Dingane kaSenzangakhona, comúnmente conocido como Dingane o Dingaan (ca. 1795 - 1840), fue un rey zulú.

Estableció tanto su capital real, uMgungundlovu, como uno de los numerosos campamentos militares (kraal) en el valle eMakhosini, justo al sur del río Umfolozi Blanco, en la ladera de la Colina del León (en zulú, Singonyama).

Ascenso al poder

Dingane llegó al poder en 1828 después de matar a su medio hermano Shaka con la ayuda de otros dos hermanos, Umhlangana y de Mbopa, consejeros de la víctima. La muerte tuvo lugar en KwaDukuza (lugar llamado por los blancos Stanger). Dice la tradición que lo mataron por su creciente comportamiento brutal tras la muerte de su madre, Nandi.

Dingane se convirtió así en el monarca del Reino zulú, heredando con ello un ejército eficaz y un inmenso imperio conquistado a golpe de azagaya y con unos dos millones de víctimas.

El recinto real de uMgungundlovu

Dingane hizo construir la capital, uMgungundlovu, en 1829; y cinco años más tarde, hizo ampliarla. La población se hizo de acuerdo con el plan característico de un asentamiento militar zulú (singular: ikhanda; plural: amakhanda): un enorme patio central (isibaya esikhulu) rodeado de barracas para los guerreros (uhlangoti) y chozas de almacén de escudos. Se entraba al patio por la parte septentrional de la fortaleza.

El recinto real (isigodlo) estaba emplazado en la parte meridional, justo en el lado contrario de la entrada principal. Dingane nunca se casó de manera oficial, pero en el recinto real vivían al menos 500 personas entre el propio monarca, sus mujeres y sus siervas. Las féminas se agrupaban en dos categorías: las llamadas isigodlo negras y las llamadas isigodlo blancas.

Las negras eran unas 100 que gozaban de privilegios. En la zona destinada a ellas, había una enorme área en forma de media luna donde cantaban y bailaban con el rey, y las chozas venían a agruparse de tres en tres en compartimentos triangulares, con techados de rama seca imbricados entre ellos a unos dos metros de altura formando entre todos una red de pasajes.

Dentro de la categoría de las negras, había unas cuantas muchachas aún más favorecidas: las que componían el grupo llamado bheje, tratadas con especiales atenciones por el rey y por sus mujeres. Se hizo un pequeño complejo de dependencias detrás del principal para que estas muchachas pudieran tener algo de privacidad, y constaba de tres compartimentos como los otros: el central era usado por ellas, y allí se instruía a las elegidas en el servicio al rey.

El resto de las féminas, las blancas, eran sobre todo muchachas presentadas al rey por los notables; otras eran escogidas por el propio rey durante la ceremonia anual de las primicias (umkhosi).

La choza real (ilawu), suerte de palacio, se hallaba en uno de los compartimentos triangulares, y tenía tres o cuatro entradas. Era muy grande, y estaba celosamente vigilada por siervas. Podía albergar a 50 personas con holgura. Según los resultados de las excavaciones arqueológicas llevadas a cabo en el lugar, el suelo de la choza real era de unos 10 m de diámetro, y la sujetaban 22 pilares recubiertos de cuentas de cristal. Esto último había sido consignado anteriormente por Piet Retief, dirigente de los voortrekker (pioneros) o bóeres, y por los misioneros británicos Champion y Owen.

El avance europeo

Algunos historiadores modernos han señalado a Dingane como el rey responsable del declive de la hegemonía militar zulú en el sur de África. Era un dirigente querido del pueblo, y había accedido al poder en tiempos difíciles. El desmoronamiento del reino zulú a manos de los colonos europeos bien pudiera haber ocurrido durante el mandato de Shaka, pues muchos de esos colonos, que se internaban en el continente desde la Colonia de El Cabo, contaban con armas de fuego contra las que poco podían hacer las lanzas.

Dingane carecía de las dotes de mando y de la pericia militar de Shaka, y los jefes rebeldes se zafaron de su dominio. Esta disensión se intensificó al estallar el conflicto armado con los recién llegados voortrekker.

En noviembre de 1837, Piet Retief, dirigente de un convoy de 26 familias de voortrekker que habían cruzado los montes Drakensberg, pidió a Dingane autorización para establecerse los colonos en la región del río Tugela, y le expresó el deseo que tenían de vivir en paz con los zulúes. Dingane puso como condición que Retief y los suyos llevaran a cabo una expedición punitiva a los dominios de un jefe de los tlokwa, un pueblo rival, y recuperaran el ganado que les habían robado éstos a los zulúes. Retief aceptó, y la incursión se llevó a cabo con éxito: abrumados por la reputación de los bóeres y temerosos de sus rifles, los tlokwa entregaron el ganado sin resistencia. Para Dingane, se trataba de poner a prueba la capacidad militar de los recién llegados, y, al ver que habían logrado lo que se les había pedido, los consideró una amenaza.

Dingane firmó un acta de cesión de tierras a los voortrekker. Mediante ese documento, entregaba a aquellos bóeres la región de Tugela-Umzimvubu. El acta estaba fechada el 4 de febrero de 1838, pero Dingane no la firmaría hasta dos días después. Invitó a Retief a asistir a una exhibición de sus guerreros. Retief y unos cuantos de sus hombres asistieron. Al cabo de dos días de festejos, el 6 de febrero de 1838, Dingane hizo matar a Retief y al resto de la delegación diplomática. Durante la exhibición, a una señal del rey, los guerreros se abalanzaron sobre Retief y los bóeres desarmados, y los apresaron. El dirigente de los colonos, su hijo, sus hombres y sus sirvientes, que sumaban aproximadamente un centenar de personas, fueron masacrados en la colina de Kwa Matiwane. Siguiendo la costumbre del rey zulú con los cadáveres de los enemigos, los cuerpos fueron dejados con el vientre abierto a merced de las fieras.

Dingane mandó después unas tropas (impis) de sus guerreros a exterminar a los colonos bóeres de la región, que estaban repartidos en varios campamentos junto al Río Bosquimano (en zulú, Mtshezi), en la actual provincia de KwaZulu-Natal: estaban acampados en Doringkop, Bloukrans, Moordspruit, Rensburgspruit y otros lugares. El día 17, los guerreros de Dingane tendieron una emboscada al grupo de colonos, y los mataron a ellos y a sus acompañantes africanos. De los bóeres, murieron 185 niños, 56 mujeres y 41 hombres. De los acompañantes africanos, que eran de los pueblos khoikhoi y basuto, murieron 250 (según el libro de Du Plessis de 1973) o 252 (según The story of the Boers). Uno de los bóeres muertos era George Biggar, hijo del mercader Robert Biggar, instalado en Port Natal. Biggar padre y otro de sus hijos morirían más tarde durante los ataques a los zulúes en represalia por estos hechos.

A consecuencia del ataque zulú, murió la mayor parte de la gente acampada en Moordspruit. Durante ese ataque, Johanna van der Merwe, una mujer bóer, recibió veintiuna heridas de azagaya, pero sobrevivió.

En Rensburgspruit estaban acampados los grupos de Hans van Rensburg y de Andries Pretorius, rico agricultor procedente de Graaff-Reinet. El grupo de Rensburg se vio obligado a abandonar los carruajes y retroceder a pie hasta una colina, llamada después Rensburgkoppie, que estaba protegida por un acantilado. Allí fueron arrinconados por los zulúes, a los que mantuvieron un tiempo a raya con una munición limitada. Cuando se estaba acabando la munición, llegó a caballo un joven llamado Marthinus Oosthuizen. A gritos, los colonos le dijeron dónde estaba guardada la munición en el campamento que se habían visto obligados a dejar. El joven fue al campamento, tomó la munición, volvió al campo de batalla, cargó al galope entre los zulúes cubierto por los disparos de los colonos y logró llegar hasta la colina. Ya reforzada la defensa, se retiraron los zulúes.

Por su parte, Pretorius consignaba esto en su diario dos meses después, en abril de 1838: « Al separarnos, tuvieron éxito en su ataque al amanecer en Blaauwekrans, y mataron 33 hombres, 75 mujeres y 123 niños ». El nombre de Blaauwekrans (Bloukrans en inglés; Msuluzi en zulú) alude al color azulado de los acantilados del lugar. Por entonces, en uno de los lugares de matanza, se fundaría la ciudad de Weenen: la localidad toma su nombre de la palabra neerlandesa que significa «llanto».

Poco después de la matanza de Bloukrans, los colonos intentaron llevar a cabo contraofensivas. Los dirigentes Hendrik Potgieter y Piet Uys acudieron para ayudar, y se reunió una fuerza militar. Queriendo evitar la desunión, el nuevo dirigente bóer de Natal, Gerrit Maritz, declaró que su opinión era que debían mandar juntos Uys y Potgieter, pero tan buena intención tuvo el efecto contrario, y surgió la rivalidad entre ellos. Con esa falta de cohesión en las filas, la tropa cayó en Italeni en una emboscada tendida por los zulúes, y resultaron muertos Uys y su hijo Dirkie. Los bóeres acertaron a huir, y más tarde se llamaría a la tropa « el Comando de la Huida » ("Die Vlugkommando"), y se acusaría injustamente a Potgieter de causar adrede la muerte de Uys llevando la tropa a una emboscada. Disgustado por ello, Potgieter abandonaría Natal y se dirigiría al Transvaal.

Tras la emboscada y alertados por los supervivientes, los bóeres se agruparon en torno a Andries Pretorius.

Después, en diciembre del mismo año, tendría lugar la Batalla del Río Sangriento, en la que participaría Pretorius, y se invertirían los resultados de Bloukrans: morirían más de 3.000 zulúes, y los colonos sólo tendrían 3 heridos.

El 21 de ese mismo mes, los restos del grupo de Retief fueron recuperados y sepultados por miembros del "comando de victoria", conducidos por Pretorius. Se recuperó también el acta de cesión, que guardaba Retief en un monedero de cuero. El acta desaparecería de camino a los Países Bajos durante la Segunda Guerra Anglo-Bóer. Se conserva, no obstante, una copia exacta.

El año siguiente, Dingane organizó una expedición contra los suazis para compensar la derrota y la pérdida de territorio. Queriendo someterlos y conquistar sus dominios, mandó una fuerza compuesta por cuatro regimientos (amabutho). Dándose cuenta de la gravedad de la situación, los suazis se agruparon en torno a Mngayi Fakudze, el principal general del rey Sobhuza I, e hicieron frente a los invasores. La batalla duró un día entero, y se produjeron abundantes bajas en ambos bandos. No obstante, los zulúes, que habían perdido casi dos de sus cuatro regimientos, abandonaron al día siguiente el campo de batalla y se dirigieron a Zululandia.

Esta contienda, conocida como la Batalla de Lubuya, tuvo consecuencias determinantes para un bando y para el otro. Para los suazis supuso liberar su territorio de la amenaza de los zulúes. Para los zulúes supondría que aumentase el descontento con la política de Dingane, y propiciaría la rebelión de otro medio hermano suyo y de Shaka: Mpande.

Muerte de Dingane

En enero de 1840, Pretorius y otros 400 bóeres ayudaron al jefe Mpande en su rebelión contra el rey Dingane hasta su derrocamiento y su muerte. El día 30, Mpande, con sus tropas reforzadas por las de los colonos, se enfrentó con las de Dingane en la llamada Batalla de Magango, y obtuvo la victoria. Los vencidos, que huyeron hacia el norte, fueron perseguidos hasta su fortaleza por los 400 bóeres. Dingane alcanzó a escapar, pero sería después encontrado durante una expedición militar en el Bosque Hlatikhulu (llamado también Bosque Gwaliweni), en la Cordillera Lebombo, por Zulu Nyawo, Sambane y Nondawana, que lo matarían.

Mpande fue reconocido como rey de los zulúes por los bóeres, y él les cedería la mitad del Natal.

La tumba de Dingane está en el centro del Parque de Elefantes Tembe (Tembe Elephant Park).

En la literatura

Las novelas de Henry Rider Haggard Nada the Lily (1892) y Marie (1912) presentan versiones de algunos acontecimientos de la vida de Dingane.

Notas y referencias

 EA Mare - South African Journal of Art History, 2009 - repository.up.ac.za

Enlaces externos

 Zulu Kraal: Dingane's Kraal (La fortaleza zulú: La fortaleza de Dingane). En inglés.

Reyes zulúes
Regicidas
Asesinatos en Sudáfrica
Historia de Sudáfrica
Gobernantes de Sudáfrica
Historia de KwaZulu-Natal
Políticos de Sudáfrica del siglo XIX

Dingane kaSenzangakhona


El premio Holweck es una recompensa creada en 1945 por la Sociedad de Física de Londres, para honrar la memoria del físico francés Fernand Holweck, martirizado y asesinado por la Gestapo por su accionar de resistencia contra la ocupación nazi. El premio se otorga cada año, alternativamente, a un físico francés por el Instituto de Física y a uno inglés por la Sociedad Francesa de Física.

Algunos galardonados
 Charles Sadron en 1946
 Yves Rocard en 1948
 Pierre Jacquinot en 1950
 Louis Néel en 1952, premio Nobel de Física 1970
 Alfred Kastler en 1954, premio Nobel de Física 1966
 Anatole Abragam en 1958
 Jean Brossel en 1960
 Frederick Charles Frank en 1963
 Jacques Friedel en 1964
 Raimond Castaing en 1966
 Pierre-Gilles de Gennes en 1968, premio Nobel de Física 1991
 Dennis Gabor en 1970, premio Nobel de Física 1971
 Ionel Solomon en 1972
 Brian David Josephson en 1973, premio Nobel de Física 1973
 Évry Schatzman en 1975
 Maurice Goldman en 1977
 Alain Aspect en 1991
 David Ruelle en 1993
 Pierre Lena en 1995
 Catherine Brechignac en 2003
 Prof. Adrian F.G. Wyatt F.R.S. en 2004
 Philippe Monod en 2005
 Julia Higgins en 2006
 Jean-Pierre Hulin en 2007
 Denis Weaire en 2008
 Christian Colliex en 2009

Enlaces externos
 Lista de los recibientes de la medalla, IOP
 Site officiel, Sociedad Francesa de Física

Premio Holweck


Prins Jean Pierre Clément Marie af Guise (født 4. september 1874 i Paris, død 25. august 1940 i Larache, Marokko) var en fransk oldebarn af kong Ludvig-Filip af Frankrig og prætendent til den franske trone.

Prins Jean var søn af prins Robert af Orléans, hertug af Chartres og prinsesse Françoise af Orléans; hans farfar var prins Ferdinand Filip af Orléans. Da Jeans fætter, prins Filip af Orléans, døde i 1926, indtog Jean pladsen som prætendent til den franske trone – for hans kongetro tilhængere var han kong Jean 3. af Frankrig. Hans titel blev dog anfægtet af den spanske Anjou-gren af familien, der nedstammede fra kong Ludvig 14.

Ved Jeans død indtog hans søn, prins Henrik af Paris, pladsen som tronprætendent.

Familie
Prins Jean giftede sig i 1899 med sin kusine Isabelle af Orléans, søster til hans fætter Filip af Orléans, datter af Filip af Paris og Marie Isabelle af Orléans. Parret fik fire børn:
 Isabelle af Orléans (1900-1983)
 Françoise af Orléans (1902-1953)
 Anne af Orléans (1906-1986)
 Henrik af Paris (1908-1999)

Referencer

Huset Bourbon-Orléans
Tronprætendenter af Bourbon-Orléans

Jean af Guise


Eugenio Pílades Baroffio (Montevideo, 15 de agosto de 1877 - Ib., 11 de mayo de 1956) fue un arquitecto uruguayo.

Biografía
Nace en Montevideo, hijo del pintor y escenógrafo italiano Eugenio Francisco Baroffio. Estudia en la Facultad de Matemáticas y Ciencias exactas de la UdelaR, recibiéndose de arquitecto en 1905. Tres años antes de su graduación ingresó como dibujante en la Intendencia de Montevideo, iniciando una carrera de más de treinta y cinco años en el ámbito municipal.

Fue designado el 14 de marzo de 1933 como Decano de la Facultad de Arquitectura, luego de ejercer como catedrático de Construcción, renunciando a mediados de 1935.

Tuvo destacada actuación a lo largo de la primera mitad del  como arquitecto y urbanista; dejó su impronta en el trazado de las grandes avenidas montevideanas.

Fue Director de la "Revista de la Asociación de Ingenieros y Arquitectos del Uruguay" y del Círculo de Bellas Artes.

El 24 de junio de 1927 fue designado por Decreto del Ministerio de Relaciones Exteriores para representar a Uruguay en el III Congreso Panamericano de Arquitectos que se desarrolló en Buenos Aires en 1927. También representó al país como delegado al IV Congreso Panamericano de Arquitectura que se llevó a cabo en Río de Janeiro.

Un parque lineal en el límite de los barrios Malvín y Punta Gorda homenajea su nombre.

Referencias

Bibliografía
 Egenio P. Baroffio. Gestión urbana y arquitectónica 1906-1956 (Cedodal/Facultad de Arquitectura/UDELAR, Montevideo, 127 págs. 2010)

Enlaces externos

Nacidos en Montevideo
Egresados de la Universidad de la República
Arquitectos de Uruguay del siglo XX
Urbanistas de Uruguay
Ítalo-uruguayos

Eugenio Baroffio


Diego Carrasco fue un guerrillero andaluz que en la Guerra de la Independencia Española al frente de su guerrilla, compuesta de hijos y vecinos en la Serranía de Ronda, no cesaba de hostilizar a los franceses.

El 6 de marzo de 1811, ayudado por el alcalde de Alpandeire, Cristóbal García Urrego, bajó por el pueblo llamado de Arrebatacapas a los llanos de frente de la Arena, a provocar a los imperiales que guarnecían la ciudad de Ronda. Visto que los franceses no salían, un puñado de guerrilleros asaltaron las tapias de una heredad, donde los imperiales habían establecido una batería avanzada y se apoderaron de ella.

Al observar Carrasco que salían numerosos soldados de Ronda contra ellos, los reforzó con 200 hombres, los mejores tiradores del país, que los recibieron con un fuego tan certero y tan sostenido, que los bonapartistas decidieron volver a encerrarse en Ronda, llevándose gran número de heridos.

Referencias

Guerrilleros de la guerra de la Independencia española
Nacidos en Ronda

Diego Carrasco (guerrillero)


Brevet er en kortfilm fra 2005 instrueret af Rune Nøhr Christiansen efter eget manuskript.

Handling
Den aldrende Poul Jäger lever en tilbagetrukket tilværelse så langt væk fra omverdenen, som han kan komme. Men det hele ændrer sig, da han modtager et brev uden afsender. Det er adresseret til hans adresse, men navnet på kuverten siger Anna Storm, og Poul kender ingen Anna'

Medvirkende
 Kjeld Nørgaard

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2005

Brevet (kortfilm fra 2005)


An Puya lineata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Christian Mez. An Puya lineata in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Puya

Puya lineata


L'Iso-Marlboro IR est une monoplace de Formule 1 engagée par l'écurie britannique Frank Williams Racing Cars lors du championnat du monde de Formule 1 1973. Elle est chaussée de pneumatiques Firestone et propulsée par un moteur V8 Ford-Cosworth DFV.

En 1974, Frank Williams perd le soutien d'Iso Rivolta et de Marlboro, et rebaptise sa monoplace Iso-Marlboro FW. En 1975, elle est rebaptisée Williams FW. Trois châssis sont mis à disposition des pilotes et numérotés FW01, FW02, FW03, bien qu'il s'agisse de trois monoplaces identiques.

En 1976, un exemplaire de la Williams FW est confié à l'écurie britannique RAM Racing, lors du Grand Prix d'Italie, avec le Suisse Loris Kessel à son volant.

Résultats en championnat du monde de Formule 1

 * 6 points ont été marqués avec la Williams FW04 en 1975.

Liens externes

Modèle de Formule 1 Williams
Formule 1 en 1973
Formule 1 en 1974
Formule 1 en 1975
Formule 1 en 1976

Williams FW


Die Hünenbetten bei Horndorf liegen in einem Wald 13 Kilometer östlich von Lüneburg in Niedersachsen inmitten eines Dutzends mittelgroßer, nicht untersuchter Grabhügel. Sie entstanden zwischen 3500 und 2800 v. Chr. in der Jungsteinzeit als Megalithanlagen der Trichterbecherkultur (TBK). Neolithische Monumente sind Ausdruck der Kultur und Ideologie jungsteinzeitlicher Gesellschaften. Ihre Entstehung und Funktion gelten als Kennzeichen der sozialen Entwicklung.

Die Überreste der vier unterschiedlich orientierten Hünenbetten haben Längen zwischen 20 und 35 Metern. Bei den drei etwa Nord-Süd orientierten sind noch wenige Steine der Einfassung erhalten. Das etwa West-Ost orientierte vierte mit der Sprockhoff-Nr. 697 hat keine Randsteine mehr und ist nur noch als flacher Erdhügel erkennbar. Nur bei der südlichsten Anlage mit der Sprockhoff-Nr. 696 finden sich noch Anzeichen einer zerstörten Kammer. In ihrem Südteil steht eine Steinplatte neben einer Grube. Ob es sich bei den anderen Großsteingräbern um kammerlose Hünenbetten handelt oder ob die Kammern noch im Erddamm verborgen sind, kann nur eine Untersuchung ermitteln.

Siehe auch
 Nordische Megalitharchitektur
 Großsteingräber in Nordost-Niedersachsen

Literatur
 Hery A. Lauer: Archäologische Wanderungen Ostniedersachsen Lauer, Angerstein 1979, ISBN 3-924538-00-X, S. 78.
 Ernst Sprockhoff: Atlas der Megalithgräber Deutschlands. Teil 3: Niedersachsen – Westfalen. Habelt, Bonn 1975, ISBN 3-7749-1326-9, S. 41.

Einzelnachweise

Großsteingrab im Landkreis Lüneburg
Trichterbecherkultur
Reinstorf
Bodendenkmal in Niedersachsen

Hünenbetten bei Horndorf


Glanjišev (ukrajinski: Гланишів) je naselje u jugoistočnoj Ukrajine. Prvi pisani spomen naselja je iz 1513. godine.

Izvor

Vanjske poveznice
 Službene stranice naselja

Naselja u Ukrajini

Glanjišev


Michael Paul Decker Sr. (born December 18, 1944) is a former member of the North Carolina House of Representatives who represented the 94th district, including constituents in Forsyth County. A former teacher from Walkertown, North Carolina, Decker served 10 terms in the state House, ending with the 2003-2004 session. He was born in Red Bud, Illinois.

Bribery scandal
Just before the opening of the 2003–2004 legislative session, Decker, an outspoken conservative, switched from the Republican Party to the Democratic Party. This led to a 60–60 split in the House, producing a power-sharing arrangement between the two parties. Prior to his switch, the Republicans had a 61-59 majority, and therefore were set to control the state House. Shortly before the 2004 elections, Decker switched back to the Republican Party. He was defeated in the 2004 Republican primary by Larry R. Brown of Kernersville who went on to win the general election.

In August 2006, Decker pleaded guilty in federal court to receiving $50,000 in cash and checks as well as a legislative job for his son, all in exchange for supporting Democrat Jim Black for the Speaker of the House position (although Black was not mentioned by name in Decker's federal plea deal). The bribe was made in the form of an envelope containing $38,000 in blank checks from Black's fellow North Carolina optometrists, plus $12,000 in cash from an undisclosed source. The envelope was transferred to Decker by a Democratic member of the House, at a Salisbury, North Carolina, IHOP restaurant. Black's office has said that at some point in 2002, Decker met Jim Black at the IHOP in Salisbury to talk. Black maintained that the $50,000 was campaign funding support from the House Leader to a new Democratic Party member. Decker maintained it was a bribe for him to switch parties so that Black could remain Speaker of the House. In 2007, Black pleaded guilty (but did not actually admit guilt) to essentially what Decker alleged.

On April 27, 2007, Decker was sentenced to four years in prison and a $50,000 fine for his involvement in the scheme.  The sentence was twice what the prosecution was seeking. U.S. District Court Judge James C. Dever III called the scheme "an epic betrayal." He reported to a federal prison in South Carolina in September 2007.

Recent electoral history

2004

2002

2000

References

External links

|-

|-

Living people
Politicians convicted of extortion under color of official right
Politicians convicted of mail and wire fraud
Members of the North Carolina House of Representatives
1944 births
North Carolina politicians convicted of crimes
North Carolina Democrats
North Carolina Republicans
21st-century American politicians
People from Red Bud, Illinois
People from Forsyth County, North Carolina

Michael P. Decker


Aserbajdsjans Grand Prix 2017 (officielt navn: 2017 Formula 1 Azerbaijan Grand Prix) var et Formel 1-løb som blev afholdt 25. juni 2017 på Baku City Circuit i Baku, Aserbajdsjan. Det var det ottende løb i -sæsonen, og det første Aserbajdsjans Grand Prix. Der blev dog kørt et Formel 1-løb på samme bane i 2016, men da under navnet Europas Grand Prix 2016.

Løbet blev vundet af Daniel Ricciardo fra Red Bull, efter et kaotisk løb med flere ulykker, hvor safety caren var ude tre gange, og løbet blev også rødflaget en periode for at få ryddet banen. Andenpladsen gik til Valtteri Bottas fra Mercedes GP, mens tredjepladsen gik til Lance Stroll fra Williams, som tog sin allerførste podieplads.

Sebastian Vettel og Lewis Hamilton, som havde første- og andenpladsen i kørermesterskabet før løbet, kolliderede under en safety car-periode, og Vettel fik senere en 10 sekunders stop-go-straf for hændelsen. Hamilton på sin side måtte tage et ekstra pitstop for at skifte en ødelagt hovedbeskyttelse. Som følge af dette faldt begge ud af podieplaceringerne de så ud til at ligge an til, og kom i mål som henholdsvis nummer fire og fem.

Resultater

Kvalifikation

Løbet

Noter til tabellerne:
  - Carlos Sainz, Jr. fik en gridstraf på tre placeringer for at have forårsaget en kollision med Felipe Massa i forrige løp.
  - Fernando Alonso fik en gridstraf på fyrre placeringer for at have skiftet diverse motorelementer.
  - Stoffel Vandoorne fik en gridstraf på tredive placeringer for at have skiftet diverse motorelementer en gridstraf på fem placeringer for at have skiftet gearkasse.
  - Jolyon Palmer fik ikke sat en tid i Q1, men fik senere tilladelse fra løbsledelsen til at starte i løbet alligevel.
  - Udgik af løbet, men blev klassificeret eftersom han havde fuldført over 90% af løbsdistancen.

Stillingen i mesterskaberne efter løbet

Kørermesterskabet

Konstruktørmesterskabet

Referencer

Eksterne henvisninger

Aserbajdsjans Grand Prix
Formel 1 2017

Aserbajdsjans Grand Prix 2017


Riječ vađrajana sastoji se od dviju riječi: vađra što znači "neuništivo" i jana što znači "vozilo".

Mahamudra
U kontekstu Mahamudre, praksa i sveti spisi se nazivaju vađrajana, da bi se označila unija metode i razumijevanja. U toj praksi, psihološke veze rabe se kako bi se stvorilo razumijevanje budističke praznine.

Izvori

budizam

Vađrajana


Bobo Ječić (Mostar, 1964.) je hrvatski kazališni i filmski redatelj i glumac.

Diplomirao je kazališnu režiju na Akademiji dramske umjetnosti u Zagrebu 1990. godine. Na početku karijere režirao je predstave kao što su Mahnitanje u dvoje (Eugene Ionesco) u Teatru &TD, Woyzek (Georg Büchner) u HNK Varaždin i Ženidba (Nikolaj Vasiljevič Gogolj) u GDK Gavella. Od 1993. i predstave Turistički vodič (Botho Strauss) u GDK Gavella započinje suradnju s dramaturginjom Natašom Rajković s kojom razvija specifičan kazališni izraz. Prva autorska predstava ovog tandema bila je Promatranja u Hrvatskom narodnom kazalištu Varaždin. Bez unaprijed zadanog predloška predstava se stvarala koristeći priče sudionika. Usljedile su predstave Usporavanja i Nesigurna priča (Teatar &TD), Grad u gradu, Izlog i S druge strane (ZKM), Radionica za šetanje, pričanje i izmišljanje (Dubrovačke ljetne igre). Upravo je u suradnji s Natašom Rajković doživio najveće uspjehe pa tako predstave Nesigurna priča i S druge strane spadaju u kultne predstave hrvatskog kazališta s brojnim gostovanjima po mnogim europskim festivalima. Primjerice, Nesigurna priča i Usporavanja bile su prve hrvatske predstave pozvane na festival Wiener FestWochen.

Od 2010. godine radi samostalne autorske projekte te u tom periodu postiže velike uspjehe s predstavama Galeb (ZKM), Na kraju tjedna i Tri sestre (HNK Zagreb), Govori glasnije! i Hrvatski put ka sreći (SK Kerempuh) i Ko rukom odneseno (Teatar &TD).

Njegove predstave vrednovane su i u inozemstvu. U Schauspielhausu u Hannoveru postavlja Heimspiel (2002.), u zürichškome kazališu Neumarkt Fast zicher (2007.), u Grazu Einfach weg (2010.) i u Braunscheweigu Die Fenster (2011.).

Aktivan je i kao filmski redatelj te potpisuje režije filmova Obrana i zaštita i Sam samcat, koji su prikazani na brojnim festivalima i višestruko nagrađivani. Film Obrana i zaštita premijerno je prikazan na prestižnom Berlinskom filmskom festivalu, a potom je prikazan na stotinjak festivala diljem svijeta. Na Pulskom filmskom festivalu je nagrađen sa sedam zlatnih arena, uključujući onu za najbolji film.

Dobitnik je nagrada poput Nagrade Orlando za najbolju predstavu, Nagrade Marul za režiju, Nagrade Vladimir Nazor i mnogih drugih.

Redoviti je profesor glume na Akademiji dramske umjetnosti u Zagrebu.

Filmografija

Režija i scenarij
 "Ono sve što znaš o meni" (2005.)
 "Obrana i zaštita" (2013.)
 "Short Plays" (segment "Croacia" - scenarij) (2014.)
 "Transmania" (2016.)
 "Sam samcat" (2018.)

Televizijske uloge
 "Novine" kao Zoran Savić (2016. – 2017.)

Jelčić Bobo
Jelčić Bobo
Hrvatski filmski scenaristi
Životopisi, Mostar

Bobo Jelčić


Kriptoloji, şifre bilimidir. Haberleşme ve iletişim alanında iletilerin, mesajların, yazıların güvenli şekilde alıcısına ulaşması için çalışmalar yapan, yöntemler geliştiren bilim dalıdır. Önemli haberleşme verilerinin başkaları tarafından deşifre edilmemesi için özel matematiksel yöntemler kullanılarak güvenli şekilde iletişim sağlanması için kriptolojiye başvurulur. Bu sayede haberleşme daha güvenli hale getirilir. Şifrelenmiş bir metnin deşifre edilmesi ülkeler arası büyük bir krize neden olabilir ve bu durum iki ülke arasında savaş başlamasına sebep olabilir veya savaş halindeki iki ülkenin savaşı bitirmesini de sağlayabilir.

Günümüz teknolojisinin baş döndürücü hızı göz önüne alındığında, teknolojinin gelişmesiyle birlikte ortaya çıkan güvenlik açığının da taşıdığı önem ortaya çıkmaktadır. Kriptoloji; askeri kurumlardan, kişiler arası veya özel devlet kurumları arasındaki iletişimlerden, sistemlerin oluşumunda ve işleyişindeki güvenlik boşluk kadar her türlü dalla alakalıdır.

Kriptoloji = Kriptografi + Kriptanaliz. Kriptoloji bilimi kendi içerisinde iki farklı branşa ayrılır. Bunlar Kriptografi; şifreli yazı yazma ve Kriptanaliz; şifreleri çözme ya da analiz etmedir. Kriptoloji, çok eski ve renkli bir geçmişe sahiptir. Tarihten günümüze kadar, bazı şifreleme teknikleri şunlardır:

 Sezar şifrelemesi
 Rotor makinesi (Enigma)
 Açık anahtarlı şifreleme
 Çırpı fonksiyonları
 Veri gizleme teknikleri

Kriptoloji tarihinin bilgisi
Kriptografinin Türkçe adı şifre yazımıdır. Kriptografi Yunanca gizli anlamına gelen "kriptos" ve yazı anlamına gelen "graphi" dan türetilmiştir. Kriptoloji ise şifre bilimidir. Kriptografi bilgi güvenliği ile uğraşır, Kriptoanaliz güvenli bilginin kırılması başka bir deyişle kriptografinin tam karşıtıdır. Kriptoanalistler genelde şifre çözmeye dayalı çalışırlar. Kriptoloji bir matematik bilimidir ve genelde sayılar teorisi üstüne kuruludur.

İlk kriptolog, 4000 yıl önce yaşamış Mısırlı bir kâtiptir. O, efendisinin hayatını anlatırken hiyeroglifleri şifrelenmiş bir şekilde oluşturmuştu ve bazı hiyeroglifler daha önce hiç kullanılmamıştı.

Kriptografi, bu şekilde başlamasına karşın, hayatının ilk 3000 yılında neredeyse hiç gelişemedi. Dünyanın farklı farklı yerlerinde bağlantısız bir şekilde en temel biçimde kullanılmıştı ancak medeniyetlerin yıkılışıyla sonraki adımlara geçilememişti.

Dönemin en önde uygarlığı olan Çin'de ise yazının şifresiz yazılmasının bile çok zor olması nedeniyle kriptografi hiç gelişemedi.

Daha sonraları (MÖ 5. - 6. yüzyıl) askeri istihbaratta gizlilik gerekmesi nedeniyle, kriptografi askeri alana girdi. Askeri alandaki ilk kriptograflar Spartalılardır.

9. yüzyıl'da Kindî, kriptoloji biliminde uygulanan tek alfabeli yerine koyma şifreleme yöntemini geliştirerek frekans analizini bulan ilk kişi olmuştur. Kindî, kriptoloji biliminde Jul Sezar (MÖ 50) tarafından bulunan ve uygulanan tek alfabeli yerine koyma şifreleme yöntemini geliştirerek frekans analizini bulan ilk kişidir.

Nasıl Çalışır?
Kriptoloji algoritmaları tamamen matematiksel fonksiyonlardan oluşur. Örneğin Sezar şifrelemesinde A harfi yerine D, B harfi yerine E kullanılmıştır. Bu da demek oluyorki algoritma gördüğü her harf yerine alfabede ona karşılık gelen harfin üç ilerisindeki harfi getirerek şifrelenmiş (kriptolu) metni oluşturmuş oluyor. İlk zamanlarda kriptolu metinlerin güvenliği için şifreleme ve deşifreleme algoritmaları saklı tutulurdu ve gizli bir anahtar bulunurdu. Fakat günümüzde kriptolojinin güvenliğinden bahsedecek olursak algoritma bilinse dahi yazı metninin çözülmemesi gerekir. Burada da devreye açık anahtarlı kripto algoritmaları girmektedir. Bunlar bir genel anahtar (Public Key) –ki bu herkesin görebileceği bir anahtar. (Secret Key) bu da sadece yazının çözülmüş (deşifrelenmiş) halini elde etmeye yarayacak olan anahtardır.

Kullanım Alanları
İletişim kurmak isteyen iki kişinin bir birlerine e-posta aracılığı ile ileti göndermesini göz önünde tutalım. Bu iletiler birçok bilgisayardan geçmektedir. A kullanıcısından B kullanıcısına gittiğinde daha önce açılıp okunmadığını veya açılıp üstünde değişiklik yapmadığını bilemeyiz. Bu yüzden devreye kriptolama girmektedir. Kripto teknikleri genelde bu yazıyı daha önce hazırlanmış bir algoritma ile şifreli bir metin haline getirir. Örnek olarak buna Sezar şifresi diyebiliriz.

Bir başka iletişim tekniğini göz önüne alırsak, örneğin telsiz haberleşmelerinde de buna benzer sistemler kullanılmaktadır. Ses önce şifrelenir karşıya gönderilir orada şifre açılır ve ses araya başka bir kullanıcı girmeden güvenli bir şekilde teslim edilmiş olur.

Kaynakça

Kriptoloji


Deșeurile electronice sunt fabricate dintr-o gamă variată de materiale: plastic, sticlă, metale grele și metale prețioase. Acestea sunt dăunătoare pentru mediul înconjurător și pot fi reciclate în procent de 95%. Colectarea deșeurilor electronice se poate realiza prin intermediul centrelor de colectare selectivă. Conform Hotărârii nr. 1037/2010, privind deșeurile electrice și electronice, autoritățile administrativ teritoriale au obligația de a organiza, gestiona și coordona procesul de colectare selectivă a deșeurilor electrice și electronice.

Procesul tehnologic este în continuă dezvoltare iar echipamentele electronice sunt înlocuite cu echipamente mai performante, fapt ce presupune un volum mare de deșeuri electronice. O mare parte dintre acestea pot fi reciclate sau reparate și vândute.  Reciclarea deșeurilor electronice a devenit obligatorie în unele țări, iar România, fiind țară membră a Uniunii Europene are obligația de a colecta și recicla anual, 80.000 de tone deșeuri de echipamente electrice și electronice, aproximativ 4 kg pe locuitor.

În anul 2015, România are o rată de colectare a deșeurilor electronice de sub 20% din totalul acestora.

Referințe

Legături externe

 Romprest Reciclarea Electronicelor

Electronice
Produse electronice

Reciclarea electronicelor


202736 Julietclare este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
202736 Julietclare este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Heidelberg de Felix Hormuth. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,42 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 2,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 202001-203000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2007
Centura de asteroizi

202736 Julietclare


Paul Lendvai (sau Lendvai Pál ) este un jurnalist născut maghiar, devenit din 1959 cetățean austriac. Acesta și-a început cariera în Ungaria anilor 1950 cu două cărți cu caracter anticapitalist și antioccidental cu un tiraj însemnat. După stabilirea în Viena a început să scrie în Die Presse și Financial Times. De asemenea, a contribuit la publicația The Economist și a scris editoriale și alte articole unor ziare și posturi de radio austriece, germane și elvețiene. În 1982, Lendvai a devenit redactor-șef la departamentul pe Europa de Est al companiei media publice ORF și director la Radio Österreich International în 1987.

De-a lungul timpului acesta s-a remarcat ca fiind cel mai faimos comentator politic al Ungariei. După căderea comunismului însă, despre acesta au început să fie publicate informații privind colaborarea cu Államvédelmi Hatóság (ÁVH) și culminând cu documentele desecretizate care atestă colaborarea strânsă a jurnalistului din Austria cu regimul lui János Kádár pe plan propagandistic, în scopul spălării imaginii dictaturii, prin intermediul ORF.

În ultimii ani s-a remarcat a fi un opozant al conducerii Orbán.

Biografie

Activitate jurnalistică
Lendvai s-a născut in Budapesta din părinți evrei.

La sfârșitul anilor 1940 și începutul anilor 1950 (perioadă cunoscută ca Rákosi) Lendvai a lucrat ca jurnalist în Ungaria începând din 1947.

Ca un fost social-democrat, el a fost judecat din punct de vedere politic ca nefiind de încredere și a fost închis timp de opt luni în 1953 și interzis în mass-media timp de trei ani. Lendvai a fost membru al Partidului Socialist al Muncitorilor din Ungaria.

Acesta a publicat în 1951 cartea Titó a magyar nép ellensége ("Tito, dușman al poporului maghiar"), unde i-a atacat ferm pe capitaliști și Iugoslavia și a continuat aceeași linie ca jurnalist al  ("Națiunea liberă") și mai târziu ca editor la redacția de politică externă a MTI.

După eliberarea din închisoare și-a reînnoit calitatea de membru de partid și a revenit la tonul critic la adresa Occidentului. În 1955, în lucrarea sa intitulată Franciaország válaszúton ("Franța la răscruce de drumuri"), cu un tiraj 50.000 de volume și adresată "tuturor luptătorilor pentru pace", a scris că "muncitorii parizieni mureau de foame, iar americanii distrugeau pământ fertil valoros doar pentru a face loc bazelor lor aeriene militare".

El a părăsit țara ca să trimită reportaje din Polonia și, în 1957, s-a dus la Viena, în Austria. După sosirea la Viena, Lendvai a început să caute de lucru, la început limitat de insuficientele competențe lingvistice. În această perioadă, i-a informat pe corespondenții străini cu aspecte referitoare la Ungaria și a scris articole sub pseudonime, cum ar fi "György Holló", "Árpád Bécs" sau "Paul Landy". După ce a depășit primele dificultăți și a fost naturalizat, în 1959, devenind jurnalist și comentator al situației din Europa de Est pentru cotidianele Die Presse și Financial Times pentru douăzeci și doi de ani. De asemenea, el a contribuit la publicația The Economist și a scris editoriale și alte articole unor ziare și posturi de radio austriece, germane și elvețiene. În 1982, Lendvai a devenit redactor-șef la departamentul pe Europa de Est al companiei media publice ORF și director la Radio Österreich International în 1987.

Deși în autobiografia sa a scris că între 1965 și 1970 i-a fost interzisă intrarea în Ungaria, iar în 2006 a publicat un articol în Élet és Irodalom ("Viața și literatura") despre informatorii maghiari care au raportat despre el, pe baza documentelor Ministerului Afacerilor Externe ungar, totuși a cooperat voluntar cu regimul ungar al anilor 1980 pentru a i se oferi posibilitatea de a face interviuri și filma în țară.

În perioada colaborării cu statul comunist maghiar acesta a oferit informații despre diverse evenimente, inclusiv maniera emisiunilor planificate la televiziunea publică austriacă. În 1956 a creat un program care s-a raliat cerințelor regimului Kádár, în sensul creării unei imagini favorabile în Occident.

Acesta a fost informator al Ungariei din exterior asupra decurgerii Forumului Cultural European al Organizației pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE), organizat la Budapesta între 15 octombrie-25 noiembrie 1985, ajutând astfel regimul să fie pregătit din timp în fața problemelor prezentate și concentrarea pe interzicerea vreunui invitat occidental să aducă în discuție lipsa libertății de exprimare, libertății presei sau despre persecuția minorităților (românii și slovacii maghiari, turcii bulgari, evreii din URSS).

Potrivit Presseurop, Paul Lendvai a devenit cel mai faimos comentator politic al Ungariei. După jurnalistul Bálint Ablonczy de la , a devenit unul dintre cei mai des citați experți în Europa Centrală în mass-media în limba germană.

Acesta s-a declarat un critic al lui Viktor Orbán, lansând avertismente referitoare la Ungaria privind pericolele popularismului, radicalismului și antisemitismului. A publicat în 2010 o carte intitulată Mein verspieltes Land ("Țara mea rătăcită") unde a redat o imagine sumbră a Ungariei de astăzi, afectată de renașterea rasismului și antisemitismului și și-a exprimat îngrijorarea cu privire la Ungaria care ocupă funcția de președinție rotativă a Consiliului European. El și-a exprimat o părere similară într-un interviu comun pe care l-a acordat publicației austriece Kurier, împreună cu , profesor la Universitatea Central-Europeană din Budapesta, făcând referiri negative la adresa Fidesz și menționând că a existat și înainte un partid de tip  în anii 1930.

Controverse

În autobiografia sa, Paul Lendvai a recunoscut că și-a făcut serviciul militar obligatoriu la începutul anilor 1950 și s-a ocupat de colportaj și propagandă la poliția specială de interior, dar a omis să adauge că acest organism făcea parte din Államvédelmi Hatóság (ÁVH). , periodicul care a publicat un articol despre acest subiect în 2008, a menționat și că jurnalistul a avut funcția de ofițer, însă fără să fi adus o dovadă.

Concomitent cu , între 15 octombrie și 25 noiembrie 1985, la Budapesta a avut loc Forumul Cultural European al Organizației pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE), Ungaria devenind primul stat comunist care avea să găzduiască un eveniment european de acest fel. La acesta au participat demnitari maghiari, cu 900 de persoane invitate, inclusiv scriitori, oameni de știință, realizatori de film, politicieni. Evenimentul a căpătat importanță și pentru restul blocului comunist și în același timp a avut loc și un contra-forum, tot la Budapesta. Avându-se în vedere că într-o declarație a OSCE la  a reieșit că politicile culturale ale statelor europene au fost uneori dezbătute în cadrul conferinței, organizatorii comuniști au hotărât ca niciun cetățean occidental să aducă în discuție lipsa libertății de exprimare și a prezenței presei sau despre persecuția minorităților (românii și slovacii maghiari, turcii bulgari, evreii din URSS). Autoritățile au depus eforturi considerabile în scopul monitorizării și anticipării oricăror probleme posibile, în acest sens o telegramă codificată "foarte confidențială" a fost trimisă cu caracter "urgent" de la ambasada Ungariei la Viena către Ministerul de Interne ungar cu două săptămâni înainte de 4 octombrie. Conținutul telegramei conținea în fapt programul simpozionului, planificat în paralel cu forumul , conținut trimis de Paul Lendvai.

În cadrul contra-forumului planificat cu participarea "dizidenților și a grupurilor de opoziție", György Konrád era ales să fie unul dintre vorbitori. La 7 octombrie, un raport mai detaliat a sosit la ministerul de interne, semnat de ambasadorul ungar din Austria . Acesta conținea o plângere a lui Lendvai (care era la acea vreme redactor-șef pe Europa de Est pentru ORF), unde a declarat că deși reușise să-și descurajeze superiorul să trimită un echipaj de filmare la contra-forum, dacă evenimentul avea să aibă loc sau ar fi fost interzis cu agitație, Lendvai ar suferi consecințe grave. Referitor la guvernul austriac, Lendvai a raportat că Viena încerca să evite orice element supărător "din dreapta și din stânga", și nu era în interesul ei ca sentimente negative să se dezvolte la Budapesta. Potrivit diplomatului maghiar, Lendvai a declarat că "după întâlnirea sa cu  (cancelarul austriac), a împiedicat opoziția cehă să aibă un cuvânt de spus la ORF în sprijinul libertății artistice în momentul forumului de la Budapesta, întrucât nu era în interesul guvernului să deraieze relațiile ceho-austriece care se îmbunătățesc încet." De asemenea mai era notat: "Lendvai a spus că, în ziua deschiderii Forumului Cultural de la Budapesta, va face o evaluare la televiziunea austriacă folosind imagini de știri de la maghiari. În comentariu va folosi două propoziții care nu erau "așteptate" de la el aici (de către austrieci). Lendvai a cerut discreție în ceea ce privește difuzarea programului".

În atașament s-a găsit și programul în limba engleză a contra-forumului, cu un avertisment privind păstrarea confidențialității documentului. Opt oficiali de rang înalt, cu acces la documentul transmis de ambasador, au putut intra în contact cu participanții invitați la contra-forum, precum scriitoarea americană Susan Sontag, istoricul englez Timothy Garton Ash, scriitorul maghiar György Konrád, poetul german Hans Magnus Enzensberger și alții. Ministerul Afacerilor Externe ungar a fost informat de o persoană, neidentificată, cu o listă a membrilor consiliului de conducere ai organizației care au venit cu ideea contra-forumului. Printre nume se numărau președintele evenimentului, Karl Schwarzenberg și , membru al organizației internaționale și președintele Comitetului Helsinki austriac la acel moment.

Din notele informative de la 28 iulie 1986 despre o conversație purtată de jurnalist cu ministrul adjunct de externe József Bényi a reieșit că Lendvai a mustrat un coleg de la ORF la cererea unui superior ungar, întrucât comportamentul colegului era considerat "refractar", pentru că a menținut legături cu grupurile maghiare democratice de opoziție. Tot potrivit lui Lendvai, unele cercuri vieneze au dezaprobat "tratamentul privilegiat al relațiilor maghiare", adică statutul special atribuit regimului Kádár la televiziunea austriacă. Notele lui Bényi dezvăluie, de asemenea, că Lendvai a plănuit o transmisie în direct de la Budapesta pe 4 noiembrie 1986, cu participarea unor adepți, precum , membru al comitetului central, și , vicepreședintele Băncii Naționale a Ungariei.

În 18 noiembrie 2010, săptămânalul  a publicat o anchetă, coroborată de cinci documente din arhivele ministerului maghiar de externe, care arată că Paul Lendvai a colaborat cu regimul comunist din Ungaria, "trăind aproape în simbioză cu oficialitățile regimului Kádár". Deranjat fiind de articol, acesta nu a răspuns întrebărilor adresate din presă, însă a declarat că a fost urmărit de poliția politică a țării de origine.

În ziarul , Lukács Ádám Petri, fiul disidentului György Petri, a declarat că "Paul Lendvai consideră ridicol faptul că este acuzat că "a fost un agent" [al regimului comunist maghiar] și are perfectă dreptate. Jurnalistul vienez, membru executiv al partidului social-democrat austriac, cu siguranță nu a fost agent, dar a colaborat voluntar cu dictatura. Și, ca atare, a făcut rău opoziției democratice maghiare și a stricat memoria revoltei din '56." Tot Petri a mai adăugat: "Când Paul Lendvai transmite informații confidențiale despre forumul cultural alternativ care se va desfășura în Ungaria, știe că comportamentul său este rușinos, motiv pentru care cere discreție ambasadei [...] Și raportează destul de mulțumit reprezentanților dictaturii că, la emisiunile TV austriece a căror program era sub conducerea sa, i-a împiedicat pe reprezentanții opoziției democratice cehe să vorbească [...] Lendvai și-a folosit prestigiul și cunoștințele pentru a masca realitatea respingătoare a dictaturii".

Jurnalistul de stânga László Tamás a scris pe site-ul  că "cei care o fac sunt excepția, nu regula: asta este natura umană [...] János Martonyi și Pál Schmitt (foști protejați ai regimului comunist, în prezent lideri de dreapta) au vrut să trăiască. Și trăiesc bine. Paul Lendvai a făcut-o și el – văzând că era principalul expert în politica maghiară în Occident. Și au plătit prețul impus de dictatură. Asta a fost. Dar acum trebuie să plătească prețul moral pe care democrația le cere pentru fostul lor oportunism." Fostul premier socialist Ferenc Gyurcsány a fost printre puținii care a venit în apărarea lui Lendvai, declarând: "În ceea ce mă privește, îl susțin în lupta lui de a justifica deciziile sale de ieri.[…] Și trebuie să încetăm să dezgropăm trecutul."

În săptămânalul ,  a arătat că "mulți se așteaptă ca Orbán, în loc să pună bazele unei democrații mai puternice, impune un sistem autoritar și, la fel ca Putin, să se înrădăcineze permanent la putere. Singura modalitate prin care el poate respinge aceste acuzații va fi prin fapte și gesturi concrete." În continuare jurnalistul a pus întrebarea: "Cum se face că jurnaliștii occidentali sunt întotdeauna atât de îngăduitori atunci când vine vorba de guvernele de stânga, dar pun în discuție pericolul fascist de fiecare dată când Orbán este menționat?".

Publicații

În limbile germană și engleză
 Der rote Balkan. Zwischen Nationalismus und Kommunismus. Fischer, Frankfurt am Main 1969
 Antisemitismus ohne Juden. Europaverlag, Wien 1972,
 Kreisky. Portrait eines Staatsmannes. Zsolnay/Econ, Wien/Hamburg/Düsseldorf 1972,
 Die Grenzen des Wandels. Spielarten des Kommunismus im Donauraum. Europaverlag, Wien 1977,
 Der Medienkrieg. Wie kommunistische Regierungen mit Nachrichten Politik machen. Ullstein, Frankfurt am Main 1980,
 Religionsfreiheit und Menschenrechte. Bilanz und Aussicht. Styria, Graz 1983,
 Das einsame Albanien. Reportage aus dem Land der Skipetaren. Edition Interfrom, Zürich 1985,
 Das eigenwillige Ungarn. Von Kádár zu Grosz. Edition Interfrom, Zürich 1986,
 Zwischen Hoffnung und Ernüchterung. Reflexionen zum Wandel in Osteuropa. Jugend und Volk, Wien 1994,
 Auf schwarzen Listen. Erlebnisse eines Mitteleuropäers. Hoffmann und Campe, Hamburg 1996,
 Die Ungarn. Ein Jahrtausend Sieger in Niederlagen. Bertelsmann, München 1999, , als TB: Goldmann, München 2001,
 Reflexionen eines kritischen Europäers. Kremayr und Scheriau, Wien 2005,
 Der Ungarnaufstand 1956. Eine Revolution und ihre Folgen. Bertelsmann, München 2006,
 Mein Österreich. 50 Jahre hinter den Kulissen der Macht. Ecowin, Salzburg 2007,
 Best of Paul Lendvai. Begegnungen, Erinnerungen, Einsichten. Ecowin, Salzburg 2008,
 Als der Eiserne Vorhang fiel. Texte aus dem "Wiener Journal" und der "Europäischen Rundschau" aus dem annus mirabilis 1989. Herausgegeben mit Rudolf Bretschneider, Einleitung von Michael Spindelegger, Edition Atelier, Wien 2009,
 Mein verspieltes Land. Ungarn im Umbruch. Ecowin, Salzburg 2010,
 Leben eines Grenzgängers. Erinnerungen. Aufzeichnungen im Gespräch mit Zsófia Mihancsik. Kremayr & Scheriau, Wien 2013,
 Orbans Ungarn. Kremayr & Scheriau, Wien 2016,
 Orbán: Hungary's Strongman. Oxford University Press, 2018,
 Die verspielte Welt. Begegnungen und Erinnerungen. Ecowin, Salzburg 2019,

În limba maghiară
 Titó a magyar nép ellensége; Szikra Ny., Bp., 1951 (Szabad Föld téli esték füzetei)
 Egyiptom; Művelt Nép, Bp., 1952 (Földrajzi kiskönyvtár)
 Görögország; Művelt Nép, Bp., 1954 (Földrajzi kiskönyvtár)
 Franciaország válaszúton; Egyetemi Ny., Bp., 1956 (Mi van a nagyvilágban? Az Országos Béketanács külpolitikai füzetei)
 Magyarország kívülről, avagy A túlélés művészete; ford. Bárány Anzeln; Láng, Bp., 1990
 Honnan – hová? Gondolatok a közép- és kelet-európai változásokról; ford. Glavina Zsuzsa; Pesti Szalon, Bp., 1995
 Feketelistákon. Egy közép-európai élményei; ford. Glavina Zsuzsa, Mohi Zsolt; Pesti Szalon, Bp., 1997
 *(Határátlépés. Az Üllői útról a nagyvilágba címen is)
 Magyarok. Kudarcok győztesei; ford. Dunai Andrea; Helikon, Bp., 2001
 Határátlépés. Az Üllői útról a nagyvilágba; ford. Glavina Zsuzsa, Mohi Zsolt; 2. bőv., átdolg. kiad.; Helikon, Bp., 2002
(Feketelistákon. Egy közép-európai élményei címen is)
 A világ egy kritikus európai szemével; ford. Laczházi Gyula, Glavina Zsuzsa; Napvilág, Bp., 2005
 Forradalomról tabuk nélkül, 1956; ford. Pruzsinszky Sándor; Napvilág, Bp., 2006
 Az osztrák titok. 50 év a hatalom kulisszái mögött; ford. Pruzsinszky Sándor; Sanoma, Bp., 2008
 Magyarok. Győzelmek és kudarcok; ford. Dunai Andrea; 3. átdolg., bőv. kiad.; Kossuth, Bp., 2009
 Az eltékozolt ország; ford. Liebentritt Katalin; Noran Libro, Bp., 2011
 Három élet. Beszélgetés Mihancsik Zsófiával; Kossuth, Bp., 2012
 Magyarok. Győzelmek és kudarcok; ford. Dunai Andrea; 4. bőv. kiad.; Kossuth, Bp., 2012
 Új honfoglalás; ford. Nádori Lídia; Noran Libro, Bp., 2016
 Magyarok. A kezdetektől napjainkig; ford. Dunai Andrea; 5. bőv. kiad.; Kossuth, Bp., 2017
 Törékeny Európa; ford. Nádori Lídia; Noran Libro, Bp., 2019

Referințe

Legături externe
 Dr. Csaba Ilkei; Paul Lendvai különös esete a BM. Állambiztonsági Főcsoportfőnökséggel

Nașteri în 1929
Evrei austrieci
Jurnaliști austrieci
Prezentatori de televiziune din Austria
Jurnaliști maghiari
Jurnaliști evrei
Oameni în viață
Decorați cu Marele Ordin pentru Merite aduse Republicii Austria

Paul Lendvai


Stadionul Geoffroy-Guichard este un stadion multisportiv din Saint-Étienne, Franța, construit în 1930-1931 și renovat în 1998 și în 2016, cu o capacitate de 42.000 de locuri.

Principalul beneficiar este club AS Saint-Étienne, care evoluează în Ligue 1. Este denumit după Geoffroy Guichard, fondator al grupului de distribuție Casino, care a cumpărat initial terenul. Este poreclit "Cazanul" (în ) din cauza atmosferei spectaculoase create de suporterii clubului.

Arena avea o formă dreptunghiulară. Este de tip "englezesc", cu patru tribune separate:

 Tribuna Charles Paret (tribuna nord): 8.541 de locuri
 Tribuna Jean Snella (tribuna sud): 8.767 de locuri
 Tribuna Pierre Faurand (tribuna vest său tribuna oficială): 7.993 de locuri, inclusiv 18 loje și 1.200 de locuri VIP
 Tribuna Henri Point (tribuna est său tribuna laterală): 10.315 de locuri, including 1.200 de locuri pentru suporterii în deplasare

Stadionul a fost gazdă pentru Campionatul European de Fotbal 1984, Campionatul Mondial de Fotbal 1998, Cupa Mondială de Rugby 2007 și Campionatul European de Fotbal 2016.

Legături externe
  Site-ul oficial
  Stade Geoffroy-Guichard pe stadiumguide.com

Stadioane de fotbal din Franța
Stadioane ale Campionatului European de Fotbal 2016

Stade Geoffroy-Guichard


Republikanski program Hrvatske stranke prava (1919.) je zaokret u pravaškoj ideologiji, koji prati osnivanje nove Hrvatske stranke prava (1919.). Novi republikanski program potpisuju Vladimir Prebeg i Ante Pavelić, budući poglavnik NDH.

Nakon ukidanja Stranke prava 1918., novi politički kurs vode Vladimir Prebeg i Ante Pavelić, koji osnivaju Hrvatsku stranku prava. Taj program čini najveće odstupanje od stračevićanske misli još od vremena odvajanja milinovaca. Ponajprije odbacuje Starčevićevu, Frankovu, Horvatovu, Pilarovu, Milobarovu i Štadlerovu formu koja će se odvijati oko liberalizma, konzervativizma i monarhizma. Ideologija u novom političko-ideološkom diskursu temeljit će se na republikanizmu i nacionalizmu, te postaje kasnije osnova za radikalniju ideologiju koja će utjecati na stvaranje Ustaškog pokreta.

Hrvatski pravaški pokret

Republikanski program


هذه الصفحة تتحدث عن الشخصية الخيالية، أما عن الربة الرومانية أنظر: إيبونا
إيبونا هي شخصية خيالية في لعبة ذا ليجند أوف زيلدا في جزء أوكرينا أوف تايم، هي حصان لينك.
ويستطيع لينك أن يستدعيها من خلال معزوفة «ايبونا».
وكان أول لقاء مع لينك عندما كانوا صغاراً، وكانت ايبونا تهرب من لينك إلى أن علم «مالون» «لينك» معزوفة «ايبونا» التي تستدعيها وتجعلها تخضع له.
وعندما عاد «لينك» إلى المزرعة بعد سبع سنين، وجد «ايبونا» مملوك لشخص اسمه «انجو», تحداه «لينك» في سباق من أجل الحصول على ايبونا.
وبعد السباق انتصر لينك على «انجو» وحصل على «ايبونا».
ومن بعد هذا الحدث ترافق «ايبونا» «لينك» في رحلاته، ويستطيع لينك ان يستدعيها بأي مكان، من خلال معزوفة «ايبوني».

الاسم
اشتق اسم إيبونا من ربة الخيول والحمير عند قدماء الغال والرومان

مراجع

أحصنة خيالية
شخصيات ألعاب فيديو إناث
شخصيات ألعاب فيديو ظهرت في سنة 1998
شخصيات ابتكرها شيغيرو مياموتو
شخصيات حيوانات في ألعاب فيديو
شخصيات ذا ليجند أوف زيلدا

إيبونا (ذا ليجند أوف زيلدا)


Carl Friedrich Wilhelm Peter Martiny, né le  à Liebsen, arrondissement de Sagan et mort le  à Dantzig, est un magistrat, avocat et homme politique prussien. Il est membre du Parlement de Francfort de 1848 à 1849 et de la Chambre des représentants de Prusse en 1862.

Biographie
Martiny naît le à  à Liebsen dans la province de Silésie en Prusse d'un père sous-lieutenant dans l'armée et propriétaire d'un domaine. Il étudie le droit à partir de 1838 à Breslau et Heidelberg, puis débute comme stagiaire (Referendar) puis assesseur à la cour d'appel (Obergericht) de Francfort-sur-l'Oder jusqu'en 1845, après quoi il exerce la fonction de juge remplaçant à Putzig de 1845 à 1847 puis celle de juge régional et municipal (Land- und Stadtrichter) à Friedland de 1847 à 1849.

En 1848, il est élu député au Parlement de Francfort dans la  circonscription de la province de Prusse, représentant l'arrondissement de Schlochau, et siège à partir du 18 mai. Il rejoint d'abord la fraction Donnersberg puis, en novembre, l'Association centrale de Mars qui réunit toutes les fractions de gauche. À partir de septembre, il travaille en outre comme rédacteur de la Neue Deutsche Zeitung à Francfort-sur-le-Main. En mars 1849, il vote contre l'élection du roi de Prusse Frédéric-Guillaume IV comme empereur des Allemands avant que, le 30 mai, son mandat ne s'achève.

Martiny participe cependant au parlement croupion à Stuttgart et prend part, entre mai et juin, au soulèvement du Palatinat rhénan en tant qu'envoyé du comité de défense révolutionnaire et du gouvernement provisoire à Karlsruhe, où il officie en outre comme secrétaire du Club du Progrès résolu (Club des entschiedenen Fortschritts) en juin. Bien qu'entretemps promu juge de district (Bezirksrichter) à Friedland, Martiny est traduit devant la justice pour haute trahison et maintenu en détention provisoire à Görlitz, puis Konitz, à partir de décembre. En 1851, il est acquitté par la cour d'assises (Schwurgericht) à Konitz.

Par la suite, Martiny est brièvement juge de district à Marienwerder, en Prusse-Occidentale, de 1851 à 1852, puis juge d'arrondissement (Kreisrichter) à , en Prusse-Orientale, en 1852, avant de s'établir comme avocat dans cette dernière ville. En 1861, il est élu à la Chambre des représentants de Prusse dans la circonscription de Memel-Heydekrug sous les couleurs du Parti progressiste allemand. Gagné aux idées du théoricien socialiste Ferdinand Lassalle, il échoue cependant à obtenir des soutiens dans son parti et démissionne le 10 février 1862.

À partir de 1863, il est mandataire l'Association générale des travailleurs allemands en Prusse-Orientale puis, en 1868, s'installe à Dantzig où il travaille comme avocat et notaire. Titré honorifiquement conseiller judiciaire (Justizrat), Martiny préside le barreau de Prusse-Occidentale à partir de 1879 et, plus tard, le Conseil d'honneur (Ehrenrat) des avocats. Il meurt le  à Dantzig, à 77 ans.

Notes et références

Bibliographie

Liens externes

Membre du Parlement de Francfort
Député de la Chambre des représentants de Prusse
Personnalité du Parti progressiste allemand
Magistrat prussien
Avocat prussien
Naissance en août 1819
Naissance dans la voïvodie de Lubusz
Naissance dans la province de Silésie
Décès en avril 1897
Décès à Dantzig
Décès dans la province de Prusse-Occidentale
Décès à 77 ans

Friedrich Martiny


Cota, biljni rod iz porodice glavočika smješten u podtribus Anthemidinae, dio tribusa Anthemideae. Postoji tridesetak vrsta raširenih po velikim dijelovima Euroazije, a neke vrste uvezene su i u Sjevernu Ameriku.

Vrsta visoki jarmen, koji raste i u Hrvatskoj ne pripada rodu jarmena (Anthemis), a isto se odnosi i na vrste austrijski ili grebenasti jarmen (C. austriaca ), usjevni jarmen (C. segetalis ), bojadisarski jarmen (C. tinctoria),   Triumfettijev jarmen (C. triumfetti) i  dalmatinski jarmen (C. dalmatica)

Vrste

 Cota altissima (L.) J.Gay
 Cota amblyolepis (Eig) Holub
 Cota antitaurica (Grierson) Holub
 Cota austriaca (Jacq.) Sch.Bip.
 Cota brachmanni Boiss.
 Cota brevicuspis (Bornm.) Holub
 Cota coelopoda (Boiss.) Boiss.
 Cota dalmatica (Scheele) Oberpr. & Greuter
 Cota dipsacea (Bornm.) Oberpr. & Greuter
 Cota dubia (Steven) Holub
 Cota feinbruniae (Eig) Holub
 Cota fulvida (Grierson) Holub
 Cota halophila (Boiss. & Balansa) Oberpr. & Greuter
 Cota hamzaoglui Özbek & Vural
 Cota jailensis (Zefir.) Holub
 Cota linczevskyi (Fed.) Lo Presti & Oberpr.
 Cota lyonnetioides Boiss. & Kotschy
 Cota macrantha (Heuff.) Holub
 Cota macroglossa (Sommier & Levier) Lo Presti & Oberpr.
 Cota mazandaranica (Iranshahr) Lo Presti & Oberpr.
 Cota melanoloma (Trautv.) Holub
 Cota monantha (Willd.) Oberpr. & Greuter
 Cota oretana (Carretero) Oberpr. & Greuter
 Cota oxylepis Boiss.
 Cota palaestina Kotschy
 Cota pestalozzae Boiss.
 Cota rayatensis (Eig) Holub
 Cota saguramica (Sosn.) Lo Presti & Oberpr.
 Cota samuelssonii (Rech.f.) Oberpr. & Greuter
 Cota segetalis (Ten.) Holub
 Cota talyschensis (Fed.) Lo Presti & Oberpr.
 Cota tinctoria (L.) J.Gay
 Cota triumfetti (All.) J.Gay
 Cota wiedemanniana (Fisch. & C.A.Mey.) Holub

Izvori

Anthemidinae

Cota (Plantae)


Sidney W. Pink (1916-2002) was an American film producer and occasional director. He has been called the father of feature-length 3-D movies. He is also noted for producing early Spaghetti Westerns and low-budget science-fiction films, and for his role in actor Dustin Hoffman's transition from stage to screen.

Born in Pittsburgh, Pennsylvania in 1916, Pink died in 2002 at his home in Pompano Beach, Florida, following a long illness.

Early life and education
Pink was born in Pittsburgh, Pennsylvania in 1916, the second of Philip and Rose (née Ehrenworth) Pink's two sons. After playing the film producer in his high school's production of Merton of the Movies, he realized this was the profession he would ultimately pursue, calling it his life's ambition. Pink earned a degree in business administration from the University of Pittsburgh.

Film career
Pink first worked as a projectionist in a movie theater owned by his wife's family and worked for years building and managing theatres. Sometimes he presented stage shows in cinemas.

In 1937, Pink moved to Hollywood and was hired by Grand National Pictures as production budget manager for the Tex Ritter singing cowboy series. Pink then moved to Columbia Pictures as a budget manager on Lost Horizon and the Jack Holt action films. At that time, Lost Horizon had a budget of $1.25 million for the film, the largest amount ever allocated to a project at that time.

World War II and after career
During World War II, he served in the Army Transportation Corps and Special Services. After the war, he imported foreign films and produced burlesque shows in downtown Los Angeles with Lili St. Cyr, Joe DeRita and other performers.

3-D film pioneer
In 1952, Pink served as associate producer with Arch Oboler, the producer, writer and director of Bwana Devil. The feature-length color film was the first widely-shown 3-D film to use the polarized 3-D method rather than the red-and-blue-glasses anaglyph 3-D occasionally used for short films. It was made using the Natural Vision system, which employed two separate but interlocked cameras and required two specially modified projectors. The film premiered in late November and started a brief but intense 3-D fad that peaked in mid-1953, faltered in the fall, rallied, then faded away almost completely during 1954.

Bwana Devil
Bwana Devil star Robert Stack said he was proud to have starred in Pink's pioneer 3-D production, shot in Hollywood with two large cameras using polarized lenses, one for the left eye and one for the right. Stack said "There was a line 6 feet from both cameras which you were not supposed to cross, otherwise, you'd wind up with that portion of your anatomy projected over the first 10 rows of the audience". Stack said no one involved with the film knew how audiences would react to the 3-D technique. "Sidney Pink and Arch Oboler and all of us poor innocents were involved in something that we didn't even know worked or not," Stack said. "It was a very expensive process, and it took a lot of guts to even do it". Stack recalled that everyone had their fingers crossed at the first preview. "Over the titles, they had a train that made a long, circling turn and then came directly to the camera. Well, when it came directly to the camera, people began to scream and jumped out of their seats and ran out of the theater. I remember one of the guys saying, 'Son of a [gun], it really works.'" Stack said "Bwana Devil" was "enough of an eye catcher" to prompt Jack Warner to come out with his own 3-D production at Warner Bros. in 1953, "The House of Wax," starring Vincent Price. "He (Warner) felt this was the coming thing," said Stack. "Of course, he was not exactly a rocket scientist, and it wasn't the coming thing".

In 1989, Pink spoke fondly, recalling the opening week, starting November 30, 1952 of Bwana Devil at the Hollywood Paramount Theater. "They were lined up around the block". "People would come out of the movie and yell, 'Don't go in, it stinks!' But nobody listened and they went in anyway".

CineMagic process
In 1959, Pink produced The Angry Red Planet, using a new film processing technique he named CineMagic to create an unreal, otherworldly "Martian" effect in some sequences.

Foreign productions
In 1959, Pink moved his operation to Denmark. Pink's wife Marian Pink, in a newspaper interview, said "At the time it was very difficult to work in any of the [Hollywood] studios because they had union problems and would not accept an independent producer... at that time, they were called 'the runaway producers".

In 1960, Pink wrote, directed and produced The Greeneyed Elephant for Saga Studios in Denmark. He also co-produced and co-directed the American version of Saga Studios' Reptilicus, a "giant-monster-on-the-loose" film. Pink also wrote, directed and produced Gateway Gaza, filmed in Cairo, Egypt. All three films were released by American International Pictures.

Praised Danish animators
Pink returned to Hollywood praising Danish animation, saying "Danish miniature work has surpassed that of Japan, up to generally acknowledged to be the finest in the world. Facilities in Denmark, by Hollywood standards, are notably lacking; but fine craftsmen who put everything together by hand are not concerned with the time it takes, (and) are excellent". Pink also said "the Scandinavian countries have never truly been exploited by Hollywood filmmakers, so the settings have remained unusually fresh ground for motion pictures. Reptilicus at Saga Studios in Copenhagen made "at a cost of $380,000 (), about a third of what it probably would have cost if made in the U. S.".

Later films
In 1964, Pink turned down an offer to produce A Fistful of Dollars. Pink said "And can you believe it, I turned down the offer to produce A Fistful of Dollars in Spain with Clint Eastwood? That was not one of my better decisions".

In 1965, Pink co-wrote and directed a spaghetti western Finger on the Trigger (also known as Blue Lightning), starring Rory Calhoun. The movie was filmed in Spain. Victor Mature was set to be the movie's star, but he didn't fulfill his contract and did not appear. Pink later sued Mature for $1.1 million dollars.

In 1966, Pink discovered Dustin Hoffman in an off-Broadway stage production in New York City and cast him in Madigan's Millions as a U.S. Treasury agent sent to Italy to recover money that had been stolen by a murdered gangster played by Cesar Romero. The movie was filmed in Italy and Spain and not released until 1969, two years after Hoffman achieved stardom with his role in the 1967 film The Graduate. All told, Pink produced a total of more than 50 films.

Movie theatre owner
In the early 1970s, Pink built and owned movie theaters in the southeastern United States, including the Bainbridge Triple Cinemas (now the closed Bainbridge Mall Cinemas) in Bainbridge, Georgia, as well as theatres in Puerto Rico and Florida.

Death and burial
Pink died in 2002 at his home in Pompano Beach, Florida, following a long illness. His body was buried in the Har Tzion Mausoleum at Star of David Memorial Gardens in North Lauderdale, Florida.

Partial filmography
Bwana Devil (1952, dir. Arch Oboler)
The Twonky (1953, dir. Arch Oboler)
Flame Over Vietnam (1957, dir. José María Elorrieta)
The Angry Red Planet (1959, dir. Ib Melchior)
The Greeneyed Elephant (1960, dir. Peer Guldbrandsen)
Reptilicus (1961, dir. Ib Melchior)
Journey to the Seventh Planet (1962, dir. Sidney W. Pink)
The Castilian (1963, dir. Javier Setó)
Pyro... The Thing Without a Face (1964, dir. Julio Coll)
Finger on the Trigger (1965, dir. Sidney W. Pink)
La llamada (1965, dir. Javier Setó)
The Drums of Tabu (1966, dir. Javier Setó)
Seven Vengeful Women (1966, dir. Rudolf Zehetgruber)
The Treasure of Makuba (1967, dir. José María Elorrieta)
A Witch Without a Broom (1967, dir. José María Elorrieta)
The Fickle Finger of Fate (1967, dir. Richard Rush)
The Christmas Kid (1967, dir. Sidney W. Pink)
Operation Delilah (1967, dir. Luis de los Arcos)
The Vengeance of Pancho Villa (1967, dir. José María Elorrieta)
Bang Bang Kid (1967, dir. Luciano Lelli)
Madigan's Millions (1968, dir. Stanley Prager)
1001 Nights (1968, dir. José María Elorrieta)
The Emerald of Artatama (1969, dir. José María Elorrieta)
A Candidate for a Killing (1969, dir. José María Elorrieta)
The Man from O.R.G.Y. (1970, dir. James Hill)

References

External links

CNN Obituary, October 2002.
Last Sidney Pink interview https://web.archive.org/web/20140728220449/http://voices.yahoo.com/the-last-interview-sid-pink-467.html

1916 births
2002 deaths
American film directors
Film producers from Pennsylvania
Businesspeople from Pittsburgh
20th-century American businesspeople

Sidney W. Pink


Glavatka (lat. Cephalaria), rod jed.god.raslinja trajnica i polugrmova iz porodice kozokrvnica, nekada uključivan u porodicu češljugovke (Dipsacaceae), današnja potporodica Dipsacoideae.

Postoje 102 vrste koje rastu od zapadne Europe do središnje Azije i u trpskim i sjevernim dijelovima Afrike. U Hrvatskoj su zablježene dvije vrste, transilvanska i bijela glavatka ili vražji griz.

Vrste

 Cephalaria adiyamanensis Yild.
 Cephalaria alpina (L.) Schrad.
 Cephalaria amana Rech. fil.
 Cephalaria ambrosioides (Sibth. & Sm.) Roem. & Schult.
 Cephalaria anamurensis Göktürk & Sümbül
 Cephalaria anatolica Schchian
 Cephalaria aristata C. Koch
 Cephalaria armeniaca Bordz.
 Cephalaria armerioides Szabó
 Cephalaria attenuata (L. fil.) Roem. & Schult.
 Cephalaria aytachii Göktürk & Sümbül
 Cephalaria balansae Raus
 Cephalaria balkharica E. A. Busch
 Cephalaria boetica Boiss.
 Cephalaria bojnordensis Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria brevipaleacea (Sommier & Levier) Litv.
 Cephalaria calcarea Albov
 Cephalaria cedrorum Mouterde
 Cephalaria chaldoranensis Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria cilicica Boiss. & Kotschy
 Cephalaria cilodaghensis Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria coriacea (Willd.) Roem. & Schult. ex Steud.
 Cephalaria dagestanica Bobrov
 Cephalaria davisiana Göktürk & Sümbül
 Cephalaria decurrens (Thunb.) Roem. & Schult.
 Cephalaria demirizii Göktürk & Sümbül
 Cephalaria dichaetophora Boiss.
 Cephalaria dirmilensis Hub.-Mor.
 Cephalaria duzceensis N. Aksoy & Göktürk
 Cephalaria ekimiana Göktürk & Sümbül
 Cephalaria elazigensis Göktürk & Sümbül
 Cephalaria elmaliensis Hub.-Mor. & Matthews
 Cephalaria fanourii Perdetz. & Kit Tan
 Cephalaria flava (Sibth. & Sm.) Szabó
 Cephalaria foliosa Compton
 Cephalaria galpiniana Szabó
 Cephalaria gazipashensis Sümbül
 Cephalaria gigantea (Ledeb.) Bobrov
 Cephalaria glaberrima Contandr. & Quézel
 Cephalaria goetzei Engl.
 Cephalaria golestanica Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria hakkiarica Matthews
 Cephalaria hirsuta Stapf
 Cephalaria humilis (Thunb.) Roem. & Schult.
 Cephalaria integerrima (Bornm.) Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria integrifolia Napper
 Cephalaria isaurica Matthews
 Cephalaria joppensis (Rchb.) Coult.
 Cephalaria juncea Boiss.
 Cephalaria katangensis Napper
 Cephalaria kesruanica Mouterde
 Cephalaria kleinii Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria kurdistanica Maroofi, Tabad & Rastegar
 Cephalaria kutahyaensis Yild.
 Cephalaria laevigata (Waldst. & Kit.) Schrad.
 Cephalaria leucantha (L.) Schrad.
 Cephalaria linearifolia Lange
 Cephalaria litvinovii Bobrov
 Cephalaria lycica Matthews
 Cephalaria mauritanica Pomel
 Cephalaria media Litv.
 Cephalaria microcephala Boiss.
 Cephalaria microdonta Bobrov
 Cephalaria monocephala Sümbül
 Cephalaria nachiczevanica Bobrov
 Cephalaria natalensis Kuntze
 Cephalaria oblongifolia (Kuntze) Szabó
 Cephalaria paphlagonica Bobrov
 Cephalaria pastricensis Dörfl. & Hayek
 Cephalaria peshmenii Sümbül
 Cephalaria petiolata Compton
 Cephalaria procera Fisch. & Avé-Lall.
 Cephalaria pungens Szabó
 Cephalaria qeydarensis Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria radiata Griseb. & Schenk
 Cephalaria retrosetosa Engl. & Gilg
 Cephalaria rigida (L.) Roem. & Schult.
 Cephalaria salicifolia Post
 Cephalaria scabra (L. fil.) Roem. & Schult.
 Cephalaria scoparia Contandr. & Quézel
 Cephalaria setosa Boiss. & Hohen.
 Cephalaria sparsipilosa Matthews
 Cephalaria speciosa Boiss. & Kotschy
 Cephalaria squamiflora (Sieber) Greuter
 Cephalaria stapfii Hausskn.
 Cephalaria stellipilis Boiss.
 Cephalaria sublanata (Bornm.) Szabó
 Cephalaria sumbuliana Göktürk
 Cephalaria syriaca (L.) Schrad.
 Cephalaria szaboi Hayek
 Cephalaria taurica Szabó
 Cephalaria tchihatchewii Boiss.
 Cephalaria tenella Paine
 Cephalaria tenuiloba Strid
 Cephalaria torbatejamensis Ranjbar & Z. Ranjbar
 Cephalaria transcaucasica (Bobrov) Galushko
 Cephalaria transsylvanica (L.) Schrad. ex Roem. & Schult.
 Cephalaria tuteliana Kuc & Göktürk
 Cephalaria uralensis (Murray) Roem. & Schult.
 Cephalaria velutina Bobrov
 Cephalaria wilmsiana Szabó
 Cephalaria zeyheriana Szabó

Izvori

Vanjske poveznice

Češljugovke

Glavatka


Les Rhodochaetaceae sont une famille d'algues rouges de l'ordre des Rhodochaetales.

Systématique
La famille des Rhodochaetaceae a été créée en 1896 par le botaniste allemand  (1850-1895).

Étymologie
Le nom vient du genre type Rhodochaete, construit à partir du préfixe rhod-, rouge, et du suffixe -chaet, « poil ; soie », littéralement « poil rouge ».

Liste des genres
Selon , ,  et  :
 Rhodochaete Thuret ex Bornet, 1892

Notes et références

Liens externes

Famille d'algues rouges (nom scientifique)

Rhodochaetaceae


Sande er eyjasveitarfélag í Mæri og Raumsdal í Noregi. Fjöldi íbúa í sveitarfélaginu er 2.422 (2022).

Stjórnsýslumiðstöð sveitarfélagsins er þéttbýlið Larsnes, sem er eina þéttbýlið í sveitarfélaginu.

Sveitarfélagið liggur að sveitarfélaginu Herøy í norðri og austri.

Sveitarfélög í Mæri og Raumsdal

Sande (sveitarfélag)


Adick Koot (født 16. august 1963 i Eindhoven, Holland) er en hollandsk tidligere fodboldspiller (midterforsvarer).

Koot spillede otte sæsoner hos PSV Eindhoven, og var med til at vinde fem hollandske mestesrkaber, tre pokaltitler samt en udgave af Mesterholdenes Europa Cup. Han sad på bænken hele kampen i Mesterholdenes Europa Cup finale 1988, som PSV vandt over portugisiske Benfica efter straffesparkskonkurrence.

Senere i karrieren repræsenterede Koot også de franske klubber Cannes og Lille.
Koot spillede i perioden 1988-89 tre kampe for Hollands landshold, heriblandt en VM-kvalifikationskamp mod Wales.

Titler
Æresdivisionen
 1985, 1988, 1989, 1991 og 1992 med PSV Eindhoven

KNVB Cup
 1988, 1989 og 1990 med PSV Eindhoven

Mesterholdenes Europa Cup
 1988 med PSV Eindhoven

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Holland
Fodboldspillere fra PSV Eindhoven
Fodboldspillere fra AS Cannes
Fodboldspillere fra Lille OSC
Fodboldtrænere fra Nederlandene

Adick Koot


Cathrine Laudrup-Dufour (født 2. januar 1992 i Kirke Hvalsø), tidligere Cathrine Dufour, er en dansk dressurrytter.

Hun repræsenterede Danmark ved OL i 2016 i Rio de Janeiro, hvor hun sluttede som nr. 13 i den individuelle turening og som nr. 6 i holdkonkurrencen. Hun var ligeledes med i OL i 2021 i Tokyo, hvor hun fik en fjerdeplads i den individuelle turnering på den tyske varmblods hest Bohemian og en fjerdeplads i holdkonkurrencen. I 2022 vandt hun alle fem klasser i det traditionsrige stævne i Aachen; hun var den første dansker, der vandt en konkurrence i Aachen i 37 år. Hun har vundet flere medaljer ved EM, blandt andet sølv i kür i 2021. Hun er desuden flere gange dansk mester i dressur.

Dufour begyndte at ride som femårig og kom på det danske ponydressurlandshold som 12-årig. Hun har vundet adskillige medaljer ved danske og europæiske juniormesterskaber.

Hun har redet Dansk Varmblod vallakken Atterupgaards Cassidy siden 2010, som hun siden har suppleret med Bohemian og Vamos Amigos.

Privat
Privat danner hun par med springrytteren Rasmine Laudrup-Dufour. Parret blev gift i 2021.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Cathrine Dufours officielle hjemmeside

Dressurryttere fra Danmark
Olympiske ryttere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2016
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2020

Cathrine Laudrup-Dufour


Saint-Ursanne is an old town and a former municipality of the district of Porrentruy in the canton of Jura, Switzerland which has preserved much of its medieval character. The town contains many historical buildings, including a Romanesque abbey church, a collegiate church, a cloister, many medieval houses, a hermitage and an 18th-century bridge. The river Doubs makes a loop near Saint-Ursanne before flowing into France. Since 2009 Saint-Ursanne has been a part of the new municipality Clos du Doubs. An active railway station is located above the town, to the east.

The town is famous for the medieval festival which it organizes each summer, and for the annual St-Ursanne - Les Rangiers International Hill Climb in August.

Its name refers to Saint Ursicinus, a seventh-century monk who built a monastery here.

Notable people
 Ursicinus of Saint-Ursanne (7th century), an Irish missionary and hermit, his supposed sarcophagus is preserved in St-Ursanne
 Saint Wandregisel (c. 605–668 AD), a Frankish courtier, monk, and abbot; lived as a hermit in complete solitude at Saint-Ursanne
 Lionel Régal (1975 – 2010 in Saint-Ursanne), a French hillclimbing racer, died in a crash in Saint-Ursanne
 Cathérine Hug (born 1976), an art historian and curator, was brought up in Saint-Ursanne
 Benjamin Conz (born 1991 in Saint-Ursanne), a Swiss professional ice hockey goaltender

References

External links

 Events and Culture program in St-Ursanne
 "Saint-Ursanne La Fantastique !" a fantasy fair for Summer 2011, with the collaboration of the illustrator Grzegorz Rosinski

Cities in Switzerland
Clos du Doubs
Former municipalities of the canton of Jura

Saint-Ursanne


Umjetnička djela od bronce i mjedi javljaju se već u antici. Ti važni metali su legure, bronca sastavljena od bakra i kositra, mjed od bakra i cinka.

Udjeli spomenutih metala se kod svake legure neznatno razlikuju. Bronca je obično sastavljena od devet dijelova bakra u odnosu na jedan dio kositra. Ostali sastojci koji se povremeno nađu su manje -više slučajni. Rezultat je metal bogate zlatno smeđe boje, te se izuzetno dobro lijeva - postupak malo primjenjiv na njegove sastavne dijelove, ali osobito uspješan kod ove slitine, gustoća i tvrdoća metala omogućuju korištenje najdelikatnijih kalupa za lijev. Tako je moguće stvarati najrazličitija umjetnička djela.

Lijevanje
Postupak lijevanja u bronci i mesingu poznat je kao tehnika izgubljenog voska (franc. cire perdue), najjedostavniji je i najčešće korišten kroz stoljeća, a opisao ga je monah Teofilus, a također i Benvenuto Cellini ,čuveni talijanski kipar i zlatar. Jezgra, koja otprilike predstavlja veličinu i oblik predmeta za proizvodnju, izrađena je od tucane cigle, žbuke ili druge slične tvari i temeljito osušena. Nakon toga umjetnik modelira željeni model do potrebne mjere. Metalne šipke prolaze iz jezgre kroz vosak i strše prema van. Po završenoj modelaciji slijedi lijevanje u tehnici izgubljenog voska, nanese se vanjski pokrov koji će činiti kalup; ovo je tekućina formirana od gline i gipsa dovoljno tanka da pronađe svoj put do svakog detalja voštanog modela. Nanose se daljnji premazi tekućine, tako da, kad se osuši, postoji čvrsta vanjska prevlaka i čvrsta unutarnja jezgra koje se drže zajedno pomoću spomenutih metalnih šipki, a umjetničko djelo modelirano voskom između je ova dva sloja. zagrijavanjem vosak se topi i nestaje, a rastopljeni metal se ulijeva i zauzima svaki detalj voštanog modela. Kad se ohladi, vanjsko kućište pažljivo se odvaja, jezgra se izvlači koliko je god moguće, šipke koje strše se uklanjaju, a objekt modeliran voskom pojavljuje se u bronci. Po potrebi se odljev još dodatno doradi cizeliranjem i patiniranjem.

Grčka i Rim
Bakar je ušao u upotrebu u egejskom području pred kraj preddinastičkog doba Egipta oko 3500 godina prije Krista. Najraniji poznati primjer je pronađen na podu neolitske kuće u središnjem dvoru palače u Knososu na Kreti i smatra se egipatskim proizvodom. Bronca se općenito koristila tek tisuću ili više godina kasnije. Najprije se ista javlja kod oštrica bodeža iz Drugog grada Troje, gdje je već rabljena standardna slitina od 90 dijelova bakra i 10 dijelova kositra.

Najraniji alati i pribor
Alati i oružje, dlijeta i sjekire, vrhovi koplja ili oštrice bodeža jedini su sačuvani artefakti bakrenog doba i ne pokazuju umjetničku obradu. No, neki ranominojski oblici keramike jasno su kopirani iz metalnih prototipova, čaša i vrčeva jednostavne konstrukcije i prilično razrađenog dizajna.

Kreta i Mikena

Oružje
Poznato je da je srednje minojski rad u bronci cvjetao kao neovisna izvorna umjetnost. Samom početku ove epohe pripada najveći mač ovog razdoblja, koji potječe iz palače u Maliji na Kreti. To je ravna oštrica, 79 cm duga, sa širokom bazom i oštrim vrhom. Bodež nešto kasnijeg postanka, sada u Metropolitan Museumu u New Yorku je najraniji primjer ukrašene bronce s Krete. Obje strane oštrice ugravirane su crtežima: borba bikova i muškarac koji lovi vepra. Nešto kasniji je niz sjajnih oštrica iz kopnene Grčke, koje se mora pripisati obrtnicima s Krete, s ukrasom u zlatu, srebru i nijeli.

Uporabni predmeti
Posude iz srednjeg i kasnominojskog razdoblja brojne su. Najveća je ona iz Tylissosa na Kreti promjera 1,40 m. Najreprezentativniji primjeri potječu iz grobnica i kuća u Knososu.

Statuete
Čisto dekorativni radovi rijetki su kod ranominojskih bronci, i obično su niske kvalitete. Postoji više statueta,detaljno modeliranih no loše odlivenih,radi se o punim necizeliranim predmetima,nedefiniranih detalja. Dobro je znana ženska figura u molitvenoj ili plesnoj pozi, iz Troade ,danas u Berlinu, te još jedna iz Hagia Triade, orant iz Tilisosa, drugi orant iz Psihroa, te frulaš, danas u Leidenu, te grupa, vjerojatno uteg, skakača preko bika.

Grčka i Italija

Geometrijski stil
Tijekom mračnog doba prelaska s bronce na željezo, umjetnost je mirovala, uz kontinuitet produkcije utilitarnih predmeta. Nekoliko je ostataka geometrijskih brončanih posuda, ali kao i u slučaju ranominojskog materijala, oblici metalnih posuda zabilježeni su u njihovim keramičkim izvedenicama. Neki su oblici vaza očito preživjeli iz mikenskog repertoara, ali veći broj je novih, a to su elementarna i pomalo nespretna, sferna ili bikonična tijela, ogromni cilindrični vratovi s dugim trakama i bez izljeva. Keramički oslikani ukrasi također odražavaju metalne originale, a neki ostaci tanke brončane ploče utisnuti nizovima gumba i lagano ugravirani u šrafirani ili cik-cak obris nesumnjivo predstavljaju umjetnost koju su pridošlice sa sobom donijele u grčke zemlje. Ova vrsta ukrasnog rada bolje se vidi na broncama blisko povezane kulture Villanova sjeverne i središnje Italije. Nova značajka je primjena malih figura u krugu, osobito ptica i volovskih glava, kao ukrasa ručki, poklopaca i oboda. Talijanski geometrijski stil razvio se prema kompleksnosti, u prepunim uskim trakama konvencionalnih uzoraka i nazubljenim nizovima pataka.

Graviranje se najbolje pokazuje na velikim pločicama od fibula, od kojih neke nose najranije poznate slike helenske mitologije. Mali kipići životinja izrađivani su za zavjetnu upotrebu i također su služili kao pečati. Postoji veliki niz takvih figura, uglavnom konja, koji stoje na ugraviranim ili perforiranim pločama, koje su očito izvedene iz pečata; među kasnijim primjerima su skupine ljudi i kentaura. Komadi tronožnih kotlova iz Olimpije imaju na sebi prikaze životinja koje leže ili stoje na uspravnim prstenastim ručkama, te koje na obodu drže ljudski likovi. Ručke i noge su lijevane i obogaćene gracioznim geometrijskim trakama. Zdjele su kovane, a njihov oblik i tehnika su predhelenski.

Orijentalni utjecaj
Orijentalistički utjecaj,većinom egipatski i asirski, u Europu su donijeli fenički trgovci ili su ga avanturistički nastrojeni Grci donijeli iz Azije. Ogromna količina istočnjačke robe našla se u Grčkoj i Italiji oko 800. godine prije Krista. Postoji izvjesna neizvjesnost u vezi s mjestom proizvodnje većine sačuvanih brončanih djela, ali ista sumnja služi za naglašavanje bliske sličnosti koju ovi komadi, fenički, grčki ili etruščanski, imaju s njihovim asirskim ili egipatskim uzorcima. Najvažnije među njima su zdjele i štitovi iz idejske špilje na Kreti. Ove zanimljive zdjele urešene su jednostavnim životinjskim trakama, štitovima s odvažnim i kompliciranim dizajnom čisto orijentalnog karaktera. Malo je vjerojatno da bi grčki majstor u ovom snažnom geometrijskom dobu mogao potisnuti svoj stil i proizvesti mehaničke kopije poput ovih. Tako su u etruščanskim grobovima, pored ispisanih feničkih zdjela, pronađeni veliki kotlovi, ukrašeni isturenim glavama lavova i grifona, postavljeni na stožaste stalke s utisnutim asirskim krilatim zvijerima.

Klasična Grčka i Etrurija

Zdjela i stalak bili su omiljeni arhaični oblici. Grčki stalak bio je spoj tronošca od lijevanog štapa i reljefnog stošca. Neki rani primjeri imaju velike trokutaste ploče između nogu, reljefno obrađene; ali razvijeni tip ima odvojene noge i naslone čiji su spojevi maskirani ukrasnim obodima i stopalima te pokrivnim pločama. Ovi su ukrasi lijevajni, modelirani su u cvjetnim, životinjskim i ljudskim oblicima. Noge su lavovske šape, koje ponekad stoje na žabama; ploče nose skupine borbenih životinja, ratnika, veseljaka ili sportaša, nimfa i satira ili reljefnih mitoloških subjekata. Gozbenici se zavaljuju, a konjanici galopiraju po obodima zdjela; ručke tvore pojedinačne stojeće figure, parovi hrvača, ljubavnici koji se drže za ruke ili dva okomita vojnika koji nose horizontalnog druga. Goli sportaši služe kao ručke za sve vrste poklopaca i posuda, ogrnute žene podržavaju zrcalne diskove oko kojih lete bogovi ljubavi, a slične figure okrunjuju visoke osovine kandelabra. Ručke su modelirane kao maske satira, palmete i sfinge. Ovo je grčki vid ukrasa iz 6. i kasnijih stoljeća. Njegovi centri proizvodnje nisu točno poznati, ali stil rada ukazuje na Joniju.

Etruščanske tkanine toliko se približavaju svojim grčkim izvornicima da ih nije moguće odvojiti u tehnici ili dizajnu, a etruščanski stil nije ništa više od provincijskog grčkog. Bronca je u Italiji bilo dosta, najraniji rimski novac bio je od teške bronce, a postoje i literarni dokazi da su se etruščanske bronce i izvozile. Čini se da je proces linijskog graviranja bio latinski specijalitet; primijenjen je u slikovnim temama na stražnjoj strani ogledala i sa strane velikih cilindričnih kutija, obje su posebno povezane s Praenesteom. Najfinija od svih takvih kutija, Firconi cista u vili Giulia u Rimu, nosi potpis rimskog umjetnika. Oni pripadaju 4. i 3. stoljeću prije Krista. Grčka ogledala iz istog razdoblja rijetko su gravirana; disk se obično nalazi u kutiji, koja na poklopcu ima iskucane ukrase.

Helenizam i Rim

Helenistički i grčko-rimski oblici konvencionalniji su, a novi motivi koji pripadaju tim razdobljima uglavnom su cvjetni. Poprsja i maske uobičajeni su; glavama i udovima različitih životinja dodijeljene su određene ukrasne funkcije, kao na primjer glave duhovitih mazgi koje spominje Juvenal, a koje su činile naslone za ruke na kaučima za blagovanje. Ovi strukturni dijelovi često su urešeni umetcima od srebra i nijele. Brončani stolci i stolovi obično su se koristili u helenističkim i rimskim kućama, a uvelike su zauzeli mjesto monumentalnih vaza koje su bile popularne u ranijim danima. Mali kućanski predmeti, poput svjetiljki, izrađeni od bronce obično su rimski, a osebujna rimska klasa osobnih ukrasa je veliki brončani broš umetnut emajlom u boji, tehnika za koju se čini da je imala galsko podrijetlo.

Umjetnine
Brončani kipićisu se izrađivali u svakom razdoblju antike prije svega za zavjetnu uporabu, a barem u helenističko i rimsko doba za domaće ukrase i namještaj kućnih svetišta. No, umjetnost brončanih kipova jedva da je postojala prije uvođenja šupljeg lijeva, otprilike sredinom 6. stoljeća prije Krista. Najprimitivniji zavjetni kipići su volovi i druge životinje, koji očito predstavljaju žrtvu ponuđenu bogovima. Klasična umjetnost preferirala je ljudski subjekt, votare koji drže darove ili u svom običnom ruhu, ili same bogove u ljudskom obliku. Takve su brojke često ispisane formulama posvete. Bogovi i božice postavljeni u skladu sa svojim tradicionalnim prikazima najbrojnije su zastupljene klase kasnijih kipića. Oni su predstavljaju vjerski žanr, koji se prvi put pojavio u skulpturi iz 4. stoljeća, a osobito je omiljen i obilježen helenističkim osjećajima i rimskom pedantnošću. Mnoge od njih bilie su nesumnjivo zavjetni darovi, drugi su bili figure u domaćim svetištima, a neki su zasigurno bili tek ukrasi. Među kultnim idolima su rasplesani Lares koji nose rogove i zdjele za libaciju. Mali Heraklo kojeg je Lizip napravio za Aleksandrua bio je stolni ukras (epitrapezios): bio je zavaljen na lavljoj koži, s batinom u jednoj ruci, čašom vina u drugoj.

Tehnika
Izumom šupljeg lijeva bronca je postala najvažniji medij monumentalne skulpture, uvelike zbog svoje čvrstine i lakoće, koja je dopuštala poze koje ne bi bile moguće u kamenu. No vrijednost metala u kasnijem dobu uključivala je uništavanje gotovo svih takvih kipova. Nekoliko cjelovitih figura koje su preživjele i nešto brojniji niz odvojenih glava i portretnih bista svjedoče o izvrsnosti antičkog rada u ovom materijalu. Najstariji kipići iskucani su, kovani i zavareni; kasnije slijede puni odljevci, veće figure sastojale su se od više dijelova, svaki je dio zasebno iskucan te je cijeli kip bio sastavljen zakovicama. Vrlo malo je istih sačuvano, ali slučajno je sačuvana jedna cijela bista, u grobnici Polledrara na Vulcima. Ovo pripada ranom 6. stoljeću prije Krista, dobu iskucanih radova.

Kasnije je ovaj način rada nadomješten šupljim lijevanjem, ali iskucani reljefi, zanat su iz kojeg je proizašla grčka brončana umjetnost, isti je opstao u nekim posebnim i vrlo savršenim oblicima, poput ploča za drške na određenim vazama, amblema na ogledalima i osobito kao ukras oklopa, gdje je bila potrebna mala težina. U Siris bronce u Britanskom muzeju su ramena komada iz 4. stoljeća oklopa. Lijevanje se vršilo postupkom cire perdue u glinenim kalupima, ali je mnogo truda uloženo u doradu. Odljevci su vrlo fino izliveni, ali većina velikih komada sadrži zakrpe, umetnute kako bi se ispravili nedostaci. Glave i udovi kipova odliveni su zasebno i prilagođeni tijelima: osim citiranja u književnosti i stvarnih bronci, postoji ilustracija raskomadanog kipa u izradi, na oslikanoj vazi u Berlinu.

Europska mjed i bronca

Ovaj se dio ne bavi brončanom skulpturom već objektima vezanim uz arhitekturu,te crkvenim i svijetovnim predmetima.

Rim i Bizant
Rimski je rad u metalu bio pod jakim utjecajem Grčke. Brončane vratnice Romulova hrama, te one sa Karakalinih termi, koje su uključivale i kanelirane pozlaćene stupove u korintskom stilu poznatiji su primjeri. Napuljski muzej čuva brojne kućanske brončane predmete iz Pompeja i Herkulaneja. Dagobertovo prijestolje u Francuskoj nacionalnoj biblioteci rimski je stolac kojem su u 12.stoljeću dodani i neki noviji dijelovi.

Bizantsko carstvo je od vremena kada ga Konstantin uzeo za prijestolnicu preko 1000 godina bilo na glasu po svojim radovima u metalu. Smješteno na razmeđi istoka i zapada stoljećima je privlačilo ponajbolje obrtnike iz Sirije, Egipta, Perzije i Male Azije, te sjevernih obala Crnog mora. Brojne su talijanske crkve imale vratnice izrađene u Carigradu (Monte Cassino, Monte Gargano, Atrani, Amalfi, Salerno, Sv. Marko u Veneciji).

Izvori

Vanjske poveznice
 "Lost Wax, Found Bronze": lost-wax casting explained

 Viking Bronze – Ancient and Early Medieval bronze casting
 Bronze bells
 Brass.org
 Monumental Brass Society
European sculpture and metalwork, a collection catalog from The Metropolitan Museum of Art Libraries (fully available online as PDF), which contains material on bronze and brass ornamental work

 Umjetnička obrada metala

Umjetnička djela od bronce i mjedi


Creature often refers to:

 An animal, monster, alien, or demon

Creature or creatures may also refer to:

Film and television
 Creature (1985 film), a 1985 science fiction film by William Malone
 Creature (miniseries), a 1998 TV movie about an amphibious shark-like monster
 Creature (1999 film), a 1999 documentary by Parris Patton
 Alien Lockdown, a 2004 television film that was shown under the title Creature via Sci-Fi Channel in UK
 Creature (2011 film), a 2011 horror film
 Creature 3D, a 2014 Hindi film directed by Vikram Bhatt
 The Creature (film), a 1924 German silent film
 "Creatures", a Series C episode of the television series QI (2005)

Literature
 Creature, a 1989 novel by John Saul
 Creature, a 1997 novel by Peter Benchley, a reissue of the 1994 novel White Shark
 Creature!, a 2010 manga series by Shingo Honda

Music
 Creature (band), a Canadian band
 Creature (musician) (born 1973), New York rapper
 Creature (Moist album), 1996
 Creature (Within the Ruins album), 2009
 Creatures (Motionless in White album), 2010
 Creatures (Elf Power album), 2002
 The Creatures, a British duo formed in 1981
 The Creatures (Australian band), 1960s
 The Creatures, late 1980s group, pre-The Original Sins
 "Creature" (song), a 2017 song by KSI from the extended play Space
 "Creatures (For a While)", a song by the band 311
 "Creature", a song by Asking Alexandria from the album From Death to Destiny
 "Creature", a song by Atreyu from the album A Death-Grip On Yesterday
 "Creature", a song by Joe Morris from the album Singularity
 "Creature", a song by Luminous from the album Luminous in Wonderland
 "Creature", a song by Pop Smoke featuring Swae Lee from the album Shoot for the Stars, Aim for the Moon

Organizations
 Creatures Inc., a Japanese video game developer

Video games
 Creatures (video game series), a series of artificial life simulation video games
 Creatures (1996 video game), the first title in the series
 Creatures (1990 video game), a 1990 Commodore 64 game

Other uses
 Legendary creature, a mythological or folkloric creature
 Creature of statute, a legal entity, such as a corporation, created by statute
 Creature, a character from the reality show Who Wants to Be a Superhero?
 Gill-man or The Creature, the title character from the 1954 science-fiction horror film Creature from the Black Lagoon

See also

 Kreacher
 Life
 Life form

Creature


The Kolors est un groupe de musique italienne formé à Naples. Ils se sont fait connaître en 2015 en remportant la quatorzième édition du concours de talents Amici di Maria De Filippi.

Discographie

Albums
 2014 : I Want
 2015 : Out
 2017 : You

Vie civique
En 2018, Stash, le chanteur du groupe, est blessé alors qu'il tentait de défendre une femme agressée par son compagnon.

Notes et références

Liens externes

Groupe italien de pop rock
Groupe musical formé en 2010

The Kolors


Sé e São Pedro Portekiz'de Évora belediyesine bağlı olan, 0,60 km2 yüzölçümüne sahip, 2.027 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Évora

Sé e São Pedro