje i Siska. Ovaj broj proizilazi iz izvještaja 1. domobranskog zbora Glavnom stožeru Ministarstva domobranstva NDH, u kome se ističe da je među deportiranima bilo 210 muškaraca i 560 žena i djece. Iz izvještaja se može naslutiti da su deportaciju izvršili pripadnici Hrvatskog domobranstva. Sela su opljačkana.

 19.-20. svibnja 1942: Kolektivno uhićenje srpskih stanovnika sela Bodegraje i Lađevci pokraj Okučana u kotaru Nova Gradiška. Tijekom rata ustaše su u logore odveli 100 stanovnika Lađevaca i 133 stanovnika Bodegraja. Od ovog broja poimenice je poznato 98 stanovnika Lađevca i 98 stanovnika Bodegraja koji su stradali u logorima Jasenovac i Stara Gradiška. Poznati su podaci za stanovnike pojedinih naselja koji su stradali u ovim okolnostima.

 20. svibnja 1942: Kolektivno uhićenje srpskih stanovnika sela Rađenovci, Rajičići i Milisavci (kotar Novska) i Alavuke (kotar Pakrac). Uhićeni stanovnici ovih srpskih sela deportirani su u logor Stara Gradiška (na putu do Gradiške ubijeno je sedam mještana Milisavaca), gdje su neki ubijeni, da bi zatim jednim dijelom bili deportirani u logor Jasenovac, gdje će također znatno stradati. Jedan dio seljana je prošao i kroz njemačke logore. Tijekom rata stradalo je 97 stanovnika Milisavaca, 211 stanovnika Rajičića i 209 stanovnika Rađenovaca.

 20. svibnja 1942: Strijeljanje 2 pripadnika NOP-a u Zagrebu.

 28. svibnja 1942: Prema dopisu ustaškog redarstva iz Zagreba upravi logora Jasenovac, iz okolice Zagreba u logor je deportirano 69 romskih muškaraca i mladića. U dokumentu su navedeni poimenični podaci o deportiranima. U dokumentu se ne spominju žene i djeca ovih lica iako postoji velika vjerojatnost da su pripadnici ustaškog redarstva izvršili kolektivnu deportaciju romskih obitelji u logor, što je bila praksa koju su upražnjavali posebice tijekom 1942. godine.

 28. svibnja 1942: Uhićenje 6 romskih stanovnika sela Jakovci Netretićki, 8 romskih stanovnika sela Kolenovac, 11 romskih stanovnika sela Ladešić Draga, 4 romska stanovnika sela Veliki Modruš Potok pokraj Duge Rese. Uhićenici su deportirani u logor Jasenovac gdje su pobijeni. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 kraj svibnja 1942: Krajem travnja 1942. započela je izgradnja sabirnog logora za Židove u Osijeku, po nalogu Ustaške nadzorne službe. Logor je poznat pod nazivom Logor Tenja i nalazio se između Osijeka i obližnjeg mjesta Tenja. Prvi osječki Židovi izolirani su u logoru krajem svibnja 1942. (prethodno, u ljeto 1941., oko 500 osječkih židovskih muškaraca transportirano je za Liku i pobijeno je u logoru Jadovno). Početkom srpnja u logoru je boravilo oko 2000 osječkih Židova i oko 500 Židova deportiranih s područja Donjeg Miholjca, Valpova, Podravske Slatine i Virovitice. Židovi iz okolnih gradova bili su deportirani u logor od sredine lipnja. Logor su osiguravali pripadnici osječke ustaške pripremne bojne. Jedan dio osječkih Židova bio je izoliran na još dvije lokacije u gradu. Prvi transport logoraša za Auschwitz krenuo je 15. kolovoza s oko 1.000 logoraša (pretežno djece), a drugi transport je krenuo 22. kolovoza (ostatak logoraša, oko 1.800 osoba). Rat je preživjelo svega nekoliko deportiranih. Jedan dio logoraša sabirnog logora u Tenji (pretežno starija, bolesna i iznemogla lica, nesposobna za rad) ubijen je u logoru Jasenovac, tijekom kolovoza 1942. godine.

Lipanj 1942.
 početak lipnja 1942: Uhićenje oko 400 Roma iz Zemuna i okoline i njihova deportacija u logor Jasenovac. Uhićenje su izvršili pripadnici Hrvatskog domobranstva.

 početak lipnja 1942: Sa područja kotara Županja u logor Jasenovac, kako se ističe u izvještaju ustaškog redarstva iz Županje, upućeno "preko 2000" Roma (ili "83 vagona" Roma). Izvještaj je datiran na  5. lipnja 1942., što znači da se deportacija odvijala početkom lipnja. U izvještaju se spominju uhićeni Romi iz sela Vrbanja, Bošnjaci i Drenovci i navodi se da je u seoskoj općini Vrbanja "od 500 Cigana umakao samo jedan, a u Bošnjacima od 418 Cigana, umakao je također samo jedan Ciganin", kao i podatak da su u Drenovcima uhićeni svi romski stanovnici, bez navođenja broja uhićenih. U jasenovačkom logoru istrijebljene su čitave romske zajednice iz sela sa područja kotara Županja.

 2. lipnja 1942: Ubojstvo 118 srpskih civila u selu Gornje Primišlje (kotar Slunj), pretežno žena i djece. Mnoge žrtve su spaljene. Zločin je izvršen u selu Gornje Primišlje. Među ubijenima bilo je 34 djece. Kao žrtve fašističkog terora tijekom rata stradalo je 226 stanovnika Gornjeg Primišlja, pri čemu su većinu žrtava ubili ustaše. Objavljeni su poimenični podaci o stradalom stanovništvu.

 2. lipnja 1942: Ubojstvo 133 srpska stanovnika u selu Tobolić (kotar Slunj), pretežno žena i djece. Zločin je izvršen u selu Tobolić. Među ubijenima bilo je 51 dijete. U Toboliću je 2. lipnja 1942. ubijeno i 10 stanovnika sela Tržić. Kao žrtve fašističkog terora tijekom rata stradalo je 192 stanovnika Gornjeg Primišlja, pri čemu su većinu žrtava ubili ustaše. Objavljeni su poimenični podaci o stradalom stanovništvu.

 6.-7. lipnja 1942: Transport 24 osobe iz Banja Luke u logor Jasenovac. Među uhićenicima bilo je 15 osoba bošnjačke, 6 srpske i 4 hrvatske nacionalnosti. Objavljeni su poimenični podaci o uhićenicima.

 8. lipnja 1942: U selu Šarampovo pokraj Čazme oružništvo NDH uhvatilo 3 partizana bez oružja i 8 "seljaka jataka". U izvoru se ne navodi daljnja sudbina ovih ljudi.

 9. lipnja 1942: U selu Narta pokraj Bjelovara ubijena 3 stanovnika od strane oružništva NDH, zbog crtanja komunističkih simbola na lokalnoj crkvi.

 9.-10. lipnja 1942: Uhićenje 36 romskih stanovnika sela Šeketino Brdo, 13 romskih stanovnika sela Donje Prilišće, 12 romskih stanovnika sela Donje Stativepokraj Duge Rese. Svi su deportirani u logor Jasenovac gdje su ubijeni.

 9-15. lipnja 1942: Ustaše iz sela Zrin (kotar Dvor na Uni), tijekom ustaško-domobranske i njemačke ofenzive na slobodni teritorij Banije, izvršili su upade u okolna srpska naselja: Rogulje, Šegestin, Gornja Oraovica, Donja Oraovica, Šakanlije, Šamarička Draga, Šamarički Brđani, Švrakarica, Grabovica, Gorička. U ovim selima ubijena su ukupno 23 stanovnika koji se nisu uspjeli povući u zbjeg na Šamarici.

 10. lipnja 1942: U selu Gakovo pokraj Grubišnog Polja ubijena 2 stanovnika od strane oružništva NDH, "radi sumnje komunizma".

 12. lipnja 1942: U Zagrebu strijeljano 12 komunista, među kojima je 11 bilo hrvatske, a 1 srpske nacionalnosti. Objavljena su imena stradalih.

 13. lipnja 1942: Uhićenje 22 lica romske nacionalnosti u selu Bijela Stijena između Okučana i Pakraca. Uhićenje je izvršila ustaška bojna Vjekoslava Luburića. Uhićene su čitave obitelji koje su zatim deportirane u logor Jasenovac, gdje su svi ubijeni.

 15. lipnja - 5. srpnja 1942: U prvoj polovici lipnja1942. započeto je rasformiranje logora Đakovo. Prvi transport zatočenika upućen je u logor Jasenovac 15. lipnja 1942., a posljednji 5. srpnja 1942. Procjenjuje se da je u transportima bilo oko 2.800 Židovki sa djecom i oko 280 Srpkinja sa djecom. Kako se ističe u literaturi, "neposredno po dolasku u Jasenovac svi su pobijeni".

 15. lipnja 1942: Likvidacija 32 osobe srpske nacionalnosti u Dvoru na Uni. Riječ je o osobama uhvaćenim na području kotara Dvor na Uni tijekom ustaško-domobranske i njemačke ofenzive na slobodnom teritoriju Banije, 9.-15. lipnja 1942.

 15. lipnja 1942: Pripadnici NDH oružništva iz Trnova priveli u ustaški zatvor u Sarajevu 35 pripadnika NOVJ-a i NOP-a koje su uhvatili Talijani u okolici Kalinovika. U dokumentu se ne navodi daljnja sudbina ovih osoba.

 sredina lipnja 1942: Kolektivna deportacija romskih stanovnika iz pojedinih naselja kotara Virovitica u logor Jasenovac. Iz Suhopolja je deportirano oko 100 osoba, iz Borove 15, iz Pčelića 30, iz Pepelana 20, iz Gradine 18, iz Bačevca 36, iz Detkovca 150, iz Pivnice 22, iz Cabune 56, iz Trnave 8, iz Budanice 41, iz Žubrice 16, iz Naudovca 21, iz Orešca 20, iz Jasika i iz Novog Gaćišta 13, iz Budakovca 88, iz Gaćišta 31. Svi su stradali u logoru. Prema podacima Spomen područja Jasenovac i podacima iz znanstvene literature, poimeničan broj stradalih Roma u logoru Jasenovac sa područja kotara Virovitica iznosi 675 osoba. Ovo nije konačan broj.

 18. lipnja 1942: Uhićenje 14 romskih stanovnika sela Mračin, 26 romskih stanovnika sela Skupica, 23 romska stanovnika sela Zagradci, 5 romskih stanovnika sela Vukova Gorica pokraj Duge Rese. Uhićenici su sprovedeni u logor Jasenovac gdje su svi ubijeni tijekom 1942. Objavljena su imena stradalih.

 kraj lipnja 1942: Prema podacima ustaškog redarstva iz Banja Luke, sa područja između Prijedora i Banja Luke, u drugoj polovici srpnja 1942. u ustaške logore deportirano je 147 lica srpske i bošnjačke nacionalnosti. Bošnjaci: 42 iz Kamičana, 19 iz Kevljana, 6 iz Kozarca. Srpski zarobljenici (ukupno: 80) bili su iz sela: Lamovita, Verići, Omarska, Babići, Ivanjska, Bistrica, Balte.

Srpanj 1942.
 4.-5. srpnja 1942: Ubojstvo 40 partizanskih ranjenika pod Prosijom na Kozari, u vrijeme fašističkog napada na slobodni teritorij Kozare. Zločin su počinili pripadnici oružanih snaga NDH iz 3. gorskog zdruga pod zapovjedništvom pukovnika Mate Rupčića. Ovo nije jedini primjer zločina oružanih snaga NDH u danima fašističke operacije na Kozari. Njemačke i ustaške snage su također odgovorne za masakriranje nekoliko desetina ranjenika na području Široke Luke na Kozari. U zločinu nad ranjenicima na području Jugovića Brda i Mlječanice, sudjelovali su pripadnici ustaško-domobranske bojne "Šimić", pod zapovjedništvom potpukovnika Rudolfa Šimića i bojne "Šnur" pod zapovjedništvom potpukovnika Ivana Šnura.

 5.-15. srpnja 1942: Njemačke i ustaško-domobranske snage deportirale su u logore oko 68.500 stanovnika kotareva Bosanska Dubica, Bosanska Gradiška, Bosanski Novi, Prijedor i Banja Luka tijekom ofenzive na slobodni teritorij Kozare. Procjenjuje se da su gubici NOVJ-a i civilnog stanovništva u vrijeme ofenzive na Kozaru iznosili oko 10.000 ljudi. Većina uhvaćenih stanovnika Kozare i Potkozarja, deportiranih u logore u ljeto 1942., nije preživjela rat. Među stradalima najviše je bilo žena i djece.

 12. srpnja 1942: Osnutak dječjeg logora Jastrebarsko. Logor je osnovan prema odluci poglavnika Nezavisne Države Hrvatske Ante Pavelića. U logoru je prema podacima Zemaljske komisije za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača NR Hrvatske bilo zatočeno 3.336 djece, uglavnom podrijetlom sa područja Kozare i Korduna. Prema istim podacima, u logoru je do kraja listopada 1942. umrlo najmanje 449 djece. Prema podacima Dragoja Lukića, u logoru je umrlo 768 djece. Partizani su 28. kolovoza 1942. iz logora oslobodili nekoliko stotina djece (najčešće se spominje broj 727 oslobođene djece). Oslobođena djeca su potom našla utočište na Kordunu. Većina druge djece logoraša, koji zbog bolesti i iznemoglosti nisu mogli napustiti područje Jastrebarskog i prijeći na Kordun, nakon boravka u logoru, još tijekom rata, zbrinuta su u hrvatskim obiteljima.

 12. srpnja 1942: Deportacija 112 lica sa područja Banja Luke u logor Stara Gradiška. Objavljeni su poimenični podaci o deportiranima među kojima je bilo osoba srpske, bošnjačke i hrvatske nacionalnosti.

 14. srpnja 1942: Deportacija 17 lica različitih nacionalnosti iz ustaškog zatvora u Banja Luci u logor Jasenovac. Među deportiranima bilo je osoba bošnjačke, srpske, slovenske i hrvatske nacionalnosti.

 15.-20. srpnja 1942: U dva navrata, 15. srpnja i 20. srpnja 1942., ustaše su u Mudrić Selu pokraj Slunja ubili 12 mještana. Mudrić Selo je imalo ukupno 35 žrtava fašističkog terora tijekom rata. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 18. srpnja 1942: Ubojstvo 262 stanovnika sela Kordunski Ljeskovac pokraj Rakovice (kotar Slunj). Većina ubijenih bili su žene i djeca. Najveći broj stradalih mještana ubijen je u Klisi pokraj Kordunskog Ljeskovca. Zločin su izvršili ustaše sa područja Slunja i Cazinske krajine. Uskoro su uslijedila dva nova pokolja nad stanovništvom Kordunskog Ljeskovca, najprije 21. srpnja, a zatim 31. srpnja 1942., kada je ubijeno nekoliko desetina seljana. Selo je tijekom rata imalo ukupno 420 žrtava fašističkog terora, pri čemu su ogromnu većinu mještana ubili ustaše. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. Prilikom napada ustaša na Kordunski Ljeskovac stradao je i određeni broj odbjeglog srpskog stanovništva sa područja Cazinske krajine (Crnaja, Rujnica, Bugar). Veća stradanja spriječena su zahvaljujući otporu 4. bataljuna Drugog kordunaškog partizanskog odreda.

 18. srpnja 1942: Ubojstvo 67 stanovnika sela Mašvina pokraj Rakovice (kotar Slunj). Većina ubijenih bili su žene i djeca. Toga dana u Mašvini ustaše su ubili i veći broj stanovnika sela Basara i Koranski Lug. Selo Mašvina je tijekom rata imalo 86 žrtava fašističkog terora. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 18. srpnja 1942: Ubojstvo 20 stanovnika sela Basara pokraj Rakovice (kotar Slunj). Zločin se dogodio u selima Mašvina i Basara. Među ubijenima bilo je 14 djece. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 18. srpnja 1942: Ubojstvo 13 stanovnika sela Koranski Lug pokraj Rakovice (kotar Slunj). Među ubijenima bilo je četvoro djece. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 18.-21. srpnja 1942: Ubojstvo 11 stanovnika sela Jamarje pokraj Rakovice (kotar Slunj). Većina žrtava ubijena je u selu. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 18.-31. srpnja 1942: Ubojstvo 101 stanovnika sela Nova Kršlja pokraj Slunja. Većina ubijenih bili su žene i djeca. Jedan dio žrtava ubijen je 18. srpnja u Novoj Kršlji (ukupno: 33), drugi, najveći, dio 23. srpnja u Rakovici (ukupno: 48), treći, najmanji, dio u Oštarijskim Stanovima (ukupno: 5), a četvrti dio u Sadilovcu 31. srpnja 1942. (ukupno: 15), gdje je stradao zajedno sa stanovništvom Sadilovca. Ogromna većina žrtava usmrćena je klanjem ili spaljivanjem. Nedugo zatim, 15. kolovoza 1942., u selu Grabovac ubijeno je 27 stanovnika Nove Kršlje, zajedno sa mnogim stanovnicima Grabovca. Nova Kršlja je imala 165 žrtava fašističkog terora tijekom Drugog svjetskog rata. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 21. srpnja 1942: Ubistvo 10 stanovnika sela Močila pokraj Slunja. Selo je tokom rata imalo 60 žrtava fašističkog terora. Većinu stradalih pobile su ustaše. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 22. srpnja 1942: Deportacija 111 Židova iz Virovitice u logor Tenja pokraj Osijeka, odakle su u kolovozu 1942. deportirani u logor Auschwitz.

 24. srpnja 1942: Ustaško redarstvo iz Sarajeva uputilo 146 "nepoćudnih osoba" u logore Jasenovac i Stara Gradiška. U policijskom izvoru se ne navodi politička i etnička struktura deportiranih.

 25. srpnja 1942: Uhićenje 23 stanovnika sela Guber i Komorani, pokraj Livna, od strane livanjskih ustaša. Među uhićenima bilo je 14 Hrvata i 9 Bošnjaka (21 muškarac i 2 žene). Uhićene osobe su dijelom pobijene, a dijelom deportirane u logore.

 26. srpnja 1942: Uhićenje 23 osobe srpske nacionalnosti, članova partizanskih obitelji, u Putincima pokraj Rume, u Srijemu. Među uhićenicima bilo je 13 žena. Sva lica deportirana su u logor Jasenovac. Rat je preživjelo 8 uhićenih osoba iz Putinaca. Objavljena su imena stradalih.

 27. srpnja 1942: Uhićenje 55 muškaraca srpske nacionalnosti, simpatizera NOP-a, u Pećincima pokraj Rume, u Srijemu. Ove osobe su jednim dijelom (23 osobe) strijeljane u Rumi 14. kolovoza, a drugim dijelom (22 osobe) u Srijemskoj Mitrovici, također tijekom kolovoza 1942. Objavljena su imena stradalih.

 28. srpnja 1942: Uhićenje 14 muškaraca srpske nacionalnosti u Dobrincima pokraj Rume, u Srijemu. Ove osobe su strijeljane tijekom kolovoza 1942. u Srijemskoj Mitrovici. Objavljena su imena stradalih.

 28. srpnja 1942: Deportacija 170 osoba židovske nacionalnosti iz Banje Luke u ustaške logore. Prema izvoru ustaškog redarstva iz Banje Luke, ovaj broj bio je još veći. U ovom izvoru spominju se poimenice 61 muškarac i 101 žena židovskog podrijetla iz Banje Luke koji su transportirani u Jasenovac, ali se ne navodi broj njihove djece koja su također transportirana sa roditeljima u logore.

 28.-29. srpnja 1942: Masovna uhićenja srpskog seoskog stanovništva u selima kotara Nova Gradiška: Okučani, Bodegraje, Dubovac, Kosovac, od strane ustaša iz logora Stara Gradiška. Radno sposobne muškarce i žene ubrzo nakon dolaska u logor odvojila je njemačka komisija i transportirani u njemačke radne logore. Starije stanovništvo su ubili ustaše, dok su djeca izolirana u dječjem logoru u Sisku. Poznata su imena 80 stanovnika Dubovca i 60 stanovnika Okučana stradalih u ustaškim logorima.

 29. srpnja 1942: Uhićenje 6 pripadnika NOP-a u Novim Karlovcima pokraj Inđije u Srijemu. Uskoro je u selu uhićeno 16 osoba osumnjičenih za pomaganje NOP-u. Ova osobe su strijeljane tijekom ljeta 1942. Najodgovorniji za uhićenja bio je Stjepan Blažeković, šef ustaške policije u Srijemu. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 29. srpnja 1942: Uhićenje simpatizera NOP-a u selu Buđanovci pokraj Rume, od strane ustaša. Toga dana uhićeno je 11 osoba (10 muškaraca i jedna žena). Prethodno, 27. srpnja, ustaše su uhitili 2 stanovnika ovog sela. Sedmorica uhićenih muškaraca su strijeljani 6. kolovoza 1942. u blizini Rume, a trojica su osuđena na 10 godina robije. Početkom kolovoza ustaše su u Buđanovcima uhitili 15 muškaraca i žena. Svi su otjerani u privremeni logor u Rumi, odakle je jedna osoba puštena, a ostali su otjerani u logor Jasenovac. Rat je preživjelo samo 4 uhićenika.

 31. srpnja 1942: Stradanje stanovnika srpskih sela iz kotara Slunj i Cazinske krajine u selu Sadilovac pokraj Slunja. Toga dana ubijen je 361 stanovnik sela Sadilovac, kao i 15 stanovnika sela Nova Kršlja pokraj Slunja, a također i 71 stanovnik sela Bugar (kotar Bihać) i 6 stanovnika sela Crnaja (kotar Cazin). Iz Bugara i Crnaje, među žrtvama, bilo je 45 djece. Također, među stanovništvom Sadilovca i Nove Kršlje, većina ubijenih bili su žene i djeca. Većinu žrtava su spalili ustaše u lokalnoj pravoslavnoj crkvi. Nedugo zatim, 15. kolovoza 1942., ustaše su ubili 19 stanovnika Sadilovca u okolnim mjestima. Ustaše su tijekom rata ubili ukupno 385 stanovnika Sadilovca. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 31. srpnja 1942: Oblasno zapovjedništvo Gestapoa za Slavoniju i Srijem, uz pomoć njemačkih vojnika, izvršilo je masovno uhićenje stanovnika srijemskog sela Jazak pokraj Iriga, pod izgovorom da seljaci Jaska pomažu partizane. Prema postojećim podacima toga dana uhićeno je 154 muškarca i 11 žena. Objavljeni su podaci sa imenima 45 uhićenih stanovnika Jaska. Uhićenici su deportirani u privremeni logor u Rumi gdje su mučeni prilikom istrage. Nakon tri tjedna oko 40 stanovnika Jaska je pušteno iz logora, dok su ostale strijeljali ustaše tijekom kolovoza 1942. u Srijemskoj Mitrovici.

Kolovoz 1942.

Rujan 1942.

 1. rujna 1942: Kolektivna deportacija stanovnika sela Benkovac Okučanski i Cage (kotar Nova Gradiška) u fašističke logore. Sela su spaljena i opljačkana, a stanovništvo deportirano u Staru Gradišku. Sedmoro stanovnika Caga je strijeljano na licu mjesta. Nakon nekoliko dana, odrasle i radno sposobne muškarace Nijemci su odvojili u Staroj Gradiški i transportirali ih u radne logore u Njemačkoj. Stariji stanovnici su pobijeni u okolici Stare Gradiške, a djeca su transportirana u Dječji logor Sisak, gdje su mnoga pomrla, dok je dio žena pobijen u logoru Stara Gradiška, a ostatak je također transportiran u Njemačku. U logorima Jasenovac i Stara Gradiška stradalo je 67 stanovnika Benkovca i 47 stanovnika Caga.

 1. rujna 1942: Uhićenja dijela preostalih Srba u Novoj Gradiški, oba spola. Uhićeno je najmanje 76 osoba koje su zatim transportirane u Staru Gradišku, a kasnije u Jasenovac, gdje ih je većina ubijena (preživjelo je samo 9 osoba).

 početak rujna 1942: Kolektivna deportacija stanovnika romskog sela Kapetanovo Selo, u blizini Suhopolja (kotar Virovitica) u logor Jasenovac. Rat je preživjelo samo troje ljudi iz naselja. Procjenjuje se da je u Jasenovcu ubijeno preko 100 romskih stanovnika ovog sela.

 3. rujna 1942: Ubojstvo 16 srpskih stanovnika Drežnik Grada pokraj Slunja. Zločin su počinili ustaše iz Drežnika. Objavljeni su poimenični podaci o žrtvama.

 3. rujna 1942: Uhićenje 15 Židova u Cazinu. Riječ je o cazinskim i protjeranim bihaćkim Židovima. Prethodnog dana, prilikom partizanskog upada u Cazin, sa partizanima je krenulo 7 lokalnih Židova i na taj način izbjeglo smrt od ustaške ruke. Uhićene Židove ustaše su sproveli u vojni logor u Žegaru, pokraj Bihaća i zatim su ih pobili. Ustaše su poštedjeli obitelj dr. Izidora Levija. Ovu obitelj sa ukupno 6 članova oslobodili su partizani prilikom oslobođenja Cazina, 6. studenog 1942., kada su preostali cazinski Židovi krenuli sa partizanima. Objavljeni su podaci o stradalima.

 3. rujna 1942: Strijeljanje 12 stanovnika Kupinova u Srijemskoj Mitrovici. Stanovnici Kupinova su uhićeni krajem kolovoza 1942.

 3.-4. rujna 1942: Uhićenje stanovnika Iloka. Uhićenje je sproveo Ivan Vrkljan, zamjenik Viktora Tomića. Uhićeno je oko 50 osoba, pretežno srpske nacionalnosti. Među uhićenicima bilo je i desetak osoba hrvatske nacionalnosti. Uhićeni su 4. rujna deportirani u zatvor u Srijemskoj Mitrovici i sljedećih dana su bili postrijeljani.

 7.-8. rujna 1942: Masovno uhićenje srpskih i romskih stanovnika srijemskog sela Višnjićevo (tada: Grk), u kontekstu "Akcije Viktor Tomić". Uhićivanja su izvršili domobrani i ustaše. Objavljeni su poimenični podaci o 354 stradala stanovnika Višnjićeva, a koji su uhićeni tijekom rujna 1942. godine. Među stradalima bilo je 132 osobe romske nacionalnosti, među kojima je bio velik broj žena i djece. Za višnjićevačke Rome se navodi da su stradali u logorima Jasenovac i Stara Gradiška, a za stradale lokalne Srbe navodi se da su strijeljani u Srijemskoj Mitrovici ili su stradali u Jasenovcu. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 8. rujna 1942: Masovno uhićenje srpskih i romskih stanovnika srijemskog sela Jamena, u kontekstu "Akcije Viktor Tomić". Uhićenje su izvršili domobrani i ustaše. Slično uhićenje izvršeno je 17. rujna. Objavljeni su poimenični podaci o 284 uhićena srpska stanovnika Jamene, među kojima je bio velik broj žena, i podaci o 115 romskih uhićenih stanovnika ovog mjesta, među kojima su većina bili žene i djeca. Prema ovim podacima, među uhićenim Romima bilo je 40 djece. Jamenački Romi su svi pobijeni u logoru Jasenovac.

 8.-9. rujna 1942: Uhićenje 38 stanovnika Petrovaradina. Većina uhićenih bila je srpskog porijekla, a među uhićenicima bilo je nekoliko osoba hrvatskog i njemačkog podrijetla. Uhićenici su deportirani u Srijemsku Mitrovicu, a zatim u logor Jasenovac, odakle su pušteni tijekom 1942. godine. U logoru je stradala jedna žena iz Petrovaradina. Pretpostavlja se da su za zatočene sugrađane intervenirali lokalni Hrvati koji su se nalazili u strukturama vlasti u Petrovaradinu.

 9. rujna 1942: Strijeljanje 43 osobe pretežno srpske nacionalnosti u Srijemskoj Mitrovici. Toga dana u Mitrovici je strijeljano 28 stanovnika Zemuna, 4 Laćarka, 3 iz Novih Karlovaca, 2 iz Vojke, 2 Vizića, 1 Čortanovaca, 1 iz Stejanovaca i 1 lice čije mjesto prebivanja nije navedeno. Likvidacijom je rukovodio Viktor Tomić. Objavljeni su podaci o stradalima.

 9. rujna 1942: Uhićenje 30 srpskih muškaraca u selu Adaševci pokraj Šida, u okviru "Akcije Viktor Tomić". Nakon nekoliko dana u selu su uhićene 4 žene. Pretpostavlja se da su uhićenici strijeljani u Srijemskoj Mitrovici. Objavljeni su poimenični podaci o uhićenim osobama.

 9.-10. rujna 1942: Masovno uhićenje srpskih muškaraca u Srijemskim Karlovcima, u okviru "Akcije Viktor Tomić". Uhićeno je oko 500 osoba koje su potom deportirane u Srijemsku Mitrovicu, a odatle u logor Jasenovac, odakle je najveći broj Karlovčana pušten kućama. Međutim, 20 Karlovčana ubijeno je u Jasenovcu. Objavljeni su popisi uhićenih i stradalih Karlovčana.

 10. rujna 1942: Uhićenje 42 stanovnika srijemskog sela Krčedin pokraj Inđije. Uhićenici su bili sprovedeni u Srijemsku Mitrovicu, gdje su ustaše izdvojili 6 očeva čiji sinovi su bili u partizanima i 6 aktivnih pripadnika NOP-a. Oni su strijeljani u Mitrovici tijekom narednih dana. Ostatak Krčedinaca deportiran je u logor Jasenovac, odakle su pušteni nakon kraćeg razdoblja. Objavljena su imena stradalih i uhićenih stanovnika Krčedina.

 11. rujna 1942: Deportacija 4 komunista bošnjačke nacionalnosti iz Bihaća u logor Jasenovac, od kojih su dvojica ubijeni u ovom logoru. Objavljena su imena stradalih.

 15. rujna 1942: Stradanje srpskog stanovništva kotara Slunj. Ustaše su u Cetingradu 15. rujna 1942. ubile 38 stanovnika Podcetina, 22 stanovnika Delić Poljane, 22 stanovnika Kuka, 34 stanovnika Komesarca, 8 stanovnika Srednjeg Sela. Većina ubijenih bili su žene i djeca. Među ubijenima bilo je 18 djece iz Podcetina, 8 iz Delić Poljane, 13 iz Kuka, 19 iz Komesarca, 5 iz Srednjeg Sela. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 19.-29. rujna 1942: Ustaški pokolj nad stanovništvom sela Jošan pokraj Udbine, dogodio se u drugoj polovici rujna 1942. godine. Prema podacima povjesničara Gojka Vezmara, ustaše su u ovom selu 28. rujna 1942. ubili 211 osobe, mahom žena, djece i staraca, dok je selo spaljeno. Objavljen je dio poimeničnih podataka o stradalima. Prema podacima povjesničara Đure Zatezala, pokolj u selu Jošan imao je dvije etape. Najprije su 19. rujna 1942. ustaše ubili klanjem i spaljivanjem 289 žitelja sela Jošan. Zatim su 29. rujna ubili još 49 stanovnika, što ukupno čini 338 žrtava.

 26. rujna 1942: Strijeljanje 5 članova i simpatizera KPJ/KPH, građana Zagreba hrvatske nacionalnosti, u Zagrebu. Moguće je da je strijeljanje izvršeno i nešto ranije. Objavljena su imena stradalih.

Listopad 1942.

 11. listopada 1942: Pokolj u Kukunjevcu, selu između Novske i Lipika, u Slavoniji. Toga dana ustaše su pobili oko 650 lokalnih srpskih stanovnika, 30 slovenskih prognanika koje su Nijemci protjerali iz Slovenije 1941., kao i oko 120 stanovnika Potkozarja koji su u ljeto 1942. deportirani u logore, a zatim jednim dijelom u srpska sela u Slavoniji.

 12. listopada 1942: Kolektivno uhićenje i deportacija stanovnika sela Crkveni Bok, Strmen i Ivanjski Bok, pokraj Sunje, na Baniji, bez obzira na starost i spol, u logor Jasenovac, koje su izvršili jasenovački ustaše pod rukovodstvom Ljube Miloša. U logor je deportirano oko 1.000 ljudi. Tijekom hvatanja i deportacije stanovništva ova tri sela, ustaše su ubili 29 osobe na licu mjesta. Žitelji Crkvenog Boka, Ivanjskog Boka i Strmena pušteni su iz logora na intervenciju vojnog predstavnika Trećeg reicha u Zagrebu, Glaise von Horstenaua, jer su stanovnici ova tri sela imali obavezu snabdijevanja njemačke vojske namirnicama. Ustaše su mnogo puta upadali u ova sela i nakon povratka stanovnika iz logora. Uvijek bi ovi upadi rezultirali smrću najmanje jedne osobe. Ovo je za posljedicu imalo odlaske odraslih muškaraca u partizane. Najveće stradanje zabilježeno je 1944. godine. Ustaše iz Jasenovca, prema objavljenim podacima, ubili su 716 mještana Crkvenog Boka, Ivanjskog Boka i Strmena, dok je u partizanima poginulo 103 stanovnika.

Studeni 1942.

 4. studenog 1942: Ustaško redarstvo iz Banja Luke uputilo u logor Jasenovac veći broj osoba pretežno srpske nacionalnosti sa područja kotara Bosanska Gradiška. U propratnom izvještaju navode se imena 51 lica. Postoje indicije da je 7 lica oslobođeno i da možda nisu upućeni u logor. Deportirci su poticali iz sljedećih naselja: Bosanska Gradiška, Laminci, Bok Jankovac, Mašići, Romanovci, Kočićevo, Turjak, Rogolji, Berek, Elezagići, Dubrave.

 9. studenog 1942: Strijeljanje 2 komunistkinje, stanovnice Zagreba hrvatske nacionalnosti, u Zagrebu.

Prosinac 1942.

 3. prosinca 1942: Ustaški pokolj nad stanovništvom sela Visuć pokraj Udbine u Lici. Toga dana ustaše su u ovom selu ubili 85 lica, uključujući i 17 stanovnika sela Jošan koji su se sklonili u Visuć nakon pokolja u njihovom selu i spaljivanja njihovih kuća. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima.

 14. prosinca 1942: Ubojstvo 26 stanovnika sela Komić pokraj Udbine. Objavljeni su poimenični podaci o stradalima. Početkom godine, 25. ožujka 1942., u Komiću je ubijeno 13 lokalnih stanovnika, bez obzira na starost i spol. Prethodne godine, 1. kolovoza  1941, ubijeno je 19 seoskih muškaraca.

Literatura

 Aralica, Đuro, Ustaški pokolji Srba u glinskoj crkvi, Beograd, 2010.

 Brčić, Rafael; Bogovac, Mile: Livanjski kraj u revolucionarnom radničkom pokretu i NOB, Sarajevo, 1978.
 Bulajić, Milan: Ustaški zločin genocida i suđenje Andriji Artukoviću 1986, II, Beograd, 1988.
 Cimeša, Milan: "Zaboravljeni ustaški zločini. Obilježiti grobnice nedužnih", Srpsko narodno vijeće, 9.5.2011.
 Cvetković, Dragan: "Stradanje civila Nezavisne države Hrvatske u logoru Jasenovac", Tokovi istorije, 4/2007, Beograd, 2007.
 Ćurguz, Dragutin; Vignjević, Milorad: Drugi krajiški NOP (Kozarski) odred "Mladen Stojanović", Prijedor, 1982.
 Dragić, Mile: Tragedija sela Mlake i Jablanca, Novska, 1989.
 Đurić, Ljuban: Banijski partizanski odredi 1941-1945, Beograd, 1988.
 Horvatić, Franjo: "Koncentracioni logor 'Danica'", Sjeverozapadna Hrvatska u NOB, Varaždin, 1976.

 Jakovljević, Danilo: "O prvim zločinima nad stanovništvom u okolini Sarajeva", Sarajevo u revoluciji, II, Sarajevo, 1977.
 Jelić-Butić, Fikreta: Ustaše i NDH, Zagreb, 1977.
 Jovanović, Nenad, "Dragan Cvetković: Jasenovac je paradigma stradanja", Novosti, 699, Zagreb, 11.5.2013.
 JUSP Jasenovac - Stara Gradiška (2007)
 Jovanović, Aleksandar: Iščupani koreni Velikog Nabrđa, Beograd, 2003.
 Kokot, Jovan: Dvanaesta proleterska slavonska brigada, Beograd, 1987.
 Korać, Dušan: Kordun i Banija u narodnooslobodilačkoj borbi i socijalističkoj revoluciji, Zagreb, 1986.
 Konjhodžić, Mehmed: Kronika ljubuškog kraja, Ljubuški, 1974.
 Kovačević, Pero; Bojčić, Cvjetan: Dereza - rađanje i umiranje, Beograd, 2002.
 Lengel-Krizman, Narcisa: "Sabirni logori i dječja sabirališta na području sjeverozapadne Hrvatske 1941-1942.", Sjeverozapadna Hrvatska u NOB-u, Varaždin, 1977.
 Lazić, Dušan: Sremsko krvavo leto 1942, Sremska Mitrovica, 1982.
 Leković, Mišo: Ofanziva proleterskih brigada u leto 1942, Beograd, 1965.

 Miletić, Antun: Koncentracioni logor Jasenovac, 1941-1945. Dokumenta, knjiga I, Beograd, 1987.
 Miljković, Dušan: Stradanja u Cazinskoj krajini i antifašistička borba (1941-1945), Beograd, 2011.
 Mirković, Jovan, "Hronologija zločina (april-avgust 1941. godine) - prilog dokazima o genocidnom karakteru NDH", Prilozi istraživanju zločina genocida i ratnih zločina, Beograd, 2009.
 Obradović, Milan: "Zločini u kotaru Donji Lapac od 1941. do 1945.", Kotar Donji Lapac u NOR-u 1941-1945, Karlovac, 1985.
 Madžar, Božo,: "Ljudske i materijalne žrtve Sarajeva u toku Drugog svjetskog rata", Sarajevo u revoluciji, IV, Sarajevo, 1977.
 ristić, Vedran: "Holokaust u Osijeku", Hrvatski povijesni portal, 11, 2. siječanj 2014.
 Nidžović-Džakula, Stana; Smoljenović, Dušan: Banija i njene žrtve u NOR-u 1941-1945, Beograd, 2002.
 Peršen, Mirko: Ustaški logori (prošireno i dopunjeno izdanje), Zagreb, 1990.
 Pinto, Avram: Jevreji Sarajeva i Bosne i Hercegovine, Sarajevo, 1987.
 Požar, Ana, "Stradanje sela Strmen, Crkvenog i Ivanjskog Boka od ustaša tzv. NDH", Jasenovac, Zbornik radova Četvrte međunarodne konferencije o Jasenovcu, Banja Luka-Donja Gradina, 30-31. maj 2007, Banja Luka, 2007.
 Romano, Jaša: Jevreji Jugoslavije 1941-1945: žrtve genocida i učesnici NOR-a, Beograd, 1980.
 Tomasevich, Jozo, Rat i revolucija u Jugoslaviji, 1941-1945. Okupacija i kolaboracija, Zagreb, 2010.
 Samardžija, Dušan: Bosanskodubičko područje u NOR-u i socijalističkoj revoluciji 1941-1945, Bosanska Dubica, 1984.
 Savez antifašističkih boraca Hrvatske, Rušenje antifašističkih spomenika u Hrvatskoj 1990-2000, Zagreb, 2002. (skraćeno: SABH)
 Sjeverozapadna Hrvatska u NOB i socijalističkoj revoluciji, (Zbornik dokumenata) II, Zagreb, 1984.  (skraćeno: SZ Hrvatska (1984))
 Sjeverozapadna Hrvatska u NOB i socijalističkoj revoluciji, (Zbornik dokumenata) III, Zagreb, 1984.  (skraćeno: SZ Hrvatska (1984a))
 Skoko, Savo, Pokolji hercegovačkih Srba 1941, Beograd, 1991.

 Škiljan, Filip: "Akcija Crkveni Bok", Radovi – Zavod za hrvatsku povijest, 37, Zagreb, 2005.
 Škiljan, Filip: "Genocid nad Srbima, Romima i Židovima u kotaru Nova Gradiška tijekom Drugog svjetskog rata", Tokovi istorije, 3/2009, Beograd, 2009.
 Škiljan, Filip: "Stradanje Srba, Židova i Roma u virovitičkom i slatinskom kraju tijekom 1941. i početkom 1942. godine", Scrinia Slavonica, X, 1, 2010.
 Vezmar, Gojko: "Uz popis palih boraca, žrtava fašističkog terora i umrlih od tifusa na području općine Titova Korenica", Kotar Korenica i kotar Udbina u NOR-u i socijalističkoj izgradnji, Karlovac, 1979.
 Zatezalo, Đuro: Radio sam svoj seljački kovački posao: Svjedočanstva o genocidu, Zagreb, 2005.
 Zatezalo, Đuro: Jadovno, I, Kompleks ustaških logora 1941. godine, Beograd, 2007.
 Živaković-Kerže, Zlata: "Od židovskog naselja u Tenji do sabirnog logora", Scrinia Slavonica, Vol.6 No.1, Listopad 2006.
 "Žrtve fašističkog terora i rata s područja kotara Slunj i kotara Veljun 1941-1945", Kotar Slunj i kotar Veljun u NOR i socijalističkoj izgradnji, II, Karlovac, 1988.  (skraćeno: ŽFT Slunj-Veljun)
 "Žrtve fašističkog terora i rata s područja kotara Korenica i kotara Udbina 1941-1945", Kotar Korenica i kotar Udbina u NOR-u i socijalističkoj izgradnji, Karlovac, 1979.  (skraćeno: ŽFT Korenica-Udbina)
 "Žrtve fašističkog terora i rata s područja kotara Gospić i kotara Perušić 1941-1945", Kotar Gospić i kotar Perušić u NOR-u 1941-1945, Karlovac, 1989.] (skraćeno: ŽFT Gospić-Perušić)
 "Žrtve fašističkog terora sa područja sadašnje općine Duga Resa 1941-1945.", Duga Resa: radovi iz dalje prošlosti, NOB-e i socijalističke izgradnje, Karlovac, 1986. (skraćeno: ŽFT Duga Resa, 1986)
 "Žrtve fašističkog terora kotara Vojnić", Kotar Vojnić u NOR-u i socijalističkoj revoluciji, Karlovac, 1989. (skraćeno: ŽFT Vojnić, 1989)

Izvori

Vidi još
 Zločini ustaša u Drugom svjetskom ratu
 Genocid u NDH
 Zločini ustaša u kotaru Nova Gradiška
 Zločini ustaša nad stanovništvom kotara Donji Lapac
 Zločini ustaša nad stanovništvom kotara Korenica i kotara Udbina
 Stradanje stanovnika sela Mlaka i Jablanac
 Pokolj u Drakseniću
 Stradanje stanovnika sela Kometnik

Ustaški zločini
Bosna i Hercegovina u Drugom svjetskom ratu

Kronologija ustaških zločina 1942.