Na física teórica, a teoria de campo escalar pode se referir a uma teoria clássica ou quântica relativisticamente invariante de campos escalares. Um campo escalar é invariante em qualquer transformação de Lorentz. O único campo quântico escalar fundamental que foi observado na natureza é o campo de Higgs. No entanto, os campos quânticos escalares aparecem nas descrições efetivas da teoria de campo de muitos fenômenos físicos. Um exemplo é o pion, que na verdade é um pseudoescalar.

Uma vez que não envolvem complicações de polarização, os campos escalares são frequentemente os mais fáceis de apreciar através da segunda quantização. Por esta razão, as teorias de campo escalar são frequentemente usadas para fins de introdução de novos conceitos e técnicas. A assinatura métrica empregada abaixo é (+, −, −, −).

Teoria clássica de campo escalar

Uma referência geral para esta seção é Ramond, Pierre (2001-12-21). Teoria de campo: uma cartilha moderna (segunda edição). EUA: Westview Press. ISBN 0-201-30450-3, Ch 1.

Teoria linear (livre)
A teoria de campo escalar mais básica é a teoria linear. Através da decomposição de Fourier dos campos, representa os modos normais de uma infinidade de osciladores acoplados onde o limite do contínuo do índice do oscilador i é agora denotado por x. A ação para a teoria de campo escalar relativística livre é então:

onde  é conhecida como densidade lagrangeana;  para as três coordenadas espaciais;  é a função delta de Kronecker; e   para a -ª coordenada .

Este é um exemplo de ação quadrática, pois cada um dos termos é quadrático no campo, . O termo proporcional a  às vezes é conhecido como termo de massa, devido à sua posterior interpretação, na versão quantizada desta teoria, em termos de massa de partículas.

A equação de movimento para esta teoria é obtida pela extremação da ação acima. Tem a seguinte forma, linear em ,

onde ∇2 é o operador de Laplace. Esta é a equação de Klein-Gordon, com a interpretação como uma equação de campo clássica, em vez de uma equação de onda da mecânica quântica.

Teoria não linear (interagindo)
A generalização mais comum da teoria linear acima é adicionar um potencial escalar  ao Lagrangiano, onde normalmente, além de um termo de massa, V é um polinômio em . Diz-se às vezes que tal teoria está interagindo, porque a equação de Euler-Lagrange agora é não linear, implicando uma auto-interação . A ação para a teoria mais geral é

Os fatores n! na expansão são introduzidos porque são úteis no diagrama de expansão de Feynman da teoria quântica, conforme descrito abaixo.

A equação de movimento de Euler-Lagrange correspondente é agora

Escala e análise dimensional

As quantidades físicas nessas teorias de campo escalar podem ter dimensões de comprimento, tempo ou massa, ou alguma combinação dos três.

No entanto, em uma teoria relativista, qualquer quantidade  , com dimensões de tempo, pode ser facilmente convertida em um comprimento, , usando a velocidade da luz, . Da mesma forma, qualquer comprimento  é equivalente a uma massa inversa, , usando a constante de Planck, . Em unidades naturais, pensa-se em um tempo como um comprimento, ou tempo ou comprimento como uma massa inversa.

Em suma, pode-se pensar nas dimensões de qualquer quantidade física como definida em termos de apenas uma dimensão independente, e não em termos de todas as três. Isso é mais frequentemente chamado de dimensão de massa da quantidade. O conhecimento das dimensões de cada quantidade permite restaurar de forma única as dimensões convencionais de uma expressão de unidades naturais em termos desta dimensão de massa, simplesmente reinserindo as potências necessárias de   e  necessário para a consistência dimensional.

Uma objeção concebível é que essa teoria é clássica e, portanto, não é óbvio como a constante de Planck deveria fazer parte da teoria. Se desejado, pode-se de fato reformular a teoria sem dimensões de massa: No entanto, isso seria à custa de obscurecer ligeiramente a conexão com o campo escalar quântico. Dado que se tem dimensões de massa, a constante de Planck é pensada aqui como uma essencialmente arbitrária quantidade de referência fixa de ação (não necessariamente ligado à quantização), portanto com dimensões apropriadas para converter entre massa e comprimento inverso.

Escala dimensional
A dimensão de escala clássica, ou dimensão de massa,  , de   descreve a transformação do campo sob um reescalonamento de coordenadas:

As unidades de ação são as mesmas que as unidades de , e assim a ação em si tem dimensão de massa zero. Isso corrige a dimensão de escala do campo  para

Invariância de escala
Há um sentido específico no qual algumas teorias de campos escalares são invariantes em escala. Embora as ações acima sejam todas construídas para ter dimensão de massa zero, nem todas as ações são invariáveis sob a transformação de escala

A razão pela qual nem todas as ações são invariantes é que geralmente se pensa nos parâmetros m e   x como quantidades fixas, que não são redimensionadas sob a transformação acima. A condição para que uma teoria de campo escalar seja invariante de escala é então bastante óbvia: todos os parâmetros que aparecem na ação devem ser quantidades adimensionais. Em outras palavras, uma teoria invariante de escala é aquela sem qualquer escala de comprimento fixo (ou equivalentemente, escala de massa) na teoria.

Para uma teoria de campo escalar com dimensões de espaço-tempo D, o único parâmetro adimensional   satisfaz  =. Por exemplo, em  = 4, somente   é classicamente adimensional e, portanto, a única teoria de campo escalar classicamente invariante em escala em  = 4 é a teoria sem massa 4.

A invariância de escala clássica, no entanto, normalmente não implica invariância de escala quântica, por causa do grupo de renormalização envolvido.

Invariância conforme
Uma transformação

é dito conforme se a transformação satisfaz

para alguma função .

O grupo conforme contém como subgrupos as isometrias da métrica  (o grupo de Poincaré) e também as transformações de escala (ou dilatações) consideradas acima. De fato, as teorias de escala invariante na seção anterior também são conformemente invariantes.

Teoria 4

A teoria 4 massiva ilustra uma série de fenômenos interessantes na teoria escalar de campos.

A densidade lagrangeana é

Quebra espontânea de simetria
Esta Lagrangiana tem uma simetria ℤ₂ sob a transformação φ→ −φ. Este é um exemplo de uma simetria interna, em contraste com uma simetria espaço-temporal.

se  é positivo, o potencial

tem um único mínimo, na origem. A solução φ=0 é claramente invariante sob a simetria ℤ₂.

Por outro lado, se  é negativo, então pode-se ver prontamente que o potencial

tem dois mínimos. Isso é conhecido como um potencial de poço duplo, e os estados de energia mais baixos (conhecidos como vácuo, na linguagem teórica de campo quântico) em tal teoria não são invariantes sob a simetria ℤ₂ da ação (na verdade, mapeia cada um dos dois vácuos). no outro). Neste caso, diz-se que a simetria ℤ₂ é quebrada espontaneamente.

Soluções de torção
A teoria φ4 com um   negativo também tem uma solução kink, que é um exemplo canônico de um sóliton. Tal solução é da forma

onde   é uma das variáveis espaciais (φ é considerada independente de t, e as demais variáveis espaciais). A solução interpola entre os dois vácuos diferentes do potencial de poço duplo. Não é possível deformar a torção em uma solução constante sem passar por uma solução de energia infinita, e por esta razão a torção é dita estável. Para D>2 (ou seja, teorias com mais de uma dimensão espacial), essa solução é chamada de parede de domínio.

Outro exemplo bem conhecido de uma teoria de campo escalar com soluções de torção é a teoria seno-Gordon.

Teoria de campos escalares complexos

Em uma teoria de campo escalar complexo, o campo escalar assume valores nos números complexos, em vez dos números reais. O campo escalar complexo representa partículas de spin-0 e antipartículas com carga. A ação considerada normalmente toma a forma

Este tem uma simetria U(1), equivalentemente O(2), cuja ação no espaço de campos gira , para algum ângulo de fase real .

Quanto ao campo escalar real, a quebra espontânea de simetria é encontrada se m2 é negativo. Isso dá origem ao potencial de chapéu mexicano de Goldstone, que é uma rotação do potencial de poço duplo de um campo escalar real por 2π radianos em torno do eixo V.A quebra de simetria ocorre em uma dimensão superior, ou seja, a escolha do vácuo quebra uma simetria U(1) contínua em vez de discreta. Os dois componentes do campo escalar são reconfigurados como um modo massivo e um bóson Goldstone sem massa.

Teoria O(N)

Pode-se expressar a teoria de campo escalar complexa em termos de dois campos reais, φ1 = Re φ   e    φ2 = Im φ,  Pode-se expressar a teoria de campo escalar complexa em termos de dois campos reais, U(1) = O(2) simetria interna. Embora tais campos se transformem como um vetor sob a simetria interna, eles ainda são escalares de Lorentz.

Isso pode ser generalizado para uma teoria de N campos escalares se transformando na representação vetorial da simetria O(N). O Lagrangiano para uma teoria de campo escalar invariante O(N) é tipicamente da forma

usando um produto interno O(N)-invariante apropriado. A teoria também pode ser expressa para campos vetoriais complexos, ou seja, para , Nesse caso, o grupo de simetria é o SU(N) do grupo de Lie.

Acoplamentos de campo de gauge
Quando a teoria de campo escalar é acoplada de maneira invariante de calibre à ação de Yang-Mills, obtém-se a teoria de supercondutores de Ginzburg-Landau. Os sólitons topológicos dessa teoria correspondem a vórtices em um supercondutor; o mínimo do potencial do chapéu mexicano corresponde ao parâmetro de ordem do supercondutor.

Teoria quântica de campos escalares

Uma referência geral para esta seção é Ramond, Pierre (2001-12-21). Teoria de campo: uma cartilha moderna. EUA: Westview Press. ISBN 0-201-30450-3, cap. 4

Na teoria quântica de campos, os campos e todos os observáveis construídos a partir deles são substituídos por operadores quânticos em um espaço de Hilbert. Este espaço de Hilbert é construído em um estado de vácuo, e a dinâmica é governada por um Hamiltoniano quântico, um operador positivo-definido que aniquila o vácuo. Uma construção de uma teoria de campo escalar quântica é detalhada no artigo de quantização canônica, que se baseia em relações de comutação canônica entre os campos. Essencialmente, a infinidade de osciladores clássicos reempacotados no campo escalar como seus modos normais (desacoplados), acima, agora são quantizados da maneira padrão, de modo que o respectivo campo de operador quântico descreve uma infinidade de osciladores harmônicos quânticos atuando em um respectivo espaço Fock.

Em resumo, as variáveis básicas são o campo quântico φ e seu momento canônico π. Ambos os campos com valor de operador são Hermitianos. Ambos os campos com valor de operador são Hermitianos. Nos pontos espaciais x→, y→ e em tempos iguais, suas relações de comutação canônicas são dadas por

enquanto o hamiltoniano livre é, similarmente ao acima,

Uma transformada espacial de Fourier leva a campos de espaço de momento

que resolvem para operadores de aniquilação e criação

onde  .

Esses operadores satisfazem as relações de comutação

O estado  aniquilado por todos os operadores a é identificado como vácuo nu, e uma partícula com momento k→ é criada aplicando   ao vácuo.

Aplicando todas as combinações possíveis de operadores de criação ao vácuo constrói o espaço de Hilbert relevante: Esta construção é chamada de espaço Fock. O vácuo é aniquilado pelo Hamiltoniano

onde a energia do ponto zero foi removida por ordenação de Wick. (Veja quantização canônica.)

As interações podem ser incluídas adicionando um Hamiltoniano de interação. Para a teoria φ4, isso corresponde a adicionar um termo ordenado Wick g:φ4:/4! ao hamiltoniano, e integrando sobre x. As amplitudes de espalhamento podem ser calculadas a partir deste Hamiltoniano na representação de Dirac de interação. Estes são construídos na teoria da perturbação por meio da série Dyson, que fornece os produtos ordenados no tempo, ou funções de Green de n-partículas  conforme descrito no artigo da série de Dyson. As funções de Green também podem ser obtidas a partir de uma função geradora que é construída como solução da equação de Schwinger-Dyson.

Integral do caminho de Feynman
A expansão do diagrama de Feynman pode ser obtida também a partir da formulação integral de caminho de Feynman. Os valores esperados do vácuo ordenados no tempo de polinômios em , conhecidas como funções de Green de partículas n, são construídas integrando sobre todos os campos possíveis, normalizado pelo valor esperado de vácuo sem campos externos,

Todas essas funções de Green podem ser obtidas expandindo a exponencial em J(x)φ(x) na função geradora

Uma rotação de Wick pode ser aplicada para tornar o tempo imaginário. Alterar a assinatura para (++++) transforma a integral de Feynman em uma função de partição da mecânica estatística no espaço euclidiano,

Normalmente, isso é aplicado ao espalhamento de partículas com momentos fixos, nesse caso, uma transformada de Fourier é útil, dando em vez disso

onde  é a função delta de Dirac.

O truque padrão para avaliar essa integral funcional é escrevê-la como um produto de fatores exponenciais, esquematicamente,

Os dois segundos fatores exponenciais podem ser expandidos como séries de potências, e a combinatória dessa expansão pode ser representada graficamente através de diagramas de Feynman da interação quártica.

A integral com g = 0 pode ser tratada como um produto de infinitas integrais gaussianas elementares: o resultado pode ser expresso como uma soma de diagramas de Feynman, calculado usando as seguintes regras de Feynman:
 Cada campo  (p) na função de Green Euclidiano de n pontos a função de Green é representada por uma linha externa (meia-aresta) no gráfico, e associada ao momento p.
 Cada vértice é representado por um fator −g.
 Em uma dada ordem gk, todos os diagramas com n linhas externas e  vértices são construídos de modo que o momento que flui em cada vértice seja zero. Cada linha interna é representada por um propagador 1/(q2 + m2), onde  é o momento que flui através dessa linha.
Quaisquer momentos irrestritos são integrados sobre todos os valores.
 O resultado é dividido por um fator de simetria, que é o número de maneiras pelas quais as linhas e os vértices do grafo podem ser rearranjados sem alterar sua conectividade.
 Não inclua gráficos contendo "bolhas de vácuo", subgráficos conectados sem linhas externas.

A última regra leva em conta o efeito da divisão por  [0].  As regras de Feynman do espaço Minkowski são semelhantes, exceto que cada vértice é representado por −ig, enquanto cada linha interna é representada por um propagador i/(q2−m2+iε), onde o termo  representa a pequena rotação de Wick necessária para fazer convergir a integral gaussiana do espaço de Minkowski.

Renormalização

As integrais sobre momentos irrestritos, chamadas "integrais de loop", nos gráficos de Feynman normalmente divergem. Isso normalmente é tratado pela renormalização, que é um procedimento de adição de contra-termos divergentes ao Lagrangeano de tal forma que os diagramas construídos a partir do Lagrangeano original e dos contra-termos sejam finitos. Uma escala de renormalização deve ser introduzida no processo, e a constante de acoplamento e a massa tornam-se dependentes dela.

A dependência de uma constante de acoplamento  na escala  é codificado por uma função Beta, ,definido por

Essa dependência da escala de energia é conhecida como "a execução do parâmetro de acoplamento", e a teoria dessa dependência sistemática de escala na teoria quântica de campos é descrita pelo grupo de renormalização.

As funções beta são geralmente calculadas em um esquema de aproximação, mais comumente teoria de perturbação, onde se assume que a constante de acoplamento é pequena. Pode-se então fazer uma expansão nas potências dos parâmetros de acoplamento e truncar os termos de ordem superior (também conhecidos como contribuições de loop mais altas, devido ao número de loops nos gráficos de Feynman correspondentes).

A função  em um loop (a primeira contribuição perturbativa) para a teoria 4 é

O fato de o sinal na frente do termo de ordem mais baixa ser positivo sugere que a constante de acoplamento aumenta com a energia. Se esse comportamento persistisse em grandes acoplamentos, isso indicaria a presença de um polo de Landau em energia finita, decorrente da trivialidade quântica. No entanto, a pergunta só pode ser respondida de forma não perturbadora, uma vez que envolve forte acoplamento.

Uma teoria quântica de campos é considerada trivial quando o acoplamento renormalizado, calculado através de sua função beta, vai a zero quando o corte ultravioleta é removido. Consequentemente, o propagador se torna o de uma partícula livre e o campo não está mais interagindo.

Para uma interação 4, Michael Aizenman provou que a teoria é de fato trivial, para dimensão espaço-tempo  ≥ 5.

Para  = 4, a trivialidade ainda precisa ser comprovada com rigor, mas os cálculos de rede forneceram fortes evidências para isso. Este fato é importante, pois a trivialidade quântica pode ser usada para limitar ou até mesmo prever parâmetros como a massa do bóson de Higgs. Isso também pode levar a uma massa de Higgs previsível em cenários de segurança assintóticos.

Teoria quântica de campos
Física de partículas
Simetria
Geometria diferencial

Teoria de campo escalar


ياسمينة صالح هي روائية، من كتاب الرواية الجدد من جيل الاستقلال الثاني الذين تزخر بهم الجزائر. من مواليد الجزائر العاصمة، ولدت في حي بلكور (بلوزداد) العتيق في قلب الجزائر العاصمة عام 1969، وهي من أسرة جزائرية مناضلة معروفة، شارك والدها في الحرب التحريرية الجزائرية العظيمة. كما استشهد عمها في نفس الثورة التحريرية واستشهد خالها سنة 1967 في الأراضي الفلسطينية.

قال عنها الأديب التونسي حسن العرباوي في جريدة الصباح التونسية: «ياسمينة صالح اسم يبدأ الآن ولن ينتهي، لأنه ارتبط بالإبداع الجميل الذي يمضي هادئا وثائرا، إنها الدم الجزائري الجديد الذي لا يخشى من مواجهة الماضي والتاريخ معا، وهي ببساطة بحر صمت من النوع المميز.»

حاصلة على بكالوريوس في علم النفس من جامعة الجزائر، كما حصلت على دبلوم في العلوم السياسية والعلاقات الدولية. كاتبة بدأت مشوارها الأدبي بالقصة القصيرة حيث حصلت على جوائز أدبية من السعودية والعراق وتونس والمغرب والجزائر، ثم تحولت إلى الرواية حيث حصلت روايتها الأولى بحر الصمت على جائزة مالك حداد الأدبية لعام 2001م. صدر لها ثلاث روايات وثلاث مجموعات قصصية.

بدأت مسيرتها الأدبية بالقصة القصيرة، حيث أصدرت مجموعتين قصيرتين «حين نلتقي غرباء» وقليل من الشمس تكفي (وهي المجموعة القصصية الثانية التي صدرت طبعتها الأولى تحت عنوان وطن الكلام)، بعدها اتجهت كلية للكتابة الروائية، حيث صدرت روايتها الأولى (بحر الصمت) عن دار الآداب في بيروت عام 2001، وهي الرواية التي نالت جائزة مالك حداد الروائية، صدرت روايتها الثانية (أحزان امرأة) عام 2002، وصدرت روايتها الثالثة (وطن من زجاج) عام 2006 عن الدار العربية للعلوم في بيروت، وصدرت روايتها الرابعة (لخضر) عام 2010 عن المؤسسة العربية للدراسات في بيروت. إضافة إلى رواية (في المدينة ما يكفي لتموت سعيداً، تغريبة لخضر زرياب). اشتغلت في الصحافة الثقافية في نهاية الثمانينات، ثم في الصحافة السياسية.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
خريجو جامعة الجزائر
روائيات عربيات
كاتبات جزائريات
مواليد 1969
كتاب بالعربية في القرن 20
كتاب بالعربية في القرن 21

ياسمينة صالح


El nombre islandés Björk puede referirse a:
 Anita Björk (n. 1923), actriz sueca de prolongada trayectoria profesional;
 Björk Guðmundsdóttir (n. 1965), cantante y compositora islandesa, que fue inicialmente  vocalista del grupo The Sugarcubes para después emprender carrera como solista;
 Hera Björk (n. 1972), cantante y presentadora islandesa representante de su país en el Festival de Eurovisión de 2010;
 Björk Guðmundsdóttir & Tríó Guðmundar Ingólfssonar, un grupo islandés de jazz y música bebop;
 Björk (1977), álbum de Björk Guðmundsdóttir; o
 Björk Live Book (2003), libro autobiográfico editado por la cantante y compositora islandesa Björk.

Björk (desambiguación)


فيرجينا (Βεργίνα) هي مدينة في إيماثيا في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 2,478 نسمة حسب إحصاء عام 2001.

المصادر

مواقع التراث العالمي في اليونان
مدن اليونان
أماكن مأهولة في إيماثيا

فيرغينا


Virgil-Daniel Popescu () este un deputat român, ales în legislaturile 2016-2020 și 2020-2024, a ocupat funcția de ministru al Energiei între 4 noiembrie 2019 până pe 15 iunie 2023.

Note

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Nașteri în 1968
Deputați români 2016-2020
Deputați români 2020-2024
Guvernul Orban
Guvernul Cîțu
Guvernul Ciucă
Membri ai Partidului Național Liberal
Miniștri români
Oameni din Drobeta-Turnu Severin
Politicieni români în viață

Virgil-Daniel Popescu


Actinocheita, monotipni biljni rod iz porodice rujevki. Jedina vrsta A. filicina raste na jugu Meksika po državama Guerrero, Mexico, Morelos, Oaxaca i Puebla. Lokalni naziv za nju je Palo tostado.

U doticaju s kožom uzrokuje dermatitis.

Sinonimi
 Actinocheita potentillifolia (Turcz.) Bullock
 Rhus filicina DC.
 Rhus potentillifolia Turcz.
 Toxicodendron potentillifolium (Turcz.) Kuntze

Izvori

Rujevke
Flora jugozapadnog Meksika
Flora središnjeg Meksika
Flora Hondurasa

Actinocheita


Før Nattevagten er en dansk dokumentarfilm fra 1994.

Handling
Om tilblivelsen af gyserfilmen Nattevagten.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1994

Før Nattevagten


Crkva sv. Marka, rimokatolička crkva na kvarnerskom otoku Svetom Marku, Hrvatska. Podignuta je u razvijenom srednjem vijeku za potrebe posade u mletačkoj tvrđavi na otoku. Iz vremena mletačke vlasti i te crkvice datira novo ime otoka, Sv. Marko, umjesto dotadašnjeg Omiš. Ostatci crkve danas nisu vidljivi.
Mletačka stalna vlast datira od 1480., a od Madridskog mira 1618. nosi otok ime Sv. Marka što se može dovesti u svezu s gradnjom crkvice.

Izvori

Crkve u Hrvatskoj
Sveti Marko (Kvarner)

Crkva sv. Marka na Svetom Marku


Die Borneobarbe (Puntigrus anchisporus, Syn.: Puntius anchisporus, Systomus anchisporus) ist ein Süßwasserfisch aus der Familie der Karpfenfische (Cyprinidae). Ihr Verbreitungsgebiet liegt auf der indonesischen Insel Borneo in den Flüssen Kapuas, Mahakam und Bulungan.

Nach Baensch und Riehl ist die Art mit der Sumatrabarbe identisch, einem aus der Aquaristik sehr bekannten Fisch. Zarske zeigte jedoch, das es zwischen beiden Arten deutliche morphologische Unterschiede gibt.

Merkmale
Die Borneobarbe wird 6,6 Zentimeter lang. Ihr Körper ist hochrückig und entspricht dem der meisten anderen Gürtelbarben. Gestalt und Färbung, mit den auffallenden, dunklen vier breiten Querstreifen bei einer gelblichen Grundfarbe, schwarzen After- und roten Bauchflossen, entsprechen weitgehend der der Sumatrabarbe. Im Unterschied zu dieser hat die Borneobarbe jedoch vier Barteln (Sumatrabarbe keine), eine vollständige Seitenlinie mit 19 bis 23 Schuppen (Sumatrabarbe unvollständig) und ihr Schwanzflossenstiel wird von 14 Schuppen umgeben (Sumatrabarbe 12). Der letzte unverzweigte Rückenflossenstrahl ist verknöchert.

Einzelnachweise

Weblinks

Karpfenfische
Endemisches Tier Borneos

Borneobarbe


Grandpa was a British comic strip which originally appeared in the magazine The Beano from 1955 to 1957, drawn by Ken Reid. It was later revived from 1971 until 1984, but this time by Robert Nixon and afterwards Jimmy Glen.

Background

Grandpa was first published in issue 680, illustrated by Ken Reid. It was a gag-a-day comic about a mischievous old bearded man.

Some of the stories involved his dad, an even older man with an even longer beard than him. Despite their advanced ages, they enjoyed a father-son relationship similar to that of Dennis the Menace and his dad; a typical story would be about Grandpa getting involved in some kind of mischief, being caught by his father and ending up getting a spanking. In a June 1956 strip, Grandpa was revealed to have been born in 1874, making his age 82. In 1957 the series was terminated.

From 1971 until 1984 Grandpa was relaunched. Robert Nixon drew it for the first years, after which Jimmy Glen took over until 1984. This series ran from issue 1522 to issue 2200.

Recently in The Beano, Grandpa briefly in "Funsize Funnies", illustrated by Steve Beckett.

Sources

Beano strips
DC Thomson Comics strips
Gag-a-day comics
British comics characters
1955 comics debuts
1957 comics endings
1971 comics debuts
1984 comics endings
Comics characters introduced in 1955

Grandpa (comics)


Eddie O'Brien ist der Name folgender Personen:

* Eddie O'Brien (Baseballspieler) (1930–2014), US-amerikanischer Baseballspieler
 Eddie O'Brien (Hurler) (* 1945), irischer Hurler

Siehe auch:
 Edward O'Brien

Eddie O’Brien


Jacob Fabricius (født 1970) er en dansk kurator og kunstfaglig direktør ved Kunsthal Aarhus. Fabricius har tidligere været direktør for Kunsthal Charlottenborg fra 2013-2015 og før det Malmö Konsthall fra 2008-2012 og kurator ved Centre d'Art Santa Monica, Barcelona fra 2005-2007.

Som uafhængig kurator står han bag udstillingsprojekter som Momentum Biennalen (1999) og Contour 2013: 6th Biennial of Moving Image, KBH Kunsthal (2005-2006), forlaget Pork Salad Press og avisen Old News.

Museumsfolk fra Danmark

Jacob Fabricius


El Paraíso () is one of the 18 departments (departamentos) into which Honduras is divided.

The territory of El Paraíso was initially part of the departments of Tegucigalpa (renamed Francisco Morazán in 1943) and Olancho after Central America gained its independence in 1825. The department of El Paraíso was created with municipalities taken from the departments of Tegucigalpa and Olancho on 28 May 1869 by congressional decree in the third political division of Honduras, during the presidential term of José María Medina. Initially El Paraíso included the jurisdictions of Danlí, Yuscarán and Texiguat, along with the town of Guinope. On December 28, 1878, Texiguat was moved to the department of Tegucigalpa, but subsequently moved back into El Paraíso on October 28, 1886.

The departmental capital is Yuscarán. El Paraíso is bordered to the north by the department of Olancho, to the south by the department of de Choluteca, to the east by the Republic of Nicaragua, and to the west by the department of Francisco Morazán.

El Paraíso department covers a total surface area of 7489 km² and, in 2015, had an estimated population of 458,742.

Municipalities

 Alauca
 Danlí
 El Paraíso
 Guinope
 Jacaleapa
 Liure
 Morocelí
 Oropolí
 Potrerillos
 San Antonio de Flores
 San Lucas
 San Matías
 Soledad
 Teupasenti
 Texiguat
 Trojes
 Vado Ancho
 Yauyupe
 Yuscarán

References

Departments of Honduras
States and territories established in 1869

El Paraíso Department


Roche limiti ya da  Roche sınırı, bir gök cisminin kendinden daha büyük bir başka gök cismine, yerçekimi gücünün neden olduğu gel-git etkisi altında parçalanmadan yaklaşabileceği en kısa mesafeyi gösterir. Bu kavram, 1847 yılında Fransız matematikçi Edouard Albert Roche (1820-1883) tarafından tanımlanmıştır. Yerçekimi kuvveti uzaklığın karesi ile ters orantılı olduğundan, bir başka kütleye yaklaşan bir cismin o kütleye yakın kısımları, uzakta kalan kısımlarına oranla daha fazla çekim kuvveti etkisi altındadır. Eğer bu kuvvetler arasındaki fark cismin kendi yerçekimi kuvvetini aşacak boyutta ise cisim bütünlüğünü kendi yerçekimi ile sağlayamaz hale gelir ve dağılır. Bu nedenle bir yıldızın Roche limitinden daha yakın yörüngede sabit kalabilen gezegenleri bulunamaz. Aynı şey gezegenler ve uyduları için de geçerlidir. Güneş Sistemindeki bazı gezegenlerin halkaları bu mekanizma ile açıklanır.

Roche'un bu mesafeyi hesaplamakta kullandığı formül günümüzde gözden geçirilmiş şekliyle şöyledir:

d=2,4228 Rg (ρg /ρu)1/3

d uzaklık,
Rg gezegenin yarıçapı,
ρg gezegenin yoğunluğu,
ρu uydunun yoğunluğu

Bu formül yerçekiminden başka uyduyu bir arada tutan hiçbir etkinin bulunmadığı ideal akışkan bir cisim için doğrudur. Yüzey gerilimi, iç sürtünmeler, yapıştırıcı kuvvetler uydunun dağılmasını zorlaştırarak bu formülde hesaplanan Roche limitini küçültürler.

Gök mekaniği
Uydular

Roche limiti


The Wedding Banquet is a 1993 romantic comedy film directed, produced and co-written by Ang Lee. The story concerns a gay Taiwanese immigrant man (played by Winston Chao, in his film debut) who marries a mainland Chinese woman (May Chin) to placate his parents (Gua Ah-leh and Lung Sihung) and get her a green card. His plan backfires when his parents arrive in the United States to plan his wedding banquet and he has to hide the truth of his gay partner (Mitchell Lichtenstein). It was a co-production of Lee's Good Machine production company, and the Taiwanese Central Motion Picture Corporation.

Lee's second feature film and his first to get a theatrical release in the United States, The Wedding Banquet premiered at the 43rd Berlin International Film Festival, where it won the Golden Bear. It was both a critical and commercial success, becoming the most profitable film of 1993 and won five Golden Horse Awards, including Best Film and Best Director. It received Oscar and Golden Globe nominations for Best Foreign-Language Film, as well as six Independent Spirit Award nominations.

Together with Pushing Hands (1991) and Eat Drink Man Woman (1994), all showing the Confucian family at risk, and all starring the Taiwanese actor Lung Sihung, The Wedding Banquet forms what has been called Lee's "Father Knows Best" trilogy.

Plot
Gao Wai-Tung is a gay Taiwanese immigrant in Manhattan, happily living with his partner Simon. He has not come out to his traditionally-minded parents who live back in Taiwan, and as he's in his late-20s, they've become eager to see him get married and have a child in order to continue the family line. When his parents hire a dating service, Wai-Tung and Simon stall for time by inventing numerous impossible demands. They demand an opera singer and add that she must be 5'9", have two PhDs, and speak five languages. To their shock, the service actually locates a 5'8" Chinese woman who meets all but one of their qualifiers (having only a single PhD instead of two). She is very gracious when Wai-Tung explains his dilemma, as she too is hiding a relationship (with a white man).

At Simon's insistence, Wai-Tung decides to marry one of his tenants, Wei-Wei, a penniless artist from mainland China in need of a green card. Besides helping Wei-Wei, the couple hope that this will placate Wai-Tung's parents. To complicate matters, Mr. and Mrs. Gao announce they will visit. Before the parents arrive, Simon tells Wei-Wei everything she needs to know about Wai-Tung's habits, body, and lifestyle; and the three hastily take down all gay-related content from their house and replace it with traditional Chinese scrolls.

Mr. and Mrs. Gao arrive bringing gifts and US$30,000 to hold an extravagant wedding for their son; believing he is involved with a wealthy woman. Wai-Tung dares not tell his parents the truth, because his father (a retired army officer) has just recovered from a stroke. As a part of the lie, Wai-Tung introduces Simon as his landlord.

A day after his parents arrive, Wai-Tung announces that he and Wei-Wei plan to get their marriage certificate at city hall. However, the heartbreak his mother experiences at the courthouse wedding (both at the arrangement and at the discovery of her son's relation with an underclass woman) prepares the story for a shift to drama. The only way to atone for the 'disgraceful' wedding is a magnificent wedding banquet, offered by Mr. Gao's former batman, who now owns a restaurant and reception hall. After the banquet, several relatives come up to their hotel room for an unsolicited after-party and they demand that the newlyweds get in bed naked before they all leave. This leads to a drunken tryst between the unwilling couple that ends in Wei-Wei's pregnancy. Simon is extremely upset when he finds out and his relationship with Wai-Tung begins to deteriorate.

Shortly after, Mr. Gao suffers another stroke, and in a moment of anger, after a fight with both Simon and Wei-Wei, Wai-Tung admits the truth to his mother. She is shocked and insists that he not tell his father. However, the perceptive Mr. Gao has seen more than he is letting on; he secretly tells Simon that he knows about their relationships and, appreciating the considerable sacrifices he made for his biological son, takes Simon as his son as well. Simon accepts the hongbao from Wai-Tung's father, a symbolic admission of their relationship. Mr. Gao seeks and receives Simon's promise not to tell his secret for (as he points out) without the sham marriage, he'd never have a grandchild.

While en route to an appointment for an abortion, Wei-Wei decides to keep the baby, and asks Simon to stay together with Wai-Tung and be the baby's second father.

In the final parting scene, as Wai-Tung's parents prepare to fly home, Mrs. Gao has forged an emotional bond to daughter-in-law Wei-Wei. Mr. Gao accepts Simon and warmly shakes his hand. In the end, both derive some happiness from the situation, and they walk off to board the aircraft, leaving the unconventional family to figure themselves out.

Cast

Analysis
Elisabetta Marino, author of "When East Meets West: A Sweet and Sour Encounter in Ang Lee's The Wedding Banquet", wrote that the film suggests that there can be a reconciliation between Eastern and western cultures, unlike Amy Tan's novels where the cultural differences are portrayed as irreconcilable.

About 60% of the film is in Mandarin Chinese. Elisabetta Marino, author of "When East Meets West: A Sweet and Sour Encounter in Ang Lee's The Wedding Banquet", wrote that "after striving to read the subtitles for the first ten or fifteen minutes, one finds oneself so completely absorbed in the flow of the story, in the tones of the several voices, in the gestures and the facial expressions of the actors, that one simply forgets to read and reaches an understanding beyond languages, beyond words, following a plot and, most of all, a set of characters who do not conform to the stereotypical portrayals an American audience would expect." Marino argued that "Lee's creative process and his final choice of two languages, Mandarin Chinese and English, for the movie are in themselves symptomatic of his wish to reach a peaceful coexistence between apparently irreconcilable cultures, without conferring the leading role on either of them."

Production

Development and writing
Neil Peng approached director Ang Lee with the idea behind The Wedding Banquet in 1986 by revealing to Lee that one of their mutual friends had moved to the United States and was in a same-sex relationship without the knowledge of the man's parents. Lee and Peng began writing the screenplay two years later and were soon joined by James Schamus. In the published screenplay version of the film, Schamus wrote that the film was "first drafted in Chinese, then translated into English, re-written in English, translated back into Chinese, and eventually subtitled in Chinese and English and a dozen other languages." The script won a Taiwan state film competition in 1990.

Casting
The Wedding Banquet was the debut film of Winston Chao, whom Ang Lee met on an airline where he was working as a flight attendant. Chao, who had no formal acting training, was reticent to take the part, until Lee agreed to coach him with an acting instructor of his choosing. Chao spent three-to-four hours each day before and during filming in in-depth rehearsals.

Filming
Filming took place entirely on-location in New York City. To keep the budget low, the production utilized free or public locations, including JFK International Airport, the Mayor's Office of Film, Theatre & Broadcasting, Socrates Sculpture Park in Queens, NewYork-Presbyterian Lower Manhattan Hospital, and cast and crew members' homes. The titular banquet scene was shot in the ballroom of a Sheraton Hotel near LaGuardia Airport.

Reception
The Wedding Banquet received mostly positive reviews; on the review aggregator Rotten Tomatoes, the film holds a 96% approval rating based on 27 reviews, with an average rating of 7.3/10. The website's critical consensus reads, "Ang Lee's funny and ultimately poignant comedy of manners reveals the filmmaker's skill across genres." Alan Jones of the Radio Times said, "Sharply observed and never once striking a false note, this sweet-and-sour rib-tickler is a real treat." Roger Ebert wrote, "What makes the film work is the underlying validity of the story, the way the filmmakers don't simply go for melodrama and laughs, but pay these characters their due. At the end of the film, I was a little surprised how much I cared for them."

The worldwide gross of The Wedding Banquet was $23.6 million. The New York Times reported a budget of $750,000. Considering the $1 million budget reported by Variety, the film was also the most financially profitable movie of 1993, when considered in terms of ratios of return, while overall top grosser Jurassic Park only earned a ratio of 13.8 ($914 million earnings on a $60 million budget).

Accolades

Stage adaptations
In December 1993, a novelization of the film, titled  and published in Japan, was written by . ()

In 2003, the Village Theatre presented a musical staging of the story. It was directed by John Tillinger, choreographed by Sergio Trujillo, with music by Woody Pak and book and lyrics by Brian Yorkey. Yorkey, Village's associate artistic director, said this of the production, "The film succeeds because of Ang Lee's delicate poetry, and there is no way we can replicate that or translate that into a musical. So we took the story a step further. Whereas the film ends very ambiguously, our musical goes on past where the film ends". The show starred Welly Yang as Wai Tung.

See also
 Mixed-orientation marriage
 Lavender marriage
 List of submissions to the 66th Academy Awards for Best Foreign Language Film
 List of Taiwanese submissions for the Academy Award for Best Foreign Language Film

References

Further reading

External links

 Literature, Arts and Medicine Database, NYU

1993 films
1993 romantic comedy films
1993 LGBT-related films
1993 independent films
American LGBT-related films
American romantic comedy films
American independent films
Central Motion Picture Corporation films
Chinese-language American films
English-language Taiwanese films
Films about interracial romance
Films about weddings
Films directed by Ang Lee
Films produced by James Schamus
Films with screenplays by Ang Lee
Films with screenplays by James Schamus
Films about race and ethnicity
Films set in New York City
Films shot in New York City
Films whose director won the Best Director Golden Horse Award
Films about anti-LGBT sentiment
Gay-related films
Golden Bear winners
Homophobia in fiction
Taiwanese LGBT-related films
Taiwanese romantic comedy films
The Samuel Goldwyn Company films
1990s American films
1990s Mandarin-language films
1990s English-language films
Taiwanese multilingual films
American multilingual films
Best Feature Film Golden Horse Award winners
Films about Taiwanese Americans
LGBT-related films about Chinese Americans
Films about weddings in the United States
Films about sham marriage

The Wedding Banquet


Roellobryon, monotipski rod pravih mahovina iz porodice Bryaceae. Jedina je vrsta R. roellii sa sjeverozapada Sjeverne Amerike.

Rod je nekada uključivan u vlastitu porodicu Roellobryaceae Ochyra, 2011.

Sinonimi
 Roellia Kindb., 1897; nevažeće ime
Roellia roellii (Broth.) A.L. Andrews ex H.A. Crum, 1967
Mnium roellii Broth., 1890

Izvori

Bryales
Flora Sjeverne Amerike

Roellobryon


Kayıp Balık Nemo (İngilizce özgün adı: Finding Nemo), Pixar tarafından yapılmış ve Walt Disney Pictures tarafından yayınlanmış bir Amerikan 3 boyutlu animasyon filmidir.

ABD'de 30 Mayıs 2003'te gösterime giren "Kayıp Balık Nemo", ilk üç günde 70 milyon dolar hasılat yaparak, o zamana dek bir canlandırma filmi için en iyi açılış rekorunu kırmıştı. Kasım 2003'te ABD ve Kanada'da piyasaya verilen DVD'si de 28 milyon kopya satarak bir başka rekor getirdi. Ünlü animasyon stüdyosu Pixar'ın 5. filmi olan "Kayıp Balık Nemo", 2004'te En İyi Canlandırma (animasyon) Filmi Oscar'ını da kazanmıştır.

Konu
Bir palyaço balığı olan Marlin, belki de karısının zamansız ölümü nedeniyle küçük oğlu Nemo için fazla kaygılanmaktadır. Ancak Nemo'nun da kendi başına hareket etmesi gerektiği zamanlar gelir çatar. Deniz altı dünyasının okuluna gidip, eğitim görmek zorundadır. Nemo bu okula giderken Marlin'in korktuğu başına gelir ve oğlu arkadaşları ile oynadıkları tehlikeli bir oyun sırasında gözünün önünde kaybolur.

Film Marlin'in oğlunu bulmak için harcadığı çabaları ve Nemo'nun da geri dönmek için verdiği büyük mücadeleyi anlatıyor. Filmde, çok güçlü bilgisayarların yardımıyla gerçek ve sayısal görüntüler kaynaştırılarak, insanlar gibi davranan ve konuşan tüm deniz altı canlıları inandırıcı bir şekilde canlandırılmış. "Kayıp Balık Nemo", Pixar'ın "Oyuncak Hikayesi" (Toy Story, 1995 ve 1999) ve Sevimli Canavarlar'dan (Monsters, Inc., 2001) sonra canlandırma sineması tarihinde başarılı bir adım sayılan üçüncü filmleri oldu.

Karakterler ve Seslendirenler
Nemo: Alexander Gould, Burak Urans
Dory: Ellen DeGeneres, Tilbe Saran
Marlin: Albert Brooks, Naşit Özcan
Crush: Andrew Stanton, Altuğ Yücel
Bruce: Barry Humphries, Kerem Atabeyoğlu
Squirt
Mr. Ray: Bob Peterson, Boğaçhan Sözmen
Coral
Gil
Bubbles
Darla
Nigel
Anchor

2003 çıkışlı filmler
Pixar filmleri
Hayvanlar ile ilgili filmler
Annie Ödülü sahipleri
Amerika Birleşik Devletleri ikili filmleri
En İyi Animasyon dalında Annie Ödülü kazanan filmler
Popüler kültürde balıklar
Konusu Büyük Okyanus'ta geçen filmler
Andrew Stanton'un senaryosunu yazdığı filmler
Thomas Newman'ın müziğini yaptığı filmler
2000'lerde Amerika Birleşik Devletleri animasyon filmleri
Amerika Birleşik Devletleri 3D filmleri
Konusu Sidney'de geçen filmler
3D animasyon filmler
Amerika Birleşik Devletleri bilgisayar animasyonlu filmleri
2000'lerde İngilizce filmler
Kaptan Nemo

Kayıp Balık Nemo


USM may stand for:

General topics
 Samui Airport, in Thailand (IATA airport code)
 Ultimate Soccer Manager
 Ultimate Spider-Man
 Ultrasonic motor, the motor drive used in some Canon EF and EF-S lenses
 Union of Monaco Trade Unions (Union des Syndicats de Monaco)
 United States Marines
 United States of Mexico
 United States Military
 United States Mint
 United States of Mind, a studio album by the band Covenant
 Unlisted Securities Market
 Unsharp masking, an image processing method
 United Socialist Movement, UK, 1934-1965
 Ultrasonic machining

Computing
 Universal Storage Media a type of device that, when connected to a computer, shows up as a storage device without the need for additional drivers
 Universal Storage Module a standard for cableless plug-in slot-powered storage for consumer electronics devices
 User-based Security Model a security standard for the Simple Network Management Protocol (SNMP)
 Universal Subscription Mechanism a protocol for the Rich Site Summary (RSS) standard

Universities
 University System of Maryland
 University School of Milwaukee
 University of Santa Monica
 Universiti Sains Malaysia, Penang, Malaysia
 University of Southern Maine
 University of Southern Mindanao, Philippines
 University of Southern Mississippi
 Federico Santa María Technical University (also known as UTFSM or USM)
 Universitatea de Stat din Moldova (known as USM)

See also
 Carter USM

USM


දිරාපත්වීම හෝ කුණුවීම යනු කාබනික ද්‍රව්‍යමය වස්තූන් සරල ආකාරවලට පත්වීමේ ක්‍රියාවලියයි. දිරාපත්වීම පියවර කිහිපයකින් යුකත් වේ.

දිරාපත්වීම


Un anticongelant este o substanță chimică care are ca scop scăderea temperaturii de congelare a unui lichid. Un amestec anticongelant este folosit de asemenea și pentru creșterea temperaturii de fierbere, concomitent cu scăderea punctului de congelare. Acestea două fiind proprietăți coligative, ele depind de concentrația soluției. Scopul antigelului este de a preveni spargerea unei incinte rigide din cauza expansiunii atunci când apa îngheață.

Sărurile sunt adesea folosite pentru degivrare sau pentru dezghețare, însă soluțiile saline nu pot fi folosite pentru sistemele anticongelante, deoarece pot produce coroziunea metalelor. În schimb, sunt folosiți anticongelanți necorozivi.

Un exemplu de anticongelant este antigelul, un fluid vâscos, care se adaugă apei de răcire a unui motor cu ardere internă.

Agenți primari

Metanolul

Etilenglicolul

Vezi și
 Degivrare
 Radiator
 Proprietate coligativă

Referințe

Tehnologia răcirii
Tehnologii de autovehicule
Aditivi

Anticongelant


West Fork may refer to a place in the United States:

 West Fork, Arkansas, a small city
 West Fork, Indiana, an unincorporated town
 West Fork, Missouri, an unincorporated community
 The West Fork River in West Virginia

See also
West Fork Township (disambiguation)

West Fork


Comicguía es un fanzine de información sobre la historieta, sobre todo española, dirigido y coordinado por Francisco Tadeo Juan desde 1976, lo que la convierte en una de las más duraderas de su país.

Trayectoria
Comicguía empezó como catálogo y boletín de novedades de publicaciones extranjeras de la librería especializada Telio, pero pronto se orientó hacía la recuperación de la memoria del tebeo clásico español.

En el número 8 (invierno de 1984) cambió su subtítulo original de Boletín divulgativo de la Historieta española por el más conciso Cuaderno de la Historieta. Dos años después, en el número 12, Francisco Tadeo Juan inició un Conciso Diccionario Universal del Cómic.

En 1997, Francisco Tadeo Juan publicó Comicguía. Historia de una revista sobre cómics : vivencias, recuerdos y anécdotas con ilustraciones inéditas, a modo de commemoración de los 20 años de la publicación.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Ficha de Comicguía en Tebeosfera, por Javier Alcázar y Félix Lopez.

Revistas sobre historieta

Comicguía


An Carex michauxiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Otto Boeckeler. An Carex michauxiana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. m. asiatica
 C. m. michauxiana

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex michauxiana


ليوبولد ريتر فون زاخر مازوخ Leopold Ritter von Sacher-Masoch (ولد في 27 يناير 1836 في ليمبرج - ومات في 9 مارس 1895 في ليندهايم قرب فرانكفورت على الماين) هو أديب نمساوي عاش في مدن عديدة منها جراتس وبراغ وزالتسبورغ وفيينا. كتب أيضا تحت أسماء مستعارة هي شارلوته أراند وتسوي فون رودنباخ.

حياته

تنحدر عائلته التي كانت تعيش في ليمبرج من أصول سلافية وإسبانية وبوهيمية. وكان أبوه مدير الشرطة في ليمبرج. درس علوم القانون والرياضيات والتاريخ في جراتس، حيث كان على صلة بكل من إميريش فون شتاديون وإيميله ماريو فاكانو، ثم شغل منصب أستاذ للتاريخ في جامعة ليمبرج. وفيما بعد تخلى عن الوظيفة الأكاديمية ليتفرغ لكتابة الروايات والأقاصيص. وكان كاتبا ناجحا في عصره.

وكانت رواياته العديدة وكذلك أقاصيصه ذات الطابع الفولكلوري والتي تأثر فيها بالكاتب الروسي إيفان تورجينيف، أحيانا غريبة ولكنها دائما جذابة وشيقة وذات طابع وعظي أخلاقي. وكان من أوائل الذين قدموا صورة واقعية لليهود في جراتس، وظل حتى نهاية حياته من المكافحين سياسيا ضد معاداة السامية في ألمانيا الفيلهلمينية.

وكان من بين المعجبين به فيكتور هوجو وإميل زولا وهنريك إبسن. وكان الملك لودفيج الثاني ملك بافاريا يشعر بسبب رواياته بانجذاب روحي تجاهه. اشتهر بصياغة الخيال والفن والرغبة في إثارة الألم في شكل جمالي (فينوس في الفرو 1870، وهي ضمن مجموعة وصية كاين، ويصف فيها زاخر مازوخ أشكال نموذجية للحب).

تزوج في عام 1873 أورورا روميلين Aurora Rümelin والتي كانت تنشر أعمالا قصصية تحت اسم فاندا فون دانوييف، كما نشرت سيرتها الذاتية تحت اسم فاندا فون زاخر مازوخ. وفي أوج مجده في باريس احتفلت به صحيفة لوفيجارو و Revue des Deux Mondes، ومنح وساما.

التأثير

في عام 1886 نشر طبيب النفس والأعصاب رسشارد فون كرافت إيبنج كتابه الطب النفسي الجنسي Psychopathia sexualis، والذي جمع فيه عدة أنمطة للسلوك تحت مصطلح المازوكية Masochismus. وقد اعترض زاخر مازوخ ومناصريه ضد هذه التسمية دون جدوى، فقد ظلت التسمية باقية حتى اليوم. غير أنه حديثا حل محلها اسم BDSM في مجالات كثيرة بفضل أعمال Gilles Deleuze.

أما الرجل الذي اشتقت المازوكية من اسمه فقد تلوث هذا الاسم بالسمعة السيئة وذهب أدراج النسيان. لكن أعيد إليه الاعتبار حديثا خلال حدث ثقافي وهو «جراتس عاصمة ثقافية لعام 2003» فتم تكريمه خلاله.

وفي مجال تاريخ الفن فإن مارتن أ. هاينتس يحدد مع زاخر مازوخ نظرية الجنس قائلا: «الحب هو لعبة...هو فقدان للهوية؛ فإذا لم يصبح لعبة فإنه يموت. وتكمن حياة الحب في أنه لا يمكن أن يتوقف على الرغبات والطاقات والخطط المشتركة، والتي تنضاف إليه.» (هاينتس من كتاب Cave Carnem)

من أعماله
 الثورة في جنت تحت حكم القيصر كارل الرابع 1857
 قصة من جاليتسيا Galizien 1858
 وصية كاين 1870-1877
 قصص يهودية جديدة 1881
 صائدة الأرواح 1886
 شباب أبدي 1886
 قصص يهودية بولندية 1886
 الأفعى في الفردوس 1890
 ساحر المسارح 1893
 نساء رهيبات 1907

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من لفيف
اشتراكيون نمساويون
روائيون
روائيون ذكور نمساويون
روائيون نمساويون في القرن 19
صحفيون نمساويون
كتاب باللغة الألمانية
كتاب في القرن 19
كتاب من لفيف
كتاب نمساويون
كتاب نمساويون في القرن 19
كتاب نمساويون مجريون
كتاب وكاتبات ألمان
كتاب وكاتبات أوكرانيون
مواليد 1836
مواليد في لفيف
وفيات 1895

ليوبولد فون زاخر مازوخ


Söke, Ege Bölgesi'nde Aydın ilinin batısında yer alan Ege Denizi'ne kıyısı olan bir ilçedir. İlçenin kuzeyinde İzmir ilinin Selçuk ilçesi kuzeydoğusunda Germencik doğusunda Koçarlı kuzeybatısında Kuşadası güneyinde Didim bulunmaktadır.1064 km²'lik yüzölçümü bakımından ilin en büyük, nüfus bakımından ise Efeler, Nazilli ve Kuşadası'ndan sonra 4. büyük ilçesidir. İlçede 49 mahalle bulunmaktadır.

Tarihçe
Eski adı: Yunanca: Σώκια, Sokia, Aneon olan Söke, Bizans İmparatorluğu egemenliğinin sonlarına doğru, 1300 yıllarında, Aydın Bey'in Türkmen aşiretlerini buraya getirdiği ve Söke'yi bu aşiretlerden birinin başkanı olan Süleyman Şah'ın dedesi adına aşiretin merkezi yaptığı söylenir. 1426'da Menteşe Beyliğinin merkezi olan Söke, Osmanlılar döneminde Aydın Vilayeti'nin Menteşe Sancağının merkezi olmaya devam ettiyse de 17. yüzyıldan itibaren Kaptanpaşa Eyaleti'nin sancağı, 1841'de Aydın Eyaleti'nin Sığla sancağına bağlı kaza olarak kaldı. 1924'ten sonra Aydın'ın ilçesi oldu.

Söke'den 19. yüzyıl ile 20. yüzyıllar arasında Bozdoğan Aşireti'ne mensup Yörük aşiretleri Kozan Postkabasakal köyü, Zeytinbeli kasabası, Tarsus gibi Çukurova gibi yörelerine Osmanlı Devleti tarafından zorunlu göç ettirilmiştir.

Eğitim

İlkokul Kurumları

Akçakonak İlkokulu
100.Yıl Atatürk İlkokulu
Ağaçlı İlkokulu
Ali Rıza Efendi İlkokulu
Atburgazı İlkokulu
Bağarası Hürriyet İlkokullu
Bağarası Kemalpaşa İlkokulu
Çavdar Ferit Çavuş İlkokulu
Fahrettin Uyguntüzel İlkokulu
Fatih İlkokulu
Felekşan Fırat İlkokulu
Fevzipaşa İlkokulu
Güllübahçe Atatürk İlkokulu
Hacıkazımoğlu İlkokulu
Kemalpaşa İlkokulu
Kisir İlkokulu
Öğretmen Nebahat Alpan İlkokulu
Özbey İlkokulu
Sadullah Kuşada İlkokulu
Sarıkemer Emine Gezerler İlkokulu
Sarıkemer İlkokulu
Savuca Fatma Suat İlkokulu
Savuca İlkokulu
Sazlıköy Hacı Halil Paşa İlkokulu
Sazlıköy Hilmi Fırat İlkokulu
Serçin İlkokulu
Seyda Fırat İlkokulu
Sıdıka İlkokulu
Söktaş 75.Yıl İlkokulu
Tuzburgazı İlkokulu
Vakıfbank İlkokulu

Ortaöğretim Kurumları

Söke Şehit Emre Acar Cumhuriyet Anadolu Lisesi
Söke Hilmi Firat Anadolu Lisesi
Söke Yavuz Selim Anadolu Lisesi
Söke Anadolu Lisesi
Bağarası Çok Programlı Anadolu Lisesi
Söke Ticaret Borsası Suat Orhon MTAL
Söke Cafer Efe MTAL
Fatma Tüzzehra Orhun MTAL
Adnan Menderes MTAl
Söke Mesleki ve Teknik Anadolu Lisesi
Şehit Faruk Demir Anadolu İmam Hatip Lisesi
Söke Kız Anadolu İmam Hatip Lisesi
Söke Anadolu İmam Hatip Lisesi

Yükseköğretim Kurumları
Adnan Menderes Üniversitesi Söke Sağlık Yüksekokulu

Adnan Menderes Üniversitesi Söke Meslek Yüksekokulu

Adnan Menderes Üniversitesi Söke İşletme Fakültesi

Adnan Menderes Üniversitesi Söke Mimarlık ve Tasarım Fakültesi

Nüfus

Spor

İlçede kurulan Sökespor isimli spor kulübü vardır. 2019-2020 itibarıyla, Bölgesel Amatör Lig'de mücadele etmektedir.

Altyapı

Ulaşım

Karayolu
İlçede 404 numaralı otobüs ile Germencik, İncirliova, Efeler, 601 numaralı otobüs ile İncirliova, Koçarlı ilçelerine gidilebilir. 271 ile Davutlar ve Güzelçamlı'ya, 273 ile Balat ve Didim'e, 275  ile Söke - Akbük'e gidilebilir.

Demiryolu
Söke'ye Basmane-Denizli Bölgesel Treni, Basmane-Söke Bölgesel Treni, Söke-Denizli Bölgesel Treni ve Söke-Nazilli Bölgesel Treni hatları tarafından kullanılmakta olan 2 istasyon bulunmaktadır. Bunlar Söke ilçe merkezinde bulunan Söke Tren İstasyonu ve İsabeyli mahallesinde bulunan Sazlıköy Tren İstasyonu'dur.

Kuşadası, Aydın otogarlarından minibüs, İzmir otogarından ise otobüs seferleri de mevcuttur. İzmir Adnan Menderes Havalimanı'na uçak ile gelen yolcular, buradan düzenli olarak kalkan servisler ile şehre ulaşabilirler.

Kardeş şehirler
  (2015)

Kaynakça

Dış bağlantılar
* T.C. Söke Belediyesi
 T.C. Söke Kaymakamlığı

Söke


Parovi je srbijanski reality show koji se emitirao od 24. prosinca 2010. do 11. srpnja 2021. na kanalu Happy. Show je stvorio Predrag Ranković.

Show prati brojne natjecatelje, poznate kao Parovi, koji su duže vrijeme izolirani od vanjskog svijeta u vili napravljenoj po mjeri. Svakog tjedna jedan od natjecatelja je eliminiran javnim glasovanjem, a posljednji preostali natjecatelj osvaja novčanu nagradu.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Reality show

Parovi (reality show)


Xavier Gabaix (agosto de 1971) es un economista francés. Actualmente es profesor de finanzas en la Stern School of Business de la Universidad de Nueva York. Previamente fue profesor asociado de economía en el Instituto Tecnológico de Massachusetts. Fue incluido entre los ocho jóvenes economistas más brillantes por The Economist en 2008. Gabaix ha centrado su investigación en las evaluaciones, la economía de la conducta y la macroeconomía. Su formación comprende un máster en matemáticas de la École Normale Supérieure de París y un doctorado en economía en la Universidad de Harvard. En 2010 fue galardonado con el Premio Germán Bernácer que otorga el observatorio del Banco Central Europeo.

Referencias

Economistas de Francia
Laureados con el Premio Germán Bernácer
Nacidos en Boulogne-Billancourt

Xavier Gabaix


Signo Editores es una editorial española fundada en 1981, continuadora de la actividad de Ediciones Rueda. Su sede social se encuentra en Pozuelo de Alarcón (Comunidad de Madrid).

Historia
Signo editores es una empresa editorial fundada en 1981 por Manuel y José Rueda con el nombre de Ediciones Rueda. Los Rueda habían comenzado en el negocio editorial con una empresa dedicada a la venta de enciclopedias llamada Discolibro. Posteriormente, fundaron en 1981 Culturama JM,  dedicada a la venta a domicilio de obras publicadas por otras editoriales.

El cambio de denominación social de Ediciones Rueda por el de Signo Editores tuvo lugar el 17 de marzo de 2010, de acuerdo con el anuncio de número 112278 del Registro Mercantil de Madrid.
 El motivo de esta decisión reside en que en ese año se produjeron cambios importantes, como la renovación del fondo editorial, en lo que se invirtió más de tres millones de euros. Esto unido a las dimensiones que alcanzó la empresa, llevó a plantearse un cambio de denominación, para desvincular el apellido familiar.

En octubre de 2014, José Rueda vendió sus acciones de la empresa a su hermano Manuel y se desvinculó de la misma.

Oficinas
La compañía editorial dispone de 22 oficinas repartidas por España. En concreto, dichas sedes comerciales se encuentran repartidas en La Coruña, Albacete, Alicante, Asturias, Badajoz, Barcelona, Bilbao, Cádiz, Córdoba, Jaén, Las Palmas, Madrid Este, Madrid Sur, Málaga, Murcia, Sevilla, Tarragona, Tenerife, Toledo, Valencia, Vigo y Zaragoza.

Responsabilidad social corporativa
Signo editores ha realizado donaciones de colecciones de libros a diversas asociaciones, entre las que se encuentran, la Fundación Alonso Quijano; la Sociedad San Vicente de Paul y la Biblioteca Municipal de Argés. Además de la entrega de sillones y colchones a la Fundación Remar.

En la Navidad de 2013, con el lanzamiento de su nueva colección infantil, Cuentacuentos bilingüe, la empresa española entregó esta colección a cinco hospitales, tres de ellos ubicados en Madrid (La Paz, 12 de Octubre y Gregorio Marañón) y dos ubicados en Galicia (el Xeral de Vigo y el Hospital Universitario de la Coruña). También se donó otra colección a la Asociación NUPA, que ayuda a niños con trasplante multivisceral y afectados de fallo intestinal y nutrición parenteral.

La empresa también se ha unido al Circuito de Golf Solidario, organizado por el Banco Santander, en su edición 2014, para ayudar a dos fundaciones relacionadas con los niños: la Fundación Theodora, que busca la sonrisa de los niños que se encuentran hospitalizados y la Fundación Intheos, que investigan nuevas terapias efectivas contra los pacientes oncológicos (en esta ocasión, la recaudación se destinará a los niños enfermos de cáncer).

El cómic español
Signo editores recuperó las historietas españolas de Mortadelo y Filemón y el Capitán Trueno en dos colecciones, bajo la dirección del editor, cronista, escritor y guionista de viñetas, Antoni Guiral.

La obra Mortadelo y Filemón recoge a lo largo de 10 volúmenes, las historietas que tuvieron más éxito, siguiendo un orden cronológico, desde la primera aparición en 1958, hasta las más recientes. Las diferentes viñetas se completan con anécdotas de la serie y de la trayectoria de Francisco Ibáñez. La colección contiene también portadas realizadas por el ilustrador.

El capitán Trueno es un caballero medieval que se enfrenta a todo tipo de desafíos con la ayuda de sus dos compañeros, Crispín y Goliath (y, a veces, su novia Sigrid). Se han recopilado sus aventuras en 10 tomos en los que se recoge toda la serie (cuadernos originales, almanaques, números extraordinarios, la revista El capitán Trueno o el libro La isla de Rapa-nui).

Nuevos títulos

En octubre de 2017 la editorial pública 50 fotografías con historia, un libro sobre la historia de la fotografía en España, donde a través de la mirada de 50 fotógrafos reconocidos se ahonda en el contexto histórico y social en el que sus fotografías fueron tomadas.

El libro congrega a fotógrafos de diversas disciplinas: fotoperiodismo, retrato, editorial, paisaje, fotografía experimental; fotografía comprometida o fotografía vanguardista. Cada imagen se acompaña de material adicional: carteles de la época en la que se tomó la imagen; portadas de libros, cartas y otras fotografías; que ayudan al lector a contextualizarla.

Controversia

La editorial apareció mencionada en un reportaje emitido por Televisión Española Los abuelos, un gran negocio. El reportaje trataba sobre los métodos agresivos -y a menudo, engañosos- de venta telefónica y de venta casa por casa utilizados por ciertas empresas. En ocasiones, las víctimas de estas ventas fraudulentas eran personas mayores u otras de carácter vulnerable.

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial
 Signo Editores en Facebook

Editoriales de España
Empresas con sede en Pozuelo de Alarcón
Medios de comunicación de la Comunidad de Madrid

Signo Editores


Vjenceslav Topalović (Travnik, 17. travnja 1932.), hrvatski znanstvenik, istraživač i pisac hrvatske povijesti, prvenstveno recentne. Danas živi i radi u Zagrebu.

Životopis
Rodio se u 1932. Travniku od oca Čedomila i majke Terezije rođ. Dörfler, u hrvatskoj građanskoj činovničkojo obitelji. Završio je pučku školu. Kao 12-godišnjak bio je s roditeljima na Bleiburgu te Križnom putu, od čega su njemu i obitelji ostala jeziva sjećanja. Djelimice ih je obradio u knjizi: Srednja Bosna-ne zaboravimo hrvatske žrtve: 1941. – 50./1991. – 95. Završio je srednje te više i visoko obrazovanje iz područja ekonomsko-pravne znanosti. Zatim je položio grupu pedagoških predmeta na Filozofskom fakultetu Sarajevskog sveučilišta i time stekao zvanje profesora. Na zagrebačkom je sveučilištu upisao i završio interdisciplinarni poslijediplomski studij društvenih znanosti sa summa cum laude za naslov magistra znanosti. Na istom Sveučilištu doktorirao je tezom Valorizacija kulturno-povijesnog blaga Bosne i Hercegovine u turističkim tokovima. Mentor mu je bio Antun Bauer.

Radio je punih 46 godina u kulturno-prosvjetnim ustanovama. Suosnivač je Zavičajnog muzeja u Travniku, gdje je radio na formiranju etnografske, povijesne, arheološke, etnološke i biološko-zoološke zbirke čime je ta ustanova postala jednom od najznačajnijih kulturnih ustanova u BiH, po važnosti odmah iza Zemaljskog muzeja u Sarajevu. Radio je na mjestu knjižničara, kustosa, višeg kustosa, kustosa savjetnika i većinom kao pomoćnik direktora i direktor Muzeja. Zalagao se za očuvanje i valorizaciju kulturno povijesnog blaga Travnika ali i čitave BiH. Kad je bio na mjestu direktora travničkog Zavičajnog muzeja, organizirao više stručnih sastanaka a i značajni simpozij na razini cijele Jugoslavije, sa sudionicima iz svih republika i pokrajina, radi boljeg upoznavanja te zaštite kulturno-povijesnog blaga BiH iz vremena Osmanlijskog Carstva s ciljem formiranja muzeja s predmetima i arhivskom građom iz tog perioda.

Suradnik na osnivanju Arhiva Srednje Bosne 1954. godine.

Potaknuo je obnovu rodne kuće nobelovca Ive Andrića. Kuća je poslije Andrićeve smrti 1975. god. postala Memorijalnim muzejem ovog nobelovca. Topalović se osobito založio neka interijer bude sasvim kao u vrijeme kad se Andrić rodio. Topalović se također zalagao neka se prikupi cjelokupna književna građa Ive Andrića, pa su tako skupljeni prijevodi Travničke kronike na gotovo svim europskim i svjetskim jezicima, kao engleskom, francuskom, njemačkom, talijanskom, španjolskom, portugalskom, japanskom, kineskom, mongolskom, arapskom i dr.

Predsjedavao je Muzejskim društvom BiH u dva mandata, kupno osam godina. Bio je predsjednik društva Muzeja i Galerija BiH kojemu je sjedište u Sarajevu. Predsjedavao je regionalnom kulturno-prosvjetnom zajednicom i bio je član sarajevskog sveučilišta.

Posljednje godine radnog staža proveo je na položaju Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Sarajevu.

U HDZ BiH učlanio se početkom demokratskih procesa, 1990. godine, kad su komunisti još bili na vlasti. 1990. je godine predsjedavao obnoviteljskom skupštinom hrvatskoga kulturno-umjetničkog društva "Napredak" podružnica Travnik te članom obnoviteljske skupštine Matice hrvatske, ogranak Travnik.

Sudionik obrane BiH od velikosrpske agresije. U ratu je bio u HOS-u i u vladi HVO.
Podvrgnut je maltretiranju od oružanih snaga BiH, te tzv. domaćih mudžahedina. Tijekom jednog upada u stan on i sin Karlo su pretučeni, a stan demoliran i opljačkan. Zbog toga je napustio BiH poslije rata.

Djela
Napisao je oko 350 stručnih članaka objavljenih u raznim publikacijama. Dvije knjige koje je objavio su Memorijalni muzej Ive Andrića u Travniku, objavljene u Travniku 1976. i Srednja Bosna - ne zaboravimo hrvatske žrtve: 1941. – 50./1991. – 95., objavljene u Zagrebu 2001. godine. Bio je glavnim i odgovornim urednikom u više od 30 knjiga.

Nagrade
Muzejsko društvo BiH i Jugoslavije dodijelilo mu je više pismenih pohvala te dvije povelje za unapređenje muzejske djelatnosti.

Izvori

Kultura Hrvata Bosne i Hercegovine
Hrvatski povjesničari
Životopisi, Travnik
Životopisi, Zagreb

Vjenceslav Topalović


Rinorea riana est une espèce d'arbuste néotropical appartenant à la famille des Violaceae.

Rinorea riana est connu en Guyane sous les noms de Bofo tiki (Aluku), Boumbikidia (Aukan), Ouagnon (Wayãpi), Pacumleima, Riana = Riane (Caraibe selon Aublet, 1775).
Au Venezuela, on l'appelle aussi Caspadillo (=Gaspadillo) (marrón) (Amacuro, Amazonas, Bolívar), Molinillo, Pata grillo/grullo, Pata pauji (Bolívar), Jö'nö jodedü (Yekwana), Gaspadillo, Gaspadillo blanco, Mamoncilla, Molenillo.
C'est encore Mamusare (Arawak), Shero (Wapisiana), Shipiye (Macusi) au Guyana, Boembi kiridia (Aukan), Lélé(-tiki), Manari(e)-tiki(e) (Sranan tongo) au Suriname, et Pywa'y-hu dans le Maranhão (Brésil).

Description
Rinorea riana est un petit arbre, un arbuste ou un arbrisseau haut de , à rameaux violacés couverts de nombreuses grandes lenticelles calleuses (généralement) blanchâtres, peu pubérulentes à glabrescentes.
L'écorce externe est grise avec des taches blanches. Le bois est jaune à chartacée.

Les feuilles sont simples, opposées.
Les pétioles sont longs de , ferrugineux ou marron piloseux ou pubérulents devenant glabrescents.
Les stipules mesurant , sont caduques, de forme étroitement ovales, subobtuses à subaiguës, herbacées à scarieuses, strig(ill)ose ferrugineux, veinées, ciliolées.
Le limbe mesure , et est coriace, glabre (ou un peu pubérulent en dessous), de forme (étroitement) ovale à elliptique, généralement plus large à la moitié de la base (voire au tiers de la base), à base arrondie à cunéiforme voire subcordée, , à marges subentière à subdentelé ou subcrénelé, à apex subobtus à subaigu, vaguement mucronulé, cuspidé à acuminé (acumen long de ), de couleur vert brunâtre en dessous.
La nervure médiane et les 8-13 paires de nervures latérales sont glabres sur les deux faces.
La nervation tertiaire est réticulée.

Les inflorescences sont des grappes ou des panicules racémeux, lâches, axillaires, latéraux et subterminaux, solitaires (rarement 2-4 fasciculées), longs de .
L'axe central est pileux peu ferrugineux.
Les pédicelles sont ferrugineux pileux à pubérulents, longs de , articulés à l/2-/4(-l/7) de la base.
Les bractéoles subopposées () et les bractées () sont herbacées, de forme deltoïde, ovale ou elliptique, à poils dorés à ferrugineux le long de la nervure médiane, veinées, (sub)aigues à l'apex.

Les boutons floraux sont tolpoïdes.
Les fleurs sont pendantes, parfumées, de couleur blanc jaunâtre sale, devenant brun chocolat au séchage.
Les sépales subégaux, mesurent , sont herbacés, de forme ovales, généralement (légèrement) ferrugineux à dorés pileux(uleux) le long de la côte médiane, avec 5-7(-9) stries, à marge scarieuse et ciliolée dorée, et à l'apex subaigu.
Les pétales jaune pâle ou blancs (devenant brun chocolat au séchage), mesurent , sont herbacés, de forme étroitement ovale à deltoïde, généralement glabres, avec la côte médiane parfois légèrement ferrugineuse à poilue dorée, à marge parfois légèrement ciliolée dorée, à l'apex (sub)obtus.
Les étamines sont longues de , avec des filets libres, glabres mesurant , portant des glandes dorsales charnues, libres (rarement fusionnées entre elles), adnées aux filets, de taille plus ou moins comparable aux filets (), de forme (étroitement) ellipsoïde à ovoïde, légèrement pileux à glabres, à apex libre, obtus, tronqué ou émarginé.
Les anthères mesurent , et sont émarginées, de forme ovoïdes, à apex (sub)obtus, dépourvus d'appendice.
Le connectif extérieur, mesurant , est glabres de forme (étroitement) deltoïde à elliptique, (sub)obtus, avec des écailles latérales et apicales, brunes, scarieuses, de forme ovales, mesurant , à bords (sub)érosés, et à l'apex obtus, subérosé à subentier.
L'(ovaire subglobuleux, mesurant  de diamètre, est hispide « épineux » associé à densément hispiduleux, couvert d'un indumentum doré devenant marron avec l'âge.
On compte 1(-2) ovule par placenta.
Le style mesure  (dépassant les étamines d'environ ), est filiforme, dressé ou légèrement incurvé près de la base, principalement glabre, pileux près de sa base, et porte une stigmate tronqué.

Le fruit est une capsule symétrique, mesurant , de forme (ob)ovale à orbiculaire, acuminée, coriace à subligneuse, de couleur vert pâle à marron à l'état frais, veloutée avec peu de poils (indumentum marron à l'état sec), avec une nervation orange à brun rougeâtre à l'état frais.
Les 3 valves sont égales, mesurant .
On compte 1-2 graines par valve, de forme globuleuse, longues de , sub-roussâtres hirtelleuses.

Rinorea riana se caractérise par la combinaison des caractères suivants :
 indument principalement marron (une fois sec),
 rameaux à grosses lenticelles calleuses (plus grosses et moins nombreuses que chez R. brevipes dont les rameaux séchés virent également au violacés avec des lenticelles blanchâtres),
 feuilles dépourvues de domaties, avec des nervures médiane et latérales glabres sur les deux faces (comme chez R. flavescens),
 ovaires et fruits juvéniles érigés hispides « épineux » en combinaison avec densément hispiduleux (indumentum initialement jaune paille, vire rapidement au marron au séchage),
 sa capsule veloutée à faiblement poilue (indumentum séché est marron),
 fleurs virant au brun chocolat au séchage (et non orange comme les autres espèces).

Répartition
Rinorea riana est répandu de Trinidad à la Basse Amazonie (Pará, Brésil), en passant par les Guyanes (Guyana, Suriname, Guyane), et le Venezuela (Bas Bassin de l'Orénoque : Delta Amacuro, Bolívar, Amazonas).

Écologie
Rinorea riana est une espèce de sous-bois assez commune dans les forêts anciennes des basses terres ainsi que dans les zones vallonnées ou sub-montagneuses autour de  d'altitude, et également enregistré dans les forêts poussant sur des minerais.
Des spécimens dans des zones vallonnées ont été collectés sur des sommets, dans des ravins rocheux et sur les pentes. On l'observe également le long des rivières et des ruisseaux. Dans les basses terres, on le rencontre dans des zones non inondées telles que des dunes et rives hautes fluviales, ainsi que dans des zones périodiquement inondées, sur des sols granitiques, schistiques, ferrobauxitiques, argileux ou sableux.

Rinorea riana fleurit et fructifie probablement tout au long de l'année.

On le rencontre au Venezueladans les sous-bois des forêts sempervirentes de plaine à basse montagne, saisonnièrement inondées ou non, niveau de la mer jusqu'à  d'altitude.

En Guyane, Rinorea riana pousse dans les forêts non inondées à toutes les altitudes, et fleurit en janvier août, et fructifie en janvier, février, mars, mai, juin, août.

La place phytosociologique de Rinorea riana a été abordée dans le Pará.

Utilisations
Le nom Sranan tongo Manari-tiki signifie que les rameaux et les brindilles peuvent être utilisés pour faire des tamis, de même que Lélé(-tiki) se rapporte à la fabrication de lélé.

Protologue

En 1775, le botaniste Aublet qui le premier décrivit Rinorea riana var. riana sous le nom de Riana guianensis, en proposa le protologue suivant:

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Violaceae
Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Plante décrite par Aublet

Rinorea riana


Veme Station (Veme stasjon) er en tidligere jernbanestation på Bergensbanen, der ligger ved bygden Veme i Ringerike kommune i Norge.

Stationen åbnede som holdeplads kun med ekspedition af passagerer og gods 1. december 1909. Den blev opgraderet til station med ekspedition af tog, passagerer og gods 1. maj 1910. 1. januar 1966 blev den nedgraderet til ubemandet trinbræt. Betjeningen med persontog ophørte 31. maj 1970, men der blev stadig håndteret gods på stedet. Den tidligere station blev gjort fjernstyret 27. september 1986 i forbindelse med udbygningen af fjernstyringen på Bergensbanen. I dag fungerer den som krydsningsspor.

Stationsbygningen blev opført i 1909 efter tegninger af arkitekten Paul Armin Due, men den blev revet ned i 1988. Den tidligere station ligger 100,5 km fra Oslo S, 126 meter over havet.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Bergensbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1909
Ophørt i 1970
Jernbanestationer i Viken

Veme Station


Tylenol-ul este un medicament folosit în Statele Unite, care conține o doză mare de acetaminofen (paracetamol), fiind folosit pentru reducerea durerii și a febrei.

În Statele Unite este vândut fără prescripție medicală. Varianta Extra Strong a acestui medicament va conține de acum înainte un avertisment, după ce cercetătorii au aflat de efectele negative grave ale dozelor mari de paracetamol, scrie New York Daily News. Comercializate de firma Johnson & Johnson, cutiile cu Tylenol în variantă concentrată vor avea o etichetă specială, începând cu luna octombrie.

Anual, între 55.000 și 80.000 de pacienți din SUA ajung la urgență, după ce iau supradoze de paracetamol. Cel puțin 500 dintre aceștia nu mai pot fi salvați, anunță o statistică.

Antipiretice
Analgezice

Tylenol


Zenaidadue () er en due, der lever i Caribien. Zenaidaduen er nationalfuglen i Anguilla.

Kilder
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Duefugle
Fugle fra Caribien

Zenaidadue


Derinöz, Samsun ilinin Ladik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun il merkezine 98 km, Ladik ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Ladik'in mahalleleri

Derinöz, Ladik


جون ماثيو باتريك هاتون  (6 مايو 1955، لندن) هو سياسي في المملكة المتحدة. عضو في حزب العمال ويشغل منصب عضو برلمان عن بارو وفرنيس وهو يشغل منصب وزير الدفاع الحالي منذ 3 أكتوبر 2008. كما كلّف سابقاً بمنصب وزير الأعمال وإعادة التنظيم.

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي لجون هاتون
 السيرة الرسمية لجون هاتون على موقع رئاسة الوزراء البريطانية

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 1997–2001
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 2001–05
أعضاء برلمان المملكة المتحدة 2005-10
أعضاء مجلس الشورى البريطاني
أكاديميون من جامعة نورثامبريا
وزراء دولة بريطانيون
خريجو كلية المجدلية
رؤساء لجنة في تجارة
مستشارو دوقية لانكستر
مواليد 1955
مواليد في لندن
نواب حزب العمال البريطاني عن الدوائر الانتخابية الإنجليزية
وزراء دفاع بريطانيون

جون هاتون


USS Spruance (DD-963) was the lead ship of the United States Navy's  of destroyers and was named after Admiral Raymond A. Spruance. Spruance was built by the Ingalls Shipbuilding Division of Litton Industries at Pascagoula, Mississippi, and launched by Mrs. Raymond A. Spruance. Spruance served in the U.S. Atlantic Fleet, assigned to Destroyer Squadron 24 and operating out of Naval Station Mayport, Florida. Spruance was decommissioned on 23 March 2005 and then was sunk as a target on 8 December 2006.

History

1960s
Bath Iron Works, General Dynamics and Litton Industries submitted proposals for production of DD-963 on 3 April 1969. Of the $30 million assigned, $28.5 million has been provided to three contractors. Eventually, Litton's bid won the competition.

1970s
Spruance was the first of a highly-successful class of anti-submarine warfare and anti-ship destroyers, and was the first destroyer powered by gas turbines in the U.S. Navy. At first she was armed with two 5-inch naval guns, an ASROC missile launcher, and an eight-cell NATO Sea Sparrow missile launcher. Spruance received one Mark 41 Vertical Launch System (VLS) during the late 1980s. This replaced the original Mark 16 ASROC launcher. Also added to Spruance after several years of service was an eight-cell launcher for Harpoon antiship missiles.

Spruances first operational deployment was in October 1979 to the Mediterranean Sea, as a member of the  Carrier Battle Group. The other warships in this task force included , , , and . During this deployment, Spruance made a transit into the Black Sea to conduct surveillance on the new Soviet helicopter carrier, , as she steamed from her building shipyard to the Soviet Red Banner Northern Fleet. Spruance suffered a malfunction in one of her LM2500 Gas Turbine Main Engines and had to replace the engine while deployed. This was done successfully in port.

Spruance, being the first gas-turbine powered ship in the U.S. fleet, had an underway replenishment breakaway flag (flown while pulling away from receiving supplies and fuel from a logistics ship at sea) that was a replication of the large yellow warning seen on the side of aircraft carriers, with red block letters saying "BEWARE JET BLAST" on a large yellow background. Upon "breaking" (unfurling) the flag on the halyards, they would play the theme song from the 1976 film Rocky as they increased speed and sailed ahead of the logistics vessel.

1980s
Spruance entered her first major overhaul in 1980 at the Norfolk Naval Shipyard. During a brief shipyard period in 1983, she received the Phalanx CIWS and the TAS Mk 23 radar system.

Spruance steamed to the Arabian Sea in 1983 including a port visit to Mombasa, Kenya, in May 1983. She briefly took station off Beirut in June 1982 before being relieved. In 1982, she transited both the Suez Canal and the Panama Canal during the same summer.

Spruance deployed for a six-month period in January 1983 to the Persian Gulf where she spent four and one-half months conducting observations in company with  during the Iraq-Iran War. She also conducted operations with Teamwork '84 in the northern Atlantic and in the Arctic Ocean in 1984.  She deployed to the Mediterranean Sea in November 1984 and conducted her second Black Sea Operations over Thanksgiving 1984. She returned from her deployment in May 1985 and shortly thereafter entered her second overhaul period during which she received VLS, Towed Array, and the SH 60. She deployed for a six-month period on 26 May 1993 to the Red Sea where she spent over three and a half months conducting visit and board and search operations in support of United Nations sanctions against Iraq. While attached to the U.S. Sixth Fleet, Spruance conducted a brief stop for fuel in Rota, Spain, followed by a liberty port visit in Palma, Spain. Additional stops in the Mediterranean consisted of a brief stop in Augusta Bay, Sicily, then to Souda Bay, Crete, for a maintenance period (IMAV) with . Spruance passed through the Suez Canal on 29 June.

Admirals Vern Clark and Gary Roughead (who would later go on to become the 27th and 29th Chiefs of Naval Operations, respectively), were Spruances commanding officer and executive officer, respectively, from 1984 to 1985.

On 26 January 1989, Spruance ran aground on a reef while traveling at  near Andros Island in the Bahamas. The incident occurred during anti-submarine training exercises in the deep-water trench east of the island. Navy tugs and the USS Boone re-floated the ship, which suffered $1.8 million in damage to the hull, propellers, sonar dome, and forward mast. A Navy report faulted a junior officer who was in command at the time of the incident, Lt. W.T. Hicks, finding that he ignored the advice of the quartermaster who advised against a course change that would take them closer to the reef. Hicks was discharged from the Navy following the grounding. Neither the ship's skipper, Commander Travis W. Parker Jr., or the Executive Officer, Commander J.M. Braeckel, were on the bridge at the time of the maneuvers that led to the grounding.

1990s
Upon arrival in the Red Sea, under command of CTG 152.1, Commander Maritime Interdiction Forces, Spruance assumed the duties of the flagship for the task force commander. While on station, Spruance was the flagship for three different task force commanders. While on station, Spruance conducted exercises with the Egyptian Navy and the Jordanian Navy. During Spruances tenure in the Red Sea, she conducted several port visits to Hurghada, Egypt, for crew rest and relaxation. Other official port visits were conducted in Safaga, Egypt, and Aqaba, Jordan, where Spruance hosted receptions for top military and embassy officials. On 10 September 1993, Spruance intercepted the 18,000th ship since sanctions were put into place in August 1990, as part of the multinational maritime interception effort enforcing United Nations sanctions against Iraq. The ship's crew intercepted the Maltese-flagged bulk carrier "Early Star" in the North Red Sea during normal intercept operations. The merchant ship was sailing from Massaua, Eritrea, to Aqaba. As the ship was empty, it was allowed to proceed toward its destination.

Spruance was relieved as flagship by  on 9 October after having completed more than 170 boardings, and then started her transit homeward through the Suez Canal on 11 October. Once back in the Mediterranean Sea, the ship made port calls in Toulon, France; Alicante, Spain; and Rota, Spain. She returned home on 14 November.

In July 1994, as part of Operation Restore Democracy, U.S. Navy ships were assigned to helping to enforce the United Nations embargo of Haiti. However, so many Haitians were picked up from the sea that U.S. Coast Guard ships needed an assist from U.S. Navy ships in the region to handle the volume. Among these was Spruance which took onboard nine hundred Haitians for the transit to Guantanamo Naval Station.

Spruance  transferred to Portsmouth, Virginia and entered drydock after the deployment.

In mid-1996, Spruance took part in the 24th annual U.S. invitational maritime exercise in the Baltic Sea, the BALTOPS 96 exercise. Made up of air, surface and subsurface operations, the exercise involved 47 ships and aircraft from 12 different squadrons sent by 13 NATO-member and Partnership for Peace nations: Belgium, Denmark, Estonia, Finland, Germany, Lithuania, Latvia, Netherlands, Poland, Russia, Sweden, United Kingdom, and United States.

Spruance steamed in the Mediterranean from April through October 1997 with the carrier battle group supporting . Serving as the flagstaff of Destroyer Squadron 24, Spruance made significant contributions throughout the deployment including: visiting thirteen foreign ports; participating in five multinational naval exercises in the Mediterranean Sea and the Black Sea; serving as Presidential Support Ship in Rotterdam, Netherlands; representing the U.S. Navy in Thoule Sur Mer, France, in commemorating the fifty-second anniversary of the Allied landings in southern France; and hosting Ukrainian military and diplomatic distinguished visitors during the 1997 Ukrainian Independence Day celebration. During that period, Spruance also took part in the Partnership For Peace Exercise "Sea Breeze 97" in the Black Sea. Sea Breeze 97 trained military forces on how to provide humanitarian relief for victims of a simulated earthquake in Southern Ukraine.

In the fall of 1999, Spruance detached from the John F. Kennedy carrier group to relieve  as the U.S. representative to the Standing Naval Forces Mediterranean (STANAVFORMED). After dealing with the effects of Hurricane Floyd and Hurricane Gert off the east coast of Florida, Spruance crossed the Atlantic and entered the Mediterranean with other ships from the John F. Kennedy carrier group. STANAVFORMED is part of NATO's 'Reaction Force' and as such was ready to respond to any crisis in NATO's area of interest, although its primary area of operations is the Mediterranean. Spruance was expected to remain assigned to STANAVFORMED through March 2000.

2000s

On 1 June 2000, Spruance became the first U.S. Navy ship to use the drydock in Jacksonville, Florida, in over ten years. She left Naval Station Mayport, Florida, early on 1 June, traveled up the St. John's River to the drydock facility, and remained there until early August. During the drydock, the ship was raised out of the water, her hull was cleaned and inspected, and corrective and preventative maintenance was performed. On 24 September 2001, as part of the John F. Kennedy Carrier Battle Group, Spruance commenced use of the Vieques Island inner range in conjunction with their Composite Unit Training Exercises (COMPTUEX). The exercise, which began the week prior, also utilized the northern and southern Puerto Rican operating areas, and involved complex battle group training events, naval surface fire-support training and air-to-ground bombing. COMPTUEX is an intermediate level battle group exercise designed to forge the battle group into a cohesive, fighting team, and is a critical step in the predeployment training cycle and prerequisite for the battle group's Joint Task Force Exercise (JTFEX) scheduled for early the following year. Successful completion of the COMPTUEX also certifies the carrier and its embarked air wing as qualified for open ocean operations.

Spruance, along with the John F. Kennedy carrier group took part, from 19 January through 26 January 2002, in Phase I of Joint Task Force Exercise (JTFEX) 02-1; and from 7 – 14 February in Phase II of Joint Task Force Exercise (JTFEX) 02-1. The JTFEX is designed to meet the requirement for quality, realistic training to prepare U.S. forces for joint and combined operations and also provides the opportunity to certify the CVBG for deployment. That particular JTFEX was scheduled for two phases to accommodate recent repairs to the carrier, which required it to be pierside during Phase I. The exercise took place in the waters off the East Coast, as well as on training ranges in North Carolina and Florida.

Deploying with the John F. Kennedy carrier group in June 2004, Spruance returned to Mayport on 7 December 2004. She decommissioned 23 March 2005. She was sunk as a target for aircraft-launched Harpoon missiles in the Atlantic Ocean off the Virginia Capes on 8 December 2006.

Gallery

Awards
  Joint Meritorious Unit Award – (Jun-Aug 1991, Feb-Mar 1992)
  Navy Unit Commendation – (Jan-Feb 1991, Aug 1990-Nov 1991)
 Navy Meritorious Unit Commendation – (Jan-Apr 1980, May-Jul 1996, Jan 1999-Sep 2001, Apr-Sep 2002)
  Navy E Ribbon – (1978, 1990, 1994, 1995, 1996, 1998)
  Southwest Asia Service Medal – (Feb-Mar 1991)

See also
List of ships sunk by missiles
List of United States Navy destroyers

References

External links

  navsource.org: USS Spruance
 navysite.de: USS Spruance
Navy Times

Spruance-class destroyers
Cold War destroyers of the United States
1973 ships
Ships sunk as targets
Shipwrecks in the Atlantic Ocean
Shipwrecks of the Virginia coast

USS Spruance (DD-963)


Republika Hrvatska i Republika Senegal održavaju diplomatske odnose od 1. listopada 1997. Sjedište veleposlanstva je u Rabatu.

Veleposlanici
Hrvatska nema rezidentno veleposlanstvo u Senegalu.

Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Kraljevini Maroku pokriva Republiku Tunis, Republiku Senegal, Burkinu Faso, Gabonsku Republiku, Republiku Kamerun, Islamsku Republiku Mauritaniju, Republiku Cote d'Ivoire.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Senegal na stranici MVEP-a

Izvori

Senegal

Popis hrvatskih veleposlanika u Senegalu


26276 Natrees este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
26276 Natrees este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Prescott (Arizona) de Paul G. Comba. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,17 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 2,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 26001-27000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

26276 Natrees


Annie Coburn ( à Fremont- à Chicago), née Swan, connue comme  L.L. Coburn, est une collectionneuse d'art et mécène américaine.

Sa collection comprenait des œuvres d'art des États-Unis et des tableaux de peintres impressionnistes français. Elle a fait don par testament de sa collection à l'Art Institute of Chicago, au Fogg Museum de l'université Harvard et au Smith College. L'Art Institute de Chicago a reçu pour sa part plus d'une centaine d'œuvres.

Biographie
Annie Swan naît dans l'Illinois à Fremont, dans le comté de Lake en 1856 à  au nord-ouest de Chicago où sa famille déménage lorsqu'elle est enfant. Elle épouse en 1880 Lewis Larned Coburn qui avait étudié à la faculté de droit de Harvard et exerçait en tant que conseil en propriété industrielle. Il était cofondateur et président de l'Union League Club of Chicago. Le couple menait une vie fort aisée et demeurait à South Michigan Avenue. Lewis Larned Coburn meurt en 1910 et sa veuve se met à collectionner des œuvres d'art qu'elle achetait surtout à des marchands d'art new-yorkais. Elle exposait sa collection dans sa suite du Blackstone Hotel, dont les murs étaient remplis de tableaux. Elle entreposait aussi ses tableaux sur le sol et sur les fauteuils, ou posés sur les commodes. Son Midi ensoleillé, Arles de Vincent van Gogh (1888) était même glissé sous son lit...Elle n'était pas pionnière en la matière, puisqu'avant elle d'autres collectionneurs d'impressionnistes français se trouvaient à Chicago, comme Mrs Potter Palmer ou Martin Ryerson qui avaient commencé à collectionner des tableaux impressionnistes dans les années 1890. Bien que Mrs L.L. Coburn ait vécu relativement retirée, la qualité de sa collection a fait le tour des cercles professionnels et elle a permis aux historiens de l'art, aux journalistes et à d'autres personnes intéressées d'accéder à ses œuvres d'art. Un public plus large n'a pu connaître la collection que quelques semaines avant sa mort, lorsqu'une sélection des œuvres a été présentée dans une exposition à l'Art Institute of Chicago à partir du .

Elle s'éteint en 1932 à Chicago et est enterrée au cimetière de Graceland.

Legs
Elle lègue sa collection par testament à l'Art Institute de Chicago, au Fogg Museum (dont L'Homme blond d'Édouard Manet, La Maison du douanier de Varengeville de Claude Monet, Chez la modiste de Renoir) et au Smith College (ce dernier héritant d'une dizaine de toiles d'artistes américains dont Childe Hassam). Ses tableaux de Renoir constituent le cœur de la collection des impressionnistes de l'Art Institute.

Quelques œuvres léguées à l'Art Institute of Chicago

Les Deux Avocats (Daumier)
La Plage de Sainte-Adresse (Monet, 1867) acheté en 1923
Portrait d'Alfred Sisley (Renoir, 1876)
Édouard Degas et sa nièce Lucie Degas (Degas)
Quatre études de jockey (Degas)
Lecture de l'illustré (Manet, 1879)
Femme au fichu noir (Manet)
Les Deux Sœurs (Renoir, 1881) acheté en 1925
Le Jardin du poète (Van Gogh, 1888)
Nature morte aux tulipes et pommes (Cézanne, entre 1890 et 1897)
Venise. Palazzo Dario (Monet)
Les Meules (fin d'été) (Monet, 1897)

Notes et références

Bibliographie
 René Brimo, The Evolution of Taste in American Collecting, The Pennsylvania State University Press, University Park 2016 .

Liens externes
 Article biographique de l'Art Institute de Chicago

Naissance dans le comté de Lake (Illinois)
Naissance en avril 1856
Décès en mai 1932
Décès à Chicago
Collectionneur du XIXe siècle
Collectionneur du XXe siècle
Mécène américain
Personnalité inhumée au cimetière de Graceland (Chicago)
Collectionneuse d'œuvres d'art
Décès à 76 ans

Annie Coburn


ඊගල්ස් කන්ද යනු චිලී දේශයේ පිහිටා ඇති ජෛව බූවියේ පිහිටි කබ්රේරෝ නගර සභාවේ කිලෝමීටර 6 ක් පමණ දකුණු දෙසටය. එහි ජනගහණය 6,090 කි.

</gallery>

මුලාශ්‍ර

ඊගල්ස් කන්ද


The Grammy Award for Best Soul Gospel Performance, Female was awarded from 1984 to 1989.  In 1990 this award was combined with the award for Best Soul Gospel Performance, Male as the Grammy Award for Best Soul Gospel Performance, Male or Female.

Years reflect the year in which the Grammy Awards were presented, for works released in the previous year.

Recipients

See also

 List of music awards honoring women

References

Grammy Awards for gospel music
Music awards honoring women


Die Saison 1927/28 war die zweite reguläre Saison der American Hockey Association (AHA). Meister wurden die Minneapolis Millers.

Teamänderungen
Folgende Änderungen wurden vor Beginn der Saison vorgenommen:
 Die Chicago Americans wurden nach Kansas City, Missouri, umgesiedelt und änderten ihren Namen in Kansas City Pla-Mors.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die fünf Mannschaften jeweils 40 Spiele. Die drei bestplatzierten Mannschaften qualifizierten sich für die Playoffs, wobei der Erstplatzierte der regulären Saison direkt für das Finale qualifiziert war. Das Playoff-Halbfinale wurde in einer Best-of-Five-Serie ausgetragen, für die Finalserie war die Gesamttordifferenz entscheidend. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Reguläre Saison

Tabelle
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Playoffs

Weblinks
 Die Spielzeit bei hockeydb.com

1927
Eishockeysaison 1927/28

AHA 1927/28


Baudenkmäler nach Ortsteilen

Ronsberg

|}

Bihls

|}

Dingisweiler

|}

Grub

|}

Neuenried

|}

Oberweiler

|}

Zadels

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Ronsberg

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

 In dieser [ Kartenansicht] sind Baudenkmäler ohne Koordinaten mit einem roten bzw. orangen Marker dargestellt und können in der Karte gesetzt werden. Baudenkmäler ohne Bild sind mit einem blauen bzw. roten Marker gekennzeichnet, Baudenkmäler mit Bild mit einem grünen bzw. orangen Marker.

Ronsberg
!

Liste der Baudenkmäler in Ronsberg


Die Saison 2004/05 der Oberliga Südwest war die 27. Spielzeit der Fußball-Oberliga Südwest seit ihrer Wiedereinführung im Jahr 1978 und die elfte als vierthöchste Spielklasse in Deutschland. Die Meisterschaft sicherte sich Borussia Neunkirchen mit einem Punkt Vorsprung auf die Amateure des 1. FC Kaiserslautern. Da Neunkirchen jedoch keine Lizenz für die Regionalliga beantragte, rückten die Kaiserslauterer als Aufsteiger in die Regionalliga nach.

Die Abstiegsränge belegten die SpVgg Ingelheim, SC 07 Idar-Oberstein und SC Halberg Brebach.

Die Aufsteiger waren der FSV Ludwigshafen-Oggersheim aus der Verbandsliga Südwest, die Amateure von Eintracht Trier aus der Rheinlandliga und Rot-Weiß Hasborn-Dautweiler aus der Verbandsliga Saar. Aus der Regionalliga Süd stiegen die Amateure des 1. FSV Mainz 05 ab.

Der Torschützenkönig wurde Andreas Haas vom FC 08 Homburg mit 30 Treffern. Ab der Saison 2005/06 werden die Amateurmannschaften der Profivereine mit dem Zusatz II statt Amateure geführt.

Tabelle

|}

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte, die Gastmannschaft in der oberen Zeile aufgelistet.

Weblinks
 Oberliga Südwest 2004/05 bei kicker.de

2004
Fußballsaison 2004/05

Fußball-Oberliga Südwest 2004/05


An Epidendrum silvae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eric Hágsater ngan Vitorino Paiva Castro. An Epidendrum silvae in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum silvae


Actinopteri é o grupo irmão de Cladistia na classe Actinopterygii.

Datando do período Permiano, os Actinopteri compreendem os Chondrostei e os Neopterygii. Em outras palavras, os Actinopteri incluem todos os Actinopterygii existentes, menos os Polypteridae.

Classificação
O cladograma a seguir resume as relações evolutivas dos Actinopteri existentes. O tempo de divergência para cada clado em myr (milhões de anos) é baseado em:

Actinopterygii

Actinopteri


(6692) Antonínholý, denumire internațională (6692) Antoninholy, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6692 Antonínholý este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Kleť de Zdeňka Vávrová. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,57 ua, o excentricitate de 0,24 și o înclinație de 6,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1985
Centura de asteroizi

6692 Antonínholý


Yves Rüedi (* 30. September 1976; heimatberechtigt in Glarus und Münchwilen TG) ist ein Schweizer Jurist und Bundesrichter. Er ist Mitglied der SVP.

Beruflicher Werdegang

Ausbildung
Yves Rüedi studierte an der Universität St. Gallen und erwarb dort den Doktorgrad der Rechtswissenschaften. Er verbrachte Forschungsaufenthalte an der Harvard Law School, der Yale Law School, der Stanford Law School sowie der Aix-Marseille Université.

National
Rüedi hatte Lehraufträge an den Universitäten St. Gallen und Luzern. Er arbeitete für die Wirtschaftskanzlei Pestalozzi Rechtsanwälte in Zürich, wo er auch das Rechtsanwaltspatent erwarb.
Die Landsgemeinde wählte Rüedi am 7. Mai 2006 zum Obergerichtspräsidenten des Kantons Glarus. Nachdem ihn der Landrat des Kantons Glarus am 23. April 2008 auf Vorschlag der Regierung zum Mitglied der Anwaltskommission bestimmt hatte, wurde er zum Präsidenten der Anwaltskommission und der Anwaltsprüfungskommission ernannt. Die Bundesversammlung wählte Rüedi am 21. Dezember 2011 mit 208 von 208 gültigen Stimmen zum nebenamtlichen und am 11. Dezember 2013 mit 198 von 200 gültigen Stimmen zum ordentlichen Bundesrichter.

International
Von 2018 bis 2020 sass Rüedi im Conseil International de l'Arbitrage en matière de Sport, der Trägerstiftung des Internationalen Sportgerichtshofs.
Im Jahr 2020 wurde Rüedi zum «Rechtskundigen Mitglied» der Grossen Beschwerdekammer der europäischen Patentorganisation ernannt.

Privatleben
Rüedi präsidierte die Stiftung Balm für Menschen mit einer geistigen Behinderung. In seiner Freizeit betreibt er Ausdauersport; 2001 qualifizierte er sich für die Hawaii Ironman Triathlon Weltmeisterschaft, 2017 wiederholte er dies. In der offiziellen Jahreswertung der World Triathlon Corporation wurde er als 2018 Gold All World Athlete ausgezeichnet. Damit gehörte er in seiner Altersklasse zum stärksten Prozent weltweit.

Veröffentlichungen
 Rechtswidrig erlangte Beweismittel. In: Annette Dolge (Hrsg.): Substantiieren und Beweisen, Praktische Probleme. Zürich 2013, ISBN 978-3-7255-6956-4, S. 77 ff.
 Sachliche Zuständigkeit bei Verantwortlichkeitsklagen gegen Organe von Kantonalbanken. In: GesKR, 1/2012, S. 117 ff.
 Berner Kommentar, Ausschluss der Rückforderung, Art. 66 OR. Bern 2011, ISBN 978-3-7272-3365-4.
 Kanton Glarus. In: Raphaël Arn, Nicole Saurer, André Kuhn (Hrsg.): Organisation der kantonalen und eidgenössischen Strafbehörden und strafrechtliche Ausführungsbestimmungen. Basel 2011, ISBN 978-3-7190-2858-9, S. 287 ff.
 Materiell rechtswidrig beschaffte Beweismittel im Haftpflichtprozess. In: Walter Fellmann, Stephan Weber (Hrsg.): Haftpflichtprozess 2011. Zürich 2011, ISBN 978-3-7255-6334-0, S. 157 ff.
 Art. 150–159 ZPO. In: Myriam A. Gehri, Michael Kramer (Hrsg.): Schweizerische Zivilprozessordnung, Kommentar. Bern 2010, ISBN 978-3-280-07219-6, S. 285 ff.
 Besprechung der Bundesgerichtsurteile 4D_48/2008 sowie 5D_54/2008. In: ZZZ 2008/2009, S. 396 ff.
 Materiell rechtswidrig beschaffte Beweismittel im Zivilprozess. Dike, Zürich 2009, ISBN 978-3-03751-151-0 (Dissertation, Universität St. Gallen, 2008).

Weblinks

 Yves Rüedi auf der Homepage des Schweizerischen Bundesgerichts

Einzelnachweise

Bundesrichter (Schweiz)
Rechtsanwalt (Schweiz)
SVP-Mitglied
Schweizer
Geboren 1976
Mann

Yves Rüedi