Nicolae S. Petrescu-Găină () a fost un caricaturist român. A fost un precursor al caricaturii românești și în același timp "un excelent compozitor și creator de figuri". El a realizat caricaturile oamenilor politici din acele vremuri, ale sculptorilor, ale pictorilor și ale marilor intelectuali care au trăit în ultimul deceniu al secolului al XIX-lea și în primele trei decenii ale secolului următor. Toate caricaturile pe care Nicolae Petrescu le-a făcut au o incontestabilă valoare documentară și nu în ultimul rând o valoare artistică. Caricaturile sale au fost de cele mai multe ori, mai mult decât o ironie prietenească. Ele i-a determinat pe mulți să zâmbească, adesea cu amărăciune, dar i-a încântat pe majoritatea care au apreciat-o și au înțeles-o. Cei mai buni prieteni ai săi au fost Ștefan Luchian, Constantin Artachino, Alexandru Bogdan-Pitești și Nicolae Vermont.

Nicolae Petrescu-Găină a publicat în anul 1898 unul dintre primele albume de caricaturi din România denumit Contimporani care avea în componența sa 26 de lucrări color. Artistul a abordat în acest album o caricatură puternic influențată de către opera similară a lui Honoré Daumier, caracterizată de un corp mic și un cap mare, la care se adaugă amănunte fizice sau vestimentare specifice modelului caricaturizat. Asistând la ședințele Parlamentului României  în luna martie a anului 1908, a realizat o mapă-album numită Caricaturi. Repausul duminical la Senat. În anul 1913 a publicat cel de al doilea album intitulat Albumul meu în care sunt ilustrate 42 de desene și caricaturi alb-negru.

Nicolae S. Petrescu-Găină a fost cunoscut și foarte apreciat în cercul presei din acele vremuri. Decesul desenatorului și caricaturistului Constantin Jiquidi din anul 1898, a făcut ca Nicolae Petrescu să devină pentru câțiva ani unul dintre puținii caricaturiști importanți de la sfârșitul secolului al XIX-lea. Ținând cont că aborda în caricaturile pe care le făcea doar "oamenii zilei" cu apucăturile lor morale ușor de ironizat, și nu problemele social-politice majore cu care se confrunta societatea românească la final de secol, se poate înțelege de ce opera caricaturistului Petrescu a fost atât de apreciată în presa vremii. Astfel, a publicat desene și caricaturi în Ziarul "Pagini Literare", "Adevărul de joi", "Zeflemeaua" și "Furnica", "Adevărul", "Războiul", "Drapelul" și "Țivil-Cazon".

Pe lângă satirizarea oamenilor politici ai timpului său și a personalităților culturale de atunci, Nicolae Petrescu-Găină, fervent antirăzboinic și filofrancez convins, a realizat o bogată operă în care a satirizat militarismul german și ororile războiului. Ca urmare a poziției sale contrară tendințelor politice ale vremii, a fost deportat în lagărul de la , Bulgaria, pentru o perioadă de un an și jumătate.

Salonul Internațional de Caricatură "Nicolae Petrescu-Găină" organizat anual sub patronajul Muzeului de Artă din Craiova îi poartă numele din anul 2007.

Biografie

Copilăria, studiile

Nicolae (Nicu, Nae) S. Petrescu  s-a născut într-o familie modestă din Craiova în data de 31 martie 1871. Tatăl lui Nicolae, Ștefan Petrescu și mama Policsenia erau comercianți. Cu toate că situația materială era una precară, familia a asigurat celor șase copii, băieți, cel puțin studiile liceale. Astfel, Ioan-Iancu a fost profesor de limba franceză și limba latină la Liceul Sfântul Sava din București, fiind pentru o perioadă chiar directorul liceului. Grigore a avut o carieră militară, Ilarion a fost inginer în exploatarea gazului metan, Iulică a fost avocat pe lângă Curtea de Apel din Craiova și Ștefan, scenograf și director al Operei Române, dar și un cunoscut pictor sub numele de Ștefan Petrescu-Muscă.

N.S. Petrescu a absolvit cursurile Gimnaziului din Craiova care ulterior a purtat numele Liceul "Carol I" și în anul 1891 a plecat pe jos la București pentru a urma cursurile Școlii de Belle-Arte. După alte surse, plecarea lui Petrescu la București s-ar fi produs în anul 1892. Aici, el a locuit împreună cu Costin Petrescu pe strada Pictor Grigorescu și mai târziu pe strada Buzești, unde în momentele de lipsuri financiare, consuma castanele coapte pe care le primea de la rudele sale de la Tismana. Despre studiile pe care Petrescu le-a făcut la Școala de Belle-Arte nu se știe nimic. Se știe în schimb, despre activitatea tulbure în care se zbătea viața artistică din acele vremuri. Gheorghe Tattarescu se retrăsese din activitate, Theodor Aman decedase și catedra de pictură era reprezentată de către Constantin I. Stăncescu. Se știe că N.S. Petrescu a făcut în ultimii ani de studii caricatura lui Stăncescu, fapt care i-a adus exmatricularea din școală. Alexandru Obedenaru, care era prieten cu fratele lui mai mare Ioan S. Petrescu, a pus o vorbă bună și Nicolae a fost reprimit la cursuri. Altercațiile dintre cei doi s-au perpetuat de-a lungul unui deceniu. N.S. Petrescu s-a reprezentat cu nimb de sfânt ( Autoportretul Sfântul ) în timp ce în al doilea plan Stăncescu apare ca statuie satirizată în chip de brotăcel.

Cariera

În data de 2 mai 1896 s-a deschis prima expoziție a Salonului Artiștilor Independenți într-o clădire situată pe strada Franklin nr. 12, chiar în fața Salonului Oficial unde s-a deschis și Expoziția Artiștilor în Viață, organizată de Constatin I. Stăncescu. Nicolae Petrescu a participat pentru prima oară la o manifestare publică, Salonul Independenților, alături de fruntașii nemulțumiților Nicolae Vermont, Ștefan Luchian și Constantin Artachino. Organizarea expoziției a primit sprijinul lui Alexandru Bogdan-Pitești, Ion Angelescu, Nicolae Grant, Ion Ticu și Ludovic Dolinschi. Pe firmamentul expoziției s-a afișat caricatura lui Constantin I. Stăncescu, realizată de Nicolae Petrescu. S-a tipărit și un catalog al expoziției care avea la introducere manifestul:

Catalogul conținea o listă a lucrărilor care s-au expus, după cum urmează:  Ștefan Luchian a participat cu 15 lucrări, Nicolae Petrescu cu 42 de "Desenuri și caricaturi" și Nicolae Vermont a expus 80 de tablouri. Ultima pagină a catalogului avea tipărită caricatura lui Stăncescu, care era reprezentat cu urechi de faun și un cap mare și deformat, acoperit cu un joben imens ( Caricatura Eu Sunt... ). Acesta era portretul celui care conducea după bunul plac catedra de istoria artei și estetică de la Școala de Belle-Arte din București și a fost prima dintre caricaturile cu care Nicolae Petrescu l-a asaltat necontenit pe Constantin I. Stăncescu până în anul 1909, când Stăncescu a decedat. Din perioada organizării Salonului Independenților s-a înfiripat o strânsă prietenie între Nicolae Petrescu și Ștefan Luchian, Constantin Artachino, Bogdan-Pitești și Nicolae Vermont.

Nicolae Petrescu era un om cu o cultură serioasă, agreabil și deosebit de spiritual și prin felul său de fi și-a făcut intrarea cu mare ușurință în cele mai diverse cercuri bucureștene. El a devenit foarte cunoscut prin caricaturile pe care le făcea și mai ales prin anecdotele "... savuroase, din care (el) omul ieșea contradictoriu, dar gentleman ireproșabil".

În anul 1898 a publicat albumul de caricaturi intitulat Contimporani, care conținea un număr de 26 de caricaturi ale personalităților zilei.  Albumul a fost editat de către editura Göbl și fii în condiții deosebite pentru acele vremuri. A urmat o lungă perioadă în care caricaturistul Petrescu s-a angrenat în executarea de desene și caricaturi, unele cu tematică politică sau militară în cotidienele și periodicele Pagini literare, Adevărul de joi, Furnica, Zeflemeaua, Adevărul, Războiul, Drapelul și Țivil-Cazon.

Ștefan Luchian a fost un bun prieten al lui Nicolae Petrescu-Găină. Cei doi au organizat în anul 1904 o expoziție la Ateneul Român:

Nicolae Petrescu cu ocazia expoziției din 1904 a reușit să expună doar 25 de caricaturi din cauza mașinațiunilor pe care Constantin I. Stăncescu le-a făcut pe lângă conducerea Ateneului pentru închiderea evenimentului. C.I. Stăncescu a argumentat acțiunea sa  prin faptul că el și "marele public" considerau caricatura un gen minor al artelor și ca urmare în sălile Ateneului Român nu are ce căuta o astfel de expoziție. Ziarul Adevărul și revista Furnica i-au luat apărarea lui Găină și au comentat pe larg acțiunea reprobabilă pe care Stăncescu a făcut-o. Astfel, George Ranetti, directorul Furnicii a spus:

Cu același prilej, Furnica a publicat o caricatură  care îl înfățișa pe P.S. Aurelian cărându-l în cârcă pe C.I. Stăncescu care smulge caricaturile lui Petrescu de pe panoul Ateneului Român. Efectele expoziției de la Ateneul Român  l-au întristat mulți ani pe Nicolae Petrescu. Începe să execute caricaturi doar la comandă sau pentru a-și satisface orgoliul propriu. Caricaturile apar tot mai rar în presa vremii, ele având aceeași tematică și personaje. Cele mai multe dintre ele au fost făcute prin cafenelele bucureștene, deoarece Nicolae Petrescu nu a avut niciodată un atelier propriu în care să creeze. El a fost o persoană săracă, dar "plină de demnitate" și a dus o viață singuratică. A fost însă "cel mai elegant purtător de monoclu din București și nimeni nu l-a văzut vreodată decât de-o extremă corectitudine vestimentară". Avea "... mustăți negre ca vopseaua... țanțoș ca un cocoș, în ghetre albe - pictorul N. Petrescu părea un hidalgo..." Cei mai buni prieteni ai lui au fost Ștefan Luchian, Nicolae Vermont, Grigore Ventura și Alexandru Bogdan-Pitești. Cum Luchian a paralizat,și Grigore Ventrura a decedat în anul 1907, Petrescu a rămas doar cu controversatul Bogdan-Pitești și Nicolae Vermont căruia i-a găsit porecla de "Foca savantă" sau "contele de Brăila" așa cum Vermont se autointitula.

Nicolae Petrescu-Găină și-a câștigat toată viața existența din vânzarea caricaturilor pe care le realiza. Lucrările le publica prin revistele satirice și ziarele cotidiene sau periodice ale timpului său. Multe lucrări le expunea și le vindea în Cafeneaua Imperial (fostă Kubler), Fialkowski, Terasa Otetelișeanu sau Capșa, care aveau, astfel, toți pereții plini de caricaturile oamenilor politici ai zilei. Cu banii încasați își plătea chiria și traiul zilnic. Se știe că adesea plătea consumația de la Cafeneaua Imperial direct cu lucrări fără ca banul să mai devină monedă de schimb. Eterna jenă financiară în care s-a zbătut toată viața sa, l-a pus pe Petrescu-Găină în fel și fel de situații delicate și de multe ori hazlii, celebră în acest sens fiind întâmplarea cu scrisoarea adresată ministrului Vasile Morțun. Nicolae Petrescu participa adeseori la ședințele parlamentului îndeosebi atunci când membrii guvernului erau interpelați. Asistând la o astfel de ședință în luna martie a anului 1908, în care tema de dezbatere era legea privind repausul duminical introdusă pe ordinea de zi de către membrii Patriarhiei, Găină s-a inspirat din scenele pe care le-a văzut. Ca urmare, a  creat mapa-album intitulată "Caricaturi. Repausul duminical la Senat" care cuprindea pe lângă copertă și patru acuarele realizate impecabil.

În anul 1913, Nicolae Petrescu publică cel de al doilea album de caricaturi intitulat Albumul meu la editura ziarului Seara al cărui director era prietenul său, Alexandru Bogdan-Pitești. Albumul conținea un număr de 42 de caricaturi alb-negru, dar care au fost executate în guașă și acuarelă.

Nicolae Petrescu a fost sensibil la evenimentele politice din care-și extrăgea subiectele și personajele caricaturilor pe care le făcea. Pe lângă portretele caricaturizate pe diverse tematici cotidiene, Petrescu a făcut și caricaturi pe subiecte politice internaționale și militare. Astfel a făcut desene cu tematică inspirată din Al Doilea Război Balcanic și a satirizat militarismul german reprezentat de către Împăratul Wilhelm al II-lea al Germaniei și de Împăratul Franz Joseph al Austriei. Asemenea a satirizat pe Raymond Poincaré, George al V-lea al Regatului Unit, Nicolae al II-lea al Rusiei și Țarul Ferdinand I al Bulgariei. Ca urmare, multe dintre caricaturi nu au fost pe placul oficialităților zilei și Nicolae Petrescu-Gâină a fost deportat în Bulgaria în lagărul din Golemo Konjari. Astfel, Nicolae Petrescu care a visat o viață întreagă să plece în străinătate a fost silit să plece în Bulgaria. Acolo a dormit un an și jumătate pe o saltea din paie într-o baracă a lagărului. Nici acolo nu și-a pierdut simțul umorului și a realizat o serie de caricaturi în acuarelă a unor oameni cu care a intrat în contact: seria de portrete intitulate Philippopolis, caricaturile cu regele Ferdinand al Bulgariei și portretele Bărbat cu șapcă, Comandorul și câteva autoportrete aflate la Biblioteca Academiei Române la Cabinetul de stampe (mapa. 151, nr. 51-53). În data de 12 iunie 1918, el se afla în Bucureștiul ocupat de trupele germane fără a avea surse de trai. După primul război mondial, ținându-se cont de apartenența sa filofranceză și caricaturile antirăzboinice pe care le-a realizat, a fost decorat de către guvernul francez cu ordinul Ofițer al Instrucțiunii Publice. La această decorație privind în urmă la câte a pătimit din cauza unor caricaturi, Nicolae Petrescu și-a exprimat opinia pe care a folosit-o adesea în diverse ocazii: Frecție la picior de lemn...

După anul 1918 caricaturistul Petrescu a rămas același boem incurabil, dar numărul de caricaturi pe care le-a făcut s-au împuținat, nu mai erau așa de numeroase ca înainte. Nicolae Petrescu-Găină a fost membru asociat al Societății Tinerimea artistică, dar nu a expus niciodată în expozițiile pe care aceasta le-a organizat. În schimb Petrescu a expus, în perioada 1921 - 1926, în cele cinci sau șase saloane ale umoriștilor care au avut loc în București alături de Ion Bărbulescu (B'arg), Victor Ion Popa, Camil Ressu, Nicolae Tonitza, Iosif Iser, Ion Theodorescu-Sion, Francisc Șirato și alții.

În ianuarie 1928 a publicat în revista Rampa câteva articole în care a dezbătut veridicitatea unui tablou semnat Lukian la Ateneul Român, intitulat Nud de femeie. Petrescu a susținut opinia că acel tablou era în realitate un studiu executat de Alexandru Mihăilescu în anii de școală. În cele din urmă ipoteza lui Petrescu a fost adevărată și falsul demascat. Din anul 1928 a expus trei ani consecutivi la Salonul de desene și gravuri.

În ultima perioadă a vieții, Nicolae Petrescu nu a mai putut să-și asigure existența din vânzarea de caricaturi și a trebuit să-și găsească un alt mijloc de întreținere. El era un bibliofil pasionat și colecționar de stampe, astfel încât a devenit anticar. Dar nici această ocupație nu s-a dovedit a fi îndestulătoare, deoarece tributar firii sale de boem împătimit, Petrescu achiziționa de multe ori cărți pe care în final doar le citea și apoi le vindea în pagubă. Nu a părăsit niciodată caricatura pe care a practicat-o permanent, dar publica din ce în ce mai rar. Lucrările pe care le realiza le făcea să circule din mână în mână sau le expunea în anticariatul său. El putea fi văzut aproape zilnic la cafeneaua Capșa sau la Corso, îmbrăcat impecabil cu haine curate deși nu erau noi. Era suplu, cu țigara în colțul gurii și mustața neagră ca tăciunele.

Caricaturistul Petrescu-Găină s-a îmbolnăvit la începutul anului 1931 și s-a internat de urgență la Spitalul Colentina. Pe patul de spital a realizat ultimele caricaturi în care s-a înfățișat pe el însuși. Ele au fost făcute în luna februarie 1931 în peniță și creion negru pe bucățele de hârtie.  Pe aproape toate lucrările este scris textul: Ultima lucrare a pictorului N.S. Petrescu-Găină. O astfel de Ultimă lucrare îl arată încovoiat sub povara unui sac cu bani pe care este scris 5.000 de lei, în timp ce transpirația îi curge pe sub pălăria care l-a făcut celebru.

Nicolae Petrescu-Găină a încetat din viață la 15 februarie 1931. Pe ultimul drum a fost însoțit de prietenii săi pictori, sculptori, scriitori și anticari: Jean Alexandru Steriadi, Camil Ressu, Constantin Artachino, Alexandru Obedenaru, Alexandru Theodor Stamatiad, Ion Minulescu, Francisc Șirato, Ary Murnu, Oscar Han, Alexandru Satmari, Ion Foti, Alexandru Tzigara-Samurcaș, Jean Demetrescu, Nicolae Dărăscu, Corneliu Moldovan, etc. Presa acelor vremuri a consemnat evenimentul: Revista Rampa, ziarul Universul, Curentul, etc.

Opera

Desenul umoristic românesc a cunoscut o permanentă evoluție începând din anul 1859 când a apărut pentru prima oară în spațiul românesc primele caricaturi. Acest gen artistic și-a impus propriul stil, în concordanță cu nivelul pe care l-a atins în presa internațională în primele decenii premergătoare Primului Război Mondial, prin creația unor artiști tineri, cum au fost: Constantin Jiquidi, Ary Murnu, Nicolae Mantu, Nicolae Petrescu-Găină și mai apoi Iosif Iser, Francisc Șirato și Camil Ressu.

Nicolae S. Petrescu a fost o personalitate destul de puțin analizată de către specialiștii sau jurnaliștii ce au activat în ultimele decenii ale secolului al XIX-lea sau în primele trei decenii ale secolului al XX-lea. De fapt, el nu s-a constituit ca un subiect special de studiu pentru nimeni. O constatare în plus, ar fi faptul că numele său a fost pomenit timp de un secol cu totul întâmplător în diferite analize care au avut tangență cu activitatea sa.

Nicolae S. Petrescu a fost un premergător al caricaturii românești și în același timp "un excelent compozitor și creator de figuri". El a realizat caricaturile oamenilor politici din acele vremuri, a sculptorilor, a pictorilor și a marilor intelectuali care au trăit în ultimul deceniu al secolului al XIX-lea și în primele trei decenii ale secolului următor. Toate caricaturile pe care le-a făcut, au o incontestabilă valoare documentară și nu în ultimul rând o valoare artistică. Caricaturile sale au fost de cele mai multe ori, mai mult decât o ironie prietenească. Ele i-a determinat pe mulți să zâmbească, adesea cu amărăciune, dar i-a încântat pe majoritatea care au apreciat-o și au înțeles-o.

Opera sa a fost influențată de către Honoré Daumier. Ea a fost caracterizată de un corp mic și un cap mare, la care se adaugă amănunte fizice sau vestimentare specifice ale modelului caricaturizat. Tudor Arghezi într-un interviu pe care l-a avut cu Aurel Jiquidi a făcut următoarele precizări:

Nicolae S. Petrescu a fost un caricaturist și desenator caracterizat prin vocație, el a  știut să surprindă sufletul, chipul și caracterul modelelor sale ca nimeni altul. Artistul a știut să înfățișeze fără a jigni, uneori doar cu o ironie fină ca o înțepătură ușoară. Mărturie în acest sens stau comentariile critice pe care Tudor Arghezi le-a făcut în anul 1913:

Nicolae S. Petrescu-Găină a demonstrat că este un excelent desenator mai ales prin portretele pe care le-a făcut în primul deceniu al secolului al XX-lea până aproape de primul război mondial. Acestea au fost compoziții realizate pe seama intelectualilor, scriitorilor, pictorilor și sculptorilor. Exemplu în acest sens stau portretele primarului Craiovei Nicolae Romanescu, cel puțin o duzină, în care artistul îl surprinde în fel și fel de ipostaze care au legătură cu realizările lui de prim ales al urbei. Similare sunt portretele primarului Craiovei K.I. Pessiacov, variantele nenumărate ale amicului C.I. Stăncescu, ale lui Grigore Ventura, ale arhitectului G. Davidescu, ale prietenului Alexandru Bogdan-Pitești, celebrele portrete caricaturi ale lui Alexandru Macedonski, Constantin Mille, Nicolae Iorga, Ion D. Berindey, Grigore Tocilescu, Ion Brezeanu etc.

Caricaturistul Nicolae Petrescu a avut și o intensă activitate publicistică în mai multe ziare, reviste și gazete ale vremii sale. Astfel, el a publicat desene și caricaturi în Ziarul "Pagini Literare", "Adevărul de joi", "Zeflemeaua" și "Furnica", "Adevărul", "Războiul", "Drapelul" și "Țivil-Cazon".

Albumul de caricaturi "Contimporani"

Nicolae S. Petrescu a publicat în anul 1898 albumul de caricaturi intitulat "Contimporani". Acest album a fost unul dintre primele albume de caricaturi care au fost publicate în România. Albumul conține 26 de reproduceri color, impresionante ca realizare grafică pentru acele timpuri, după desene și caricaturi sau acuarele făcute de Nicolae Petrescu în perioada 1897 - 1898. Ele reprezintă după cum a spus pe prima pagină a albumului N.S. Petrescu:

Caricaturistul Nicolae Petrescu a abordat în acest album o caricatură puternic influențată de către opera similară a lui Honoré Daumier, caracterizată de un corp mic și un cap mare, la care se adaugă amănunte fizice sau vestimentare specifice ale modelului caricaturizat. Deosebit de caricatura lui Honoré Daumier, care se remarca printr-un profund caracter social sau politic, caricaturile lui Petrescu denotă o înțepătură fină, inteligentă, mai mult ca o șarjă prietenească. Dacă la Honoré Daumier textele care explicau caricaturile îi erau impuse de către alții, Nicolae Petrescu și-a ales singur subiectele și textele care le însoțeau.

Coperta Albumului Contimporani prezintă un autoportret al autorului care țintește cu penelul ultimul "i" al titlului. Cele 25 de caricaturi care fac obiectul albumului încep cu clasica portretizare a lui Constantin I. Stăncescu în chip grotesc, cu joben de bonjurist, cu urechi de faun și cu mâinile băgate în buzunarele pantalonilor. Această caricatură a fost reluată de către Petrescu ani în șir, doar cu mici deosebiri. Nicolae Petrescu a reprezentat în această lucrare, o aluzie ironică la studiile pe care Constantin I. Stăncescu le-a făcut la Școala Națională Superioară de Arte Frumoase din Paris cu textul însoțitor: "Costică del Paris - Sunt autorul frumosului, dar nu e nicio înrudire între noi", la funcția de director și profesor al Școlii de Belle Arte din București și director al Teatrului Național.

În Albumul Contimporani înfățișează politicieni ai timpului ca: parlamentarul Anastase Stolojan (Latifund și... lat la ceafă) - burtos, fumând trabuc de 5 franci; deputatul Nicolae Filipescu prezentat în costum de războinic cu o pană în mână, aluzie la ziarul Epoca pe care-l patrona;  prim-ministrul Lascăr Catargiu - în chip de boier cu șalvari, antiriu și ișlic pe cap; liberalul Dimitrie A. Sturdza - cu spadă, pinteni la cizme și cu pană la căciulă; prințul Grigore Sturdza - tatăl lui Mihail Sturdza în costum oriental cu turban în cap și hanger la brâu, fost general în armata otomană.

Apar de asemenea generali români ca: Generalul Năsturel (Constantin Năsturel-Herescu); Anton Berindei - înfățișat călare înconjurat de o mulțime de evrei (Sunt contra patrioților în armată), aluzie la faptul că el s-a împotrivit legii încorporării evreilor în armata română; Iacob Lahovary (Comandant de Cottillion) - în costumație militară de gală aflat în bătălia balurilor și cel al saloanelor protipendadei Bucureștiului ; Constantin Budișteanu (Generalul Ciomag) - ministru de război în acel moment, înfățișat cu o pușcă în mână, aluzie la declarația pe care a făcut-o în Parlamentul României, cum că pușca Mauser era un ciomag și ca urmare a cerut aprobarea achiziționării unora noi.

Absolut remarcabile sunt caricaturile  marilor intelectuali ai acelor timpuri: Alexandru Macedonski, V.A. Urechia, Bogdan Petriceicu Hasdeu, Ștefan Hepites, Grigore Ventura, Constantin Nottara, Nicolae Vermont și Mihai Văcărescu. Astfel, Ștefan Hepites este îmbrăcat într-un halat pe care se văd soarele, stelele și luna. Lucrarea face aluzie la faptul că Hepites este cel care a înființat Institutul Meteorologic din București și astfel el a fost reprezentat cu diverse instrumente specifice în mână. Grigore Ventura are trabucul în colțul gurii pregătindu-se pentru o partidă de biliard. Bogdan Petriceicu Hasdeu (Șef de balet macabru) - apare ca un vrăjitor bătrân care ține de urechi două schelete. Mihai Văcărescu (cronicar monden al publicației L'Independance Roumaine) - apare ca un arbitru al modei urmărind atent frumosul și bunul gust. Nicole Vermont (Foca savantă) - începe optimist o nouă lucrare de pictură. V.A. Urechia (Comis-voyageur al naționalismului) (președinte al Academiei Române de atunci) - este înfățișat încovoiat și alergând sub povara documentelor cu peceți. Constantin Nottara (Nottara, cu toate acestea nota cea mai bună din teatru.) - este înfățișat cu un cap supradimensionat, aluzie la inteligența sa, îmbrăcat într-un frac și cu mâinile în buzunare. Alexandru Macedonski a fost un subiect preferat al lui Nicolae S. Petrescu-Găină în mod similar cu Constantin I. Stăncescu. Caricatura din Albumul Contimporani a lui Macedonski a fost considerată de către Paul Rezeanu ca fiind printre primele, dacă nu prima, din seria de desene - Macedonski - pe care le-a făcut Nicolae Petrescu în toată viața sa.

Albumul de caricaturi "Albumul meu"
 Click pentru vizualizarea celor 42 de caricaturi din Albumul meu publicat de Nicolae Petrescu-Găină.

Nicolae Petrescu a publicat în anul 1913 / 1914 al doilea album de caricaturi intitulat Albumul meu, editat de către Ziarul Seara. Tudor Arghezi a făcut în 1913 aprecieri cu privire la apariția albumului de caricaturi, considerând că acesta ar fi apărut într-o ediție restrânsă, pentru prieteni, și l-a prezentat pe caricaturist ca fiind un cunoscut al bucureștenilor de la Capșa, Imperial și (al) parlamentarilor. El i-a adus elogii importante calificându-l a fi ...cel mai bun dintre artiștii bucureșteni... un artist adevărat, iubitor de culoare și forme priceput în gustul lucrurilor frumoase, armonie în judecăți și spiritual...

Albumul meu are în componența sa 42 de caricaturi executate în guașă și acuarelă, dar care sunt reproduse în album în alb-negru. Albumul a apărut în condiții grafice excelente și prezintă caricaturi ale unor mari personalități în artă și cultură precum și a oamenilor politici ai acelor timpuri. Coperta albumului îl are înfățișat pe Nicolae Petrescu-Găină în costum de arlechin trăgând o cortină de culoare roșu-grena în spatele căreia se află o galerie de caricaturi. Cele mai importante lucrări din componența albumului sunt cele care îi reprezintă pe Alecu Bădărău în calitate de ministru de justiție rezemat de o bâtă electorală; Gheorghe Grigore Cantacuzino zis Nababul având o postură politică de președinte al Camerei cu o casă de bani reprezentată în planul al doilea; Barbu Ștefănescu Delavrancea (Trubadurul), ministrul lucrărilor publice care ține într-o mână o locomotivă și cu alta trage o mârțoagă; Prințul Moruzi zis Kneazul, jucând cazacioc cu o sticlă de vodcă în mână; Virgil Arion înfățișat ca o cioară care stă într-un picior; generalul Alexandru Averescu îmbrăcat în ținută de gală cu o lunetă în mâna dreaptă, dar călare pe o gloabă; Alexandru Marghiloman călare pe un cal de curse, el fiind un mare pasionat al hipodromului; Take Ionescu comis-voiajor al Balcanilor și caricatura lui Titu Maiorescu, Ionel Brătianu trăgând de un tramvai sau Dimitrie A. Sturdza în caricatura intitulată Documente vechi.

O lucrare specială este cea intitulată Arhitecți diplomați de guvernul francez. Ea este o compoziție constituită din 15 portrete pe care Nicolae Petrescu-Găină le-a făcut arhitecților Ion D. Berindey, Paul Smărăndescu, Nicolae Nenciulescu, Nicolae Ghica-Budești, Duiliu Marcu, Davidescu, Petre Antonescu, Ștefan Burcuș, Leonida Negrescu, Dorneanu, Daniel Renard, Scarlat Petculescu, Bacomei și Jean Pompilian. Arhitecții poartă machetele și planurile edificiilor reprezentative pentru fiecare. Lucrarea a fost executată de o mână ascultătoare, cu mijloace simple și este absolut remarcabilă.

Reprezentative sunt și caricaturile lui Alexandru Bogdan-Pitești care este surprins umplând un curcan cu 20 de galbeni împărătești sau înfățișat într-o bibliotecă costumat în straie catolice (aluzie la faptul că acesta se convertise la catolicism) răsfoind un catalog cu nuduri; Iancu Kalinderu călărind un cal și ducând câteva tablouri (aluzie la pasiunea de colecționar); Mihail Șuțu, numismatul, privind printr-o lupă; Constantin Disescu uitându-și jobenul; Nicolae Titulescu pledând la un proces; Dinicu înfățișat în frac cu o vioară la subțioară (în ultimul plan se poate citi Vlaicu, Berlioz, Dinicu...); caricatura Naționaliștii care-i reprezintă pe A.C. Cuza în postură de Don Quijote, Nicolae Iorga și Sancho Panza; generalul Ioan Argetoianu la vârsta la care s-a apucat de politică și Ion Brezeanu care face echilibristică pe o bilă  rostind E pur si move !... Albumul de caricaturi are pe ultima pagină o lucrare care se intitulează Așteptând apariția ziarului Seara care reprezintă o mulțime aflată în fața editurii ziarului.

Mapa-album Caricaturi. Repausul duminical la Senat

Nicolae Petrescu participa adeseori la ședințele parlamentului îndeosebi atunci când membrii guvernului erau interpelați. Asistând la o astfel de ședință în luna martie a anului 1908, în care tema de dezbatere era legea privind repausul duminical introdusă pe ordinea de zi de către membrii Patriarhiei, Găină s-a inspirat din scenele pe care le-a văzut. Ca urmare, el a  creat mapa-album intitulată "Caricaturi. Repausul duminical la Senat" care cuprindea pe lângă copertă și patru acuarele realizate impecabil.

Prima lucrare reprezintă un țăran aflat în încurcătură neștiind pe ce drum să apuce la bifurcația dintre două drumuri: unul spre o cârciumă - aflată cel mai aproape de el - și al doilea spre o biserică aflată în zare. Țăranul face pe loc alegerea spunând: "- De, dacă stăpânirea îmi pune cârciuma în cale..."

A doua caricatură îl reprezintă pe Iosif mitropolit primat, pe mitropolitul Moldovei I.P.S. Partenie și pe episcopul Dunării de Jos, fugind disperați spre senat, în vreme ce Mitiță Sturdza încearcă să-i rețină trăgându-i de sutanele preoțești. I.P.S. Partenie strigă în gura mare: - Dacă respingeți legenda repaosului duminical, noi nu mai avem ce vota în senat. Celelalte două lucrări sunt asemănătoare.

Activitatea publicistică
Nicolae S. Petrescu-Găină a fost cunoscut și foarte apreciat în cercul presei din acele vremuri. Decesul desenatorului și caricaturistului Constantin Jiquidi din anul 1898, a făcut ca Nicolae Petrescu să devină pentru câțiva ani unul dintre puținii caricaturiști importanți de la sfârșitul secolului al XIX-lea. Ținând cont că aborda în caricaturile pe care le făcea doar "oamenii zilei" cu apucăturile lor morale ușor de ironizat, și nu problemele social-politice majore cu care se confrunta societatea românească la final de secol, se poate înțelege de ce opera caricaturistului Petrescu a fost atât de apreciată în presa vremii. Astfel,  a publicat desene și caricaturi în ziarul Pagini literare, Adevărul de joi, Furnica, Zeflemeaua, Adevărul, Războiul, Drapelul și Țivil-Cazon.

Caricaturi din ziarul "Pagini Literare"
În perioada 21 ianuarie 1899 -- 30 martie 1900, Nicolae Petrescu-Găină a publicat pe prima pagină al ziarului Pagini literare, în fiecare număr, desene și caricaturi care înfățișau personalitățile de frunte ale timpului. Cele mai bune caricaturi sunt cele ale lui Barbu Ștefănescu Delavrancea călare pe o mârțoagă; Constantin Dobrogeanu-Gherea în postură de bucătar care avea un meniu din capul lui Titu Maiorescu, aluzie la neînțelegerile dintre cei doi; C.I. Nottara în postură de Omul șarpe, aluzie la interpretarea remarcabilă pe care a făcut-o în rolul lui Hamlet din actul al III-lea; Alexandru Vlahuță care alege unul din talerele cântarului ce conține cărți, respingând decorația de pe celălalt taler; Ion Brezeanu în rolul cetățeanului turmentat și Alexandru Macedonski care se roagă la o icoană care-l reprezintă pe Dante. De remarcat sunt și caricaturile lui Grigore Tocilescu care descifrează o piatră funerară și V.A. Urechia care bagă pe gâtul unui subaltern pana istoriei.

În paginile ziarului Pagini literare, Nicolae Petrescu a publicat și o serie de compoziții cum este Gruparea intelectualilor în care apar portretele lui Ștefan Luchian, Alexandru Bogdan-Pitești, Nicolae Vermont, Mircea Demetriade, Alexandru Macedonski, Alexandru Obedenaru și alții, cu toții reprezentați în jurul unei mese  la care desenează, citesc, scriu sau discută. Așa cum a remarcat Dimitrie Carnabat, Nicolae Petrescu a demonstrat o scăpărătoare vervă juvenilă în sensul că Petrescu a șarjat cu multă ironie și spirit de observație figurile personajelor. Alte compoziții sunt Redacția ziarului Adevărul unde redactorii sunt înfățișați bătând toba sau scriind, Redacția Drapelului, Redacția ziarului Războiul, Redacția Secolului XX și Redacția Liberatorului,  unde apare Alexandru Macedonski care ține un logos discipolilor lui. A mai apărut caricaturi în seria intitulată Universitarii unde apar portrete cadrelor didactice ale Universității din București și din Iași.

Caricaturi din ziarul "Adevărul de joi"
Nicolae Petrescu-Găină a executat în perioada anilor 1898 - 1899 o serie de caricaturi pe care ulterior le-a publicat în ziarul Adevărul de joi. Caracterul caricaturilor era unul politic, cele mai reprezentative dintre ele fiind intitulate Fapte și Vorbe, Rugăciunea trădătorului, De la sate și Vin de la înmormântarea fostelor partide. O aluzie la evenimentele zilei individualizează lucrarea Cei doi trădători, în care regele Carol I îl aruncă din nacela balonului pe D.A. Sturdza; Dinasticismul Trădătorului, în care D.A. Sturdza pune o bombă sub tronul regal; Pățania complicilor și Ziua de 28 martie 1899; Contopirea cu liberalii cu legenda "Iosif Nădejde - Ia fetițo hapul c-o să-ți fie bine / Partida socialistă - cum îi zice șeful - Îl iau dacă vrei. Numai de l-aș putea înghiți".

Toate aceste caricaturi tematice au ocupat întreaga primă pagină a ziarului Adevărul de joi și demonstrează o dată în plus orientarea politică a autorului. Personaje ca D.A. Sturdza și regele Carol I capătă prin modul de abordare individualitate, consistență și contur. Nicolae Petrescu a mai publicat în paginile acestui ziar, așa cum este obișnuit în opera sa, și portretele intelectualilor pe Haralamb G. Lecca - autorul volumului Prima secundă și al piesei de teatru Costa Diva cu titlul Premiantul Academiei și al Teatrului Național; pe maestrul Alexandru Macedonski și ciracii săi; pe I.L. Caragiale în lucrarea După un veac de om și Propagandă catolică. Lucrările publicate în ziarul Adevărul de joi dovedesc cu prisosință nu numai un rafinament al desenului, ci și perspicacitate, bun simț, mult talent, o fină observație a modelului și nu în ultimul rând o inteligență de invidiat.

Caricaturi din revista "Furnica"

La sfârșitul anului 1904, Nicolae Petrescu-Găină a publicat în revista Furnica mai multe caricaturi. Dintre ele se remarcă lucrarea care-l înfățișează pe pictorul Ștefan Luchian. Pictorul ține într-o mână pensula și în cealaltă paleta, iar în colțul gurii are o țigare aprinsă și pe cap o pălărie. Comentariul caricaturii este cât se poate de sugestiv: "Pictorul Lukian care în momentul de față a deschis o admirabilă expoziție la Ateneu, ceea ce dovedește că Frumosul poate fi foarte bine reprezentat printr-un urât". Mitiță Sturdza are și el o caricatură remarcabilă; el este reprezentat ducându-și crucea atunci când a fost alungat din paradisul puterii (aluzie la căderea guvernului). Ambele lucrări au editate în revistă în două culori.

Caricaturi din revista "Zeflemeaua"

Nicolae Petrescu-Găină a publicat caricaturi și desene în revista Zeflemeaua editată de către George Ranetti. Revista Zeflemeaua a continuat seria publicațiilor cu tematică umoristică după dispariția revistei Moftul român. În această revistă, Nicolae Petrescu a fost autorul unor desene grupate sub titulatura Manevrele de toamnă. Ele înfățișează militari într-o notă amuzantă și comică figurând textul care le însoțește.

Caricaturistul folosește în această revistă, imaginea personajului Moș Teacă, realizat de către Anton Bacalbașa, pentru a demonstra ignoranța și stupiditatea unor ofițeri ai armatei române. Zeflemeaua a publicat și caricaturi politice cu tematică internațională. Un desen făcut de Nicolae Petrescu îl are ca personaj principal pe regele Carol I cu manta și chipiu, pe un câmp de luptă. El îl ține pe regele Ferdinand al Bulgariei, reprezentat cu nasul său coroiat, de după gât în timp ce-i arată osemintele unor ostași căzuți în luptă. Legenda caricaturii a fost strâns legată de faptul că regele Carol I nu a fost invitat la festivitățile organizate de partea bulgară pentru a comemora un sfert de veac de la încheierea războiului din 1877. Textul legendei este: "Regele Carol – La Praznicul de la Șipca n-ai invitat România, încât toată Europa, surprinsă, a exclamat "O praznicul!!!!. Haide acum cu mine la Plevna să-ți arăt eu cui îi datorește recunoștință Bulgaria!... Vezi ciolanele și tigvele alea? Sunt ale curcanilor și vânătorilor mei. Cere pardon și spune că nu mai faci altă dată!"

Zeflemeaua a mai publicat și caricaturi în care erau reprezentate relațiile sentimentale dintre militari și sexul frumos. Astfel, Petrescu a făcut un desen care arată un soldat de roșiori și o bucătăreasă corpolentă care au o discuție cu mai multe înțelesuri: "Săftica: Dacă-mi place ceva la tine Vanghelie, e uniforma. Ea mi-a întors capu', bat-o norocu'! / Vanghelie (sentimental): Și mie ochișorii tăi verzi ca ou' de rață, Săftico bobocule. (în gând) Dar mai ales chioftelele și fleicuțele cu care mă îndopi, bucătăreasa sufletului meu!"

Caricaturi din gazeta Țivil-Cazon

Țivil-Cazon. Revistă glumeață săptămânală a fost scoasă de un grup de gazetari mai puțin cunoscuți, începând din anul 1906. Tematica revistei a avut ca inspirație Moftul român, ea criticând imbecilitatea unor militari. Coperțile revistei au fost realizate de Nicolae Petrescu-Găină, Nicolae Mantu și Iosif Iser cu ilustrații legate de viața militarilor români.

Țivil-Cazon a fost prima revistă ale cărei coperți au fost [[policromie|policromeîî, pe lângă cerneala neagră a desenului având accente de culoare, în special roșie.

Majoritatea caricaturilor din revista Țivil-Cazon au fost realizate de către Nicolae Petrescu-Găină și în plus au fost preluate viniete din Zeflemeaua. Caricaturile cu subiecte militare au avut ca sursă de inspirație viața cotidiană a ostașilor și a ofițerilor în timpul liber sau în cazarmă. Revista a publicat în două numere ale sale și portretele caricaturizate ale unor oameni politici și militari.

Una din caricaturile remarcabile ale revistei a fost cea realizată de Nicolae Petrescu-Găină cu subtitlul Din dreapta vă... numărați!. Ea este un cumul de portrete ale unor politicieni sau ofițeri ca: Iacob Lahovari, Ioan Culcer, Gheorghe Manu sau comandorul Emanoil Koslinski.

Cel mai amuzant lucru, este faptul că Nicolae Petrescu și-a făcut autoportretul și stânga jos al paginii, alăturându-se astfel marilor oameni din conducerea țării. Această temă a fost reluată de către Ary Murnu Gheorghiadis în numărul 18/1906 al revistei. Generalii și politicienii sunt realizați aliniați, ca ostașii pe front, alternând un militar versus un civil. Cele mai bune portrete realizate în această caricatură de Ary Murnu este cea a generalului Atanasie Demostene, a colonelului Nicolae Șendrea, a locotenent colonelului Alexandru Socec, a cneazului Dimitrie Moruzi și a generalului Iuliu Teohari. Ministrul cultelor, Mihail Vlădescu a fost înfățișat în uniformă de dorobanț, cu opinci în picioare.

Portretistică

Portrete
O categorie aparte în opera lui Nicolae Petrescu-Găină o reprezintă portretele pe care acesta le-a făcut tuturor prietenilor săi. Astfel, el a realizat portretele lui Constantin Artachino, Ștefan Luchian, Nicolae Grant, Ipolit Strâmbu, Nicolae Vermont, Jean Alexandru Steriadi, Ștefan Petică, Gheorghe Petrașcu, Alexandru Satmari, Camil Ressu precum și sculptorilor Frederic Storck, Oscar Spaethe și la mulți alții.

Autocaricaturi și porecla Găină
Autoportretele pe care Nicolae Petrescu-Găină le-a făcut sunt de fapt niște autocaricaturi. El s-a înfățișat adesea în postura de cocoș țanțoș sau plouat ca o găină. În ambele reprezentări capul cocoșului era portretul său. Avea pe cap când o creastă când o pălărie. Dacă înfățișarea este cea a unui cocoș țanțoș, îmbrăcămintea este neapărat un costum cu cravată sau papion, coadă înfoiată și stufoasă și aliura este cea a unui cocoș mândru nevoie mare. Dacă este găină, este neapărat o găină mare cu o coadă pleoștită. Ea poartă sub o aripă aproape întotdeauna un dosar și atitudinea este una supărată și are ghearele în nămol (Hii, mi-am pierdut creionul).

Pentru prima oară porecla de Găină apare, după spusele lui Paul Rezeanu,  în anul 1898, anul apariției albumului de caricaturi Contimporani. După opinia lui Rezeanu, Nicolae Petrescu și-ar fi însușit porecla prin anul 1904. Artistul Nicolae Petrescu a semnat o mulțime de lucrări cu numele Găină și încet, încet, și-a transformat porecla într-un renume. Astfel, el și-a făcut autoportrete în care apare în postura de cocoș sau găină. Părerile criticilor (Adrian Maniu, Alexandru Obedenaru, etc.) concură la ideea că supranumele de Găină ar fi provenit din faptul că Nicolae Petrescu purta o pălărie de care nu se despărțea niciodată. Ea era purtată înclinat, pe o parte, ca o creastă de găină. Alți critici (Petru Comarnescu, Marieta Jianu, nepoatele caricaturistului Julieta Moldovanu) au fost de părere că numele de Găină ar fi venit din obișnuința lui Nicolae Petrescu de a purta pantofi sau ghete cu ghetre de o curățenie impecabilă, fapt care i-ar fi dus cu gândul pe contemporani la ghiarele găinii care sunt întotdeauna curate.

Caricaturi cu tematică militară
 Click pentru vizualizarea caricaturilor cu tematică militară.

Nicolae Petrescu-Găină a fost sensibil la aproape toate evenimentele publice ale timpului său și s-a inspirat în tot ce a făcut în opera sa din acestea. Astfel, a reprezentat trupele armatei române în caricaturile Cum am plecat în Al Doilea Război Balcanic în vara anului 1913 și Cum ne-am întors din campania din Bulgaria. În perioada de neutralitate a României care s-a desfășurat între anii 1914 - 1916 a satirizat militarismul german, Găină fiind de fapt un filofrancez și patriot convins.

Personajele înfățișate au fost împăratul Wilhelm al II-lea al Germaniei și împăratul Frantz Iosif al Austro-Ungariei. Caricaturile cu această tematică sunt: "Cei doi cumetri se felicită de Anul Nou (1015) în fața armatelor", "Prozit!", "Cei doi bandiți", "Cei doi lupi", "I-a luat dracu", "Civilizatorul Europei", "Baloane de săpun", "Împăratul vandalilor", "Hamletul prusian", "Pământul e prea mic pentru mine", "Războiul", "Kaiserul în fața Parisului", "Regele George al V-lea", "Poincaré", "Sultanul Mohamed al V-lea", "împăratul Wilhelm al II-lea", "Țarul Nicolae al II-lea", "Țarul Petru Caragherghevici", etc.

In memoriam
În anul 2005 s-a organizat la Craiova cu sprijinul Muzeului de Artă și a lui Ștefan Popa Popa's (președintele Asociației Caricaturiștilor Profesioniști din România) și Gabriel Bratu (vicepreședintele Asociației Caricaturiștilor Profesioniști din România) a primului "Salon Național de Grafică Satirică" din Craiova. Numele evenimentului s-a modificat anul următor în "Salonul Național de Caricatură" și a avut o participare internațională. Începând din anul 2007 evenimentul s-a numit "Salonul Internațional de Caricatură Nicolae Petrescu-Găină". Salonul de caricatură a avut succes și a devenit o manifestare tradițională care a deschis expoziții specifice și la Muzeul de Artă din Calafat, Muzeul de Artă din Slatina și Muzeul de Artă din Râmnicu Vâlcea.

Varia

Relația cu Alexandru Bogdan-Pitești

Între Nicolae Petrescu-Găină și Alexandru Bogdan-Pitești era o legătură de strânsă amiciție. Bogdan-Pitești era în acele timpuri un adevărat Mecena al artelor, era un om cultivat cu studii la Paris, jovial, scriitor, intelectual rafinat, radios, critic de artă și un om de un bun gust desăvârșit. El organiza adesea la moșia sa de la Vlaici-Olt, tabere de creație unde invita artiști lirici, pictori, sculptori și actori. La București situația era similară, ba mai mult, sculptorilor și pictorilor le-a pus la dispoziție un atelier cu cele necesare activității artistice și le achiziționa lucrările. Pe de altă parte, Alexandru Bogdan-Pitești avea și o fire contradictorie, când era sublim, când era ridicol. Găină nu putea să se bazeze prea mult pe el, când relația de prietenie era excelentă, Bogdan-Pitești își dădea în petec. Se certau, se înjurau își spuneau vrute și nevrute. A doua zi se comportau ca și când nu s-a întâmplat nimic. Celebră este întâmplarea când Găină locuia într-o cameră la parter și dormea cu fereastra deschisă. Într-o noapte i-au fost furate toate hainele și banii. Disperat, Găină l-a chemat în ajutor pe Bogdan, care s-a plimbat timp de două ore pe sub fereastra camerei, necăjindu-l pe Găină în fel și chip. În final, Bogdan a trimis să-i cumpere haine noi lui Găină, dar a avut grijă să-i comande o măsură foarte mare. Petrescu a primit hainele și a rămas buimac. Replica lui Bogdan a fost: - De Găină, sunt de pomană.

Nicolae Petrescu a visat toată viața să ajungă la Paris, drept pentru care a învățat toate detaliile necesare descurcării într-un mare oraș cum era capitala Franței. Cu mare greutate a reușit că strângă banii pentru deplasare, își pregătise bagajele, totul era aranjat. Înainte să plece la Paris a trecut pe la Bogdan-Pitești să-l salute înainte de plecare. Gazdă amabilă cum era, Bogdan l-a invitat la o partidă de table... pe bani. Au jucat table până a doua zi când Găină pierduse tot. Povestitorii întâmplării, Krikor Zambaccian și alții, au menționat că Găină ar fi înghițit zarurile de oftică cu replica: - "Și culmea ghinionului, domnule, când le-a eliminat au căzut 2-1 !!!". Găină nu i-a purtat ranchiună prietenului său, Bogdan-Pitești, dar când venea vorba de el exclama cu năduf: "Excrocul".

Peste ani de zile, Găină i-a plătit-o lui Bogdan-Pitești. Se spune că în anul 1922 când prietenul său Bogdan a decedat în urma unui atac de cord, soția acestuia, Mica, s-a scandalizat din cauza dispariției din casa sa a unei mari sume de bani. A chemat poliția care a percheziționat toate persoanele prezente. Găină, fiind percheziționat, a reclamat indignat: - "Mai bine ai căuta mortul!" Banii au fost găsiți în costumul cu care Mica l-a îmbrăcat pe Bogdan-Pitești. Mica a recunoscut că ea îi pusese în costum, dar uitase.

Scrisoarea adresată ministrului Vasile Morțun

Nicolae Petrescu-Găină i-a trimis o scrisoare ministrului lucrărilor publice Vasile Morțun în care Găină apare îmbrăcat sumar și spânzurat de creanga unui copac în fața Ateneului Român. Textul scrisorii sună cam așa:

Rezultatul care a decurs din trimiterea epistolei, a fost că Vasile Morțun "filotin și sensibil cum nu prea erau jobenele oficiale, i-a anexat în plic o hârtie de o sută de lei spânzuratului și i-a trimis-o la Cafeneaua Kubler spre salvare".

Controverse, incertitudini

 Există incertitudini și controverse privitoare la data nașterii precum și la numele părinților lui Nicolae S. Petrescu-Găină. În rândul celor care au studiat viața și opera caricaturistului Nicoale Petrescu există un grup al celor care susțin că părinții lui Nicolae ar fi fost Persida și Petrache Ionescu și că numele de Petrescu ar fi fost preluat de la cel de Petrache al tatălui. Contrar primilor, Paul Rezeanu a afirmat în monografia dedicată artistului că a preluat ca valide informațiile din registrele de stare civilă de la Craiova care indică la capitolul nașteri pe Nicolae Petrescu - fiul lui Ștefan și Policsenia Petrescu.  El a mai afirmat că așa se explică și inițiala tatălui "S" care a fost folosită de către artist în numele său Nicolae S. Petrescu-Găină.  Cu toții sunt de acord că părinții au fost comercianți. Există comentatori care ar fi identificat și originea etnică a tatălui și anume originea poloneză, precum și alții care au afirmat că tatăl era de meserie profesor de istorie sau medic veterinar cu mențiunea că era un mare iubitor de cai.
 După părerea lui Paul Rezeanu există o incertitudine cu privirea la apariția primului album de caricaturi din România. Constantin Prodan a afirmat că înaintea apariției Albumului Contimporani al caricaturistului Nicolae S. Petrescu-Găină din anul 1898, ar mai fi fost editate albume de caricaturi ale lui Constantin Jiquidi. Adrian Ionak și Costinel Costin în biografia dedicată lui Constantin Jiquidi au susținut afirmația lui Constantin Prodan. Există surse care spun că C. Jiquidi a publicat la Iași, în anul 1889, primul său album de caricaturi intitulat Caricaturi. Paul Rezeanu a afirmat că în toate cercetările pe care le-a efectuat cu ocazia documentării în vederea publicării biografiei lui Nicolae S. Petrescu, nu a găsit niciun album publicat anterior Albumului Contimporani.
 Albumul de caricaturi Albumul meu nu a fost datat. În rândul specialiștilor care au comentat opera lui Nicolae Petrescu-Găină s-a format de-a lungul timpului opinia că acesta ar fi fost publicat în anul 1914. Contrar acestora, Paul Rezeanu a considerat că Albumul meu a fost publicat în anul 1913. A adus în susținerea acestei ipoteze argumentul că poetul Tudor Arghezi a semnat articolul Desinatorul Petrescu publicat Ziarul Seara în anul 1913 și că albumul de caricaturi are în componența sa și o caricatură a lui Take Ionescu care este datată în anul 1912. Din citatele și comentariile pe care Rezeanu le face în monografia lui Nicolae Petrescu rezultă că Tudor Arghezi a comentat apariția albumului în anul 1913.

Note

  Autoportretul a fost donat Muzeului de Artă din Craiova în anul 1971 de către d-na dr. Marieta Jianu.
  Petru Comarnescu a publicat într-un articol faptul că: "N.S. Petrescu ar merita o monografie și reproducerea caricaturilor sale...". Prima monografie dedicată artistului a fost publicată în anul 2008 și-l are ca autor pe istoricul de artă Paul Rezeanu.
  Textul manifestului a fost menționat și în Petru Comarnescu și Barbu Brezianu: Cu privire la Salonul Artiștilor Independenți, în SCIA, nr. 1/1964, pag. 134 - 144; Petru Comarnescu: Ștefan Luchian, București, 1965, pag. 137 - 138.
  Vezi și Catalogul Expoziția Luchian și Petrescu, decembrie 1904, Palatul Ateneului Român, Tipografia M.S. Nicolaescu, București. Conform acestui catalog, Nicolae Petrescu-Găină a expus 25 de desene și caricaturi, câteva dintre ele fiind: Un orator celebru, Domnul general, Un prim ministru, Prefectul, Decanul, Pictor seccesion, Sculptor seccesion, Doi ochi, Foca savanta, Domnilor deputați, sedința este deschisă și Serenada.
  Mapa-album Caricaturi. Repaosul duminicial la Senat poate fi găsit în original la Biblioteca Academiei Române la Cabinetul de stampe.
  Informația despre primirea ordinului guvernului francez se regăsește într-o însemnare după o lucrare a lui Găină aflată la Biblioteca Academiei Române la Cabinetul de stampe.
  Nicolae Petrescu-Găină a fost menționat ca membru asociat al Societății Tinerimea artistică în catalogul expoziției din anul 1909.
  Tabloul Nud de femeie semnat Lukian, care este de fapt un studiu din anii de școală a lui Alexandru Mihăilescu, se afla la în anul 2008 la Muzeul de Artă din Craiova. El a fost transferat de la Muzeul de Artă al României.
  Nicolae Petrescu-Găină "... a primit, din fondul Iosif Niculescu, ajutor în bani pentru studiul picturii la Paris, în anul 1902... timp de un an, plătibil în patru trimestre". Paul Rezeanu a considerat în cercetările pe care le-a făcut, că acest lucru nu s-a realizat.
  Romulus Dianu a menționat în anul 1970 în ziarul Ramuri că partida de table s-a desfășurat la Societatea Scriitorilor Români, etajul al treilea, împreună cu George Gregorian, deasupra berăriei Mircea, vis a vis de librăria Cartea Românească. Cei doi se necăjeau reciproc, dar Gregorian dădea numai 6-6 și Găină numai 1-2.

Referințe

Bibliografie
 Paul Rezeanu: Caricaturistul N.S. Petrescu-Găină, Editura Alma, Craiova, 2008
 Victoria Ionescu: Albumul "Contimporani" de Nicolae Petrescu Găină, MIM, nr. 1/1964
Caricatura militară în presa umoristică românească, de la Unire până la Războiul cel Mare (1859 - 1916) de Horia Vladimir Șerbănescu

Legături externe

Krikor Zambaccian - Însemnările unui amator de artă, București, Editura de Stat pentru Literatură și Artă, 1957

Nașteri în 1871
Nașteri pe 31 martie
Decese în 1931
Decese pe 15 februarie
Artiști români din secolul al XIX-lea
Artiști români din secolul al XX-lea
Caricaturiști români
Tinerimea artistică

Nicolae Petrescu-Găină


Narration is the use of a written or spoken commentary to convey a story to an audience. Narration is conveyed by a narrator: a specific person, or unspecified literary voice, developed by the creator of the story to deliver information to the audience, particularly about the plot: the series of events. Narration is a required element of all written stories (novels, short stories, poems, memoirs, etc.), presenting the story in its entirety. However, narration is merely optional in most other storytelling formats, such as films, plays, television shows, and video games, in which the story can be conveyed through other means, like dialogue between characters or visual action.

The narrative mode, which is sometimes also used as synonym for narrative technique, encompasses the set of choices through which the creator of the story develops their narrator and narration:
 Narrative point of view, perspective, or voice: the choice of grammatical person used by the narrator to establish whether or not the narrator and the audience are participants in the story; also, this includes the scope of the information or knowledge that the narrator presents
 Narrative tense: the choice of either the past or present grammatical tense to establish either the prior completion or current immediacy of the plot
 Narrative technique: any of the various other methods chosen to help narrate a story, such as establishing the story's setting (location in time and space), developing characters, exploring themes (main ideas or topics), structuring the plot, intentionally expressing certain details but not others, following or subverting genre norms, employing certain linguistic styles, and using various other storytelling devices.

Thus, narration includes both who tells the story and how the story is told (for example, by using stream of consciousness or unreliable narration). The narrator may be anonymous and unspecified, or a character appearing and participating within their own story (whether fictitious or factual), or the author themself as a character. The narrator may merely relate the story to the audience without being involved in the plot and may have varied awareness of characters' thoughts and distant events. Some stories have multiple narrators to illustrate the storylines of various characters at various times, creating a story with a complex perspective.

Narrative point of view
An ongoing debate has persisted regarding the nature of narrative point of view. A variety of different theoretical approaches have sought to define point of view in terms of person, perspective, voice, consciousness, and focus. Narrative perspective is the position and character of the storyteller, in relation to the narrative itself. There is, for instance, a common distinction between first-person and third-person narrative, which Gérard Genette refers to as intradiegetic and extradiegetic narrative, respectively. Intradiegetic narrators are of two types: a homodiegetic narrator participates as a character in the story. Such a narrator cannot know more about other characters than what their actions reveal. A heterodiegetic narrator, in contrast, describes the experiences of the characters that appear in the story in which he or she does not participate.

Most narrators present their story from one of the following perspectives (called narrative modes): first-person, third-person limited, or (third-person) omniscient. A first-person narrator offers the potential for unreliability, which means it can both reveal and obscure the narrator's actions and feelings. A third-person limited narrator, otherwise known as close third-person, is also focused on a character's perception and experience of the world, but without the ability to lie. A third-person omniscient narrator can give a panoramic view of the world of the story, revealing the thoughts and actions of more than one character, and into the broader background of a story.

Literary theory
The Russian semiotician Boris Uspensky identifies five planes on which point of view is expressed in a narrative: 1) spatial, 2) temporal, 3) psychological, 4) phraseological, and 5) ideological.  The American literary critic Susan Sniader Lanser also develops these categories.

The temporal point of view can refer to narrative tense, or it can refer to how detailed or summarized the narration is. For example, when events are narrated after they have occurred (posterior narration), the narrator is in a privileged position to the characters in the story and can delve into the deeper significance of events and happenings, pointing out the missteps and missed meanings of the characters. The temporal point of view also focuses on the pace of the narration. The narrative pace can either be accelerated or slowed down. Narrative retardation (slowing down of narration) foregrounds events and suggests what is to be noticed by the reader, whereas summation or acceleration of narrative pace places events and happenings in the background, diminishing their importance.

The psychological point of view focuses on the characters' behaviors. Lanser concludes that this is "an extremely complex aspect of point of view, for it encompasses the broad question of the narrator's distance or affinity to each character and event…represented in the text."  Negative comments distance the reader from a character's point of view while positive evaluations create affinity with his or her perspective.

The phraseological point of view focuses on the speech characteristics of the characters and the narrator. For example, the names, titles, epithets, and sobriquets given to a character may evaluate a character's actions or speech and express a narrative point of view.

The ideological point of view is not only "the most basic aspect of point of view" but also the "least accessible to formalization, for its analysis relies to a degree, on intuitive understanding."  This aspect of the point of view focuses on the norms, values, beliefs, and Weltanschauung (worldview) of the narrator or a character. The ideological point of view may be stated outright—what Lanser calls "explicit ideology"—or it may be embedded at "deep-structural" levels of the text and not easily identified.

First-person

A first-person point of view reveals the story through an openly self-referential and participating narrator. First person creates a close relationship between the narrator and reader, by referring to the viewpoint character with first person pronouns like I and me (as well as we and us, whenever the narrator is part of a larger group). That is, the narrator openly acknowledges their own existence. Frequently, the first-person narrator is the protagonist, whose inner thoughts are expressed to the audience, even if not to any of the other characters. A first person narrator with a limited perspective is not able to witness or understand all facets of any situation. Thus, a narrator with this perspective will not be able to report the circumstances fully and will leave the reader with a subjective record of the plot details. Additionally, this narrator's character could be pursuing a hidden agenda or may be struggling with mental or physical challenges that further hamper their ability to tell the reader the whole, accurate truth of events. This form includes temporary first-person narration as a story within a story, wherein a narrator or character observing the telling of a story by another is reproduced in full, temporarily and without interruption shifting narration to the speaker. The first-person narrator can also be the focal character. The viewpoint character is not necessarily the focal character: examples of supporting viewpoint characters include Doctor Watson, Scout in To Kill a Mockingbird, and Nick Carraway of The Great Gatsby.

Second-person

The second-person point of view is a point of view similar to first-person in its possibilities of unreliability. The narrator recounts their own experience but adds distance (often ironic) through the use of the second-person pronoun you. This is not a direct address to any given reader even if it purports to be, for example in the metafictional If on a winter's night a traveler by Italo Calvino. Notable examples of second-person include the novel Bright Lights, Big City by Jay McInerney, the short fiction of Lorrie Moore and Junot Díaz, the short story The Egg by Andy Weir, and Second Thoughts by Michel Butor. Sections of N. K. Jemisin's The Fifth Season and its sequels are also narrated in the second person.

Mohsin Hamid's The Reluctant Fundamentalist and Gamebooks, including the American Choose Your Own Adventure and British Fighting Fantasy series (the two largest examples of the genre), are not true second-person narratives, because there is an implicit narrator (in the case of the novel) or writer (in the case of the series) addressing an audience. This device of the addressed reader is a near-ubiquitous feature of the game-related medium, regardless of the wide differences in target reading ages and role-playing game system complexity. Similarly, text-based interactive fiction, such as Colossal Cave Adventure and Zork, conventionally has descriptions that address the user, telling the character what they are seeing and doing. This practice is also encountered occasionally in text-based segments of graphical games, such as those from Spiderweb Software, which make ample use of pop-up text boxes with character and location descriptions. Most of Charles Stross's novel Halting State is written in second person as an allusion to this style.

Third-person

In the third-person narrative mode, the narration refers to all characters with third person pronouns like he, she, or they, and never first- or second-person pronouns.

Third-person narration can include an omniscient narrator; close or limited points of view; or a combination of the two. Sometimes, third-person narration is called the "he/she" perspective, and, on even rarer occasions, author/omniscient point of view.

A third person omniscient narrator can convey information about multiple characters, places, and events in the story, including any given character's thoughts, and a third-person close or limited narration conveys the knowledge and subjective experience of just one character. Third person narration, in both its limited and omniscient variants, became the most popular narrative perspective during the 20th century.

Omniscient or limited
Omniscient point of view is presented by a narrator with an overarching perspective, seeing and knowing everything that happens within the world of the story, including what each of the characters is thinking and feeling. The inclusion of an omniscient narrator is typical in nineteenth-century fiction including works by Charles Dickens, Leo Tolstoy, and George Eliot. It sometimes even takes a subjective approach. One advantage of narrative omniscience is that it enhances the sense of objective reliability (that is, apparent truthfulness) of the plot, which may be important with more complex narratives. The third-person omniscient narrator can have its own personality, offering judgments and opinions on the behavior of the story characters.

Some works of fiction, especially novels, employ multiple points of view, with different points of view presented in discrete sections or chapters, including The English Patient by Michael Ondaatje, The Emperor's Children by Claire Messud, and the A Song of Ice and Fire series by George R. R. Martin. The Home and the World, written in 1916 by Rabindranath Tagore, is another example of a book with three different point-of-view characters. In The Heroes of Olympus series, the point of view alternates between characters at intervals. The Harry Potter series focuses on the protagonist for much of the seven novels, but sometimes deviates to other characters, particularly in the opening chapters of later novels in the series, which switch from the view of the eponymous Harry to other characters (for example, the Muggle Prime Minister in the Half-Blood Prince).

Examples of Limited or close third-person point of view, confined to one character's perspective, include J.M. Coetzee's Disgrace.

Subjective or objective
Subjective point of view is when the narrator conveys the thoughts, feelings, and opinions of one or more characters. If this is just one character, it can be termed third-person limited, in which the reader is limited to the thoughts of some particular character (often the protagonist) as in the first-person mode, except still giving personal descriptions using third-person pronouns. This is often the main character (for example, Gabriel in James Joyce's "The Dead", Nathaniel Hawthorne's Young Goodman Brown, or Santiago in Hemingway's The Old Man and the Sea). Certain third-person omniscient modes are also classifiable as using the third person, subjective mode when they switch between the thoughts and feelings of all the characters.

In contrast to the broad, sweeping perspectives seen in many 19th-century novels, third-person subjective is sometimes called the "over the shoulder" perspective; the narrator only describes events perceived and information known by a character. At its narrowest and most subjective scope, the story reads as though the viewpoint character were narrating it; dramatically this is very similar to the first person, in that it allows in-depth revelation of the protagonist's personality, but does not permit the same level of unreliability.

Free indirect speech is a literary term that refers to the presentation of a character's thoughts in the voice of the third-person narrator.

Objective point of view employs a narrator who tells a story without describing any character's thoughts, opinions, or feelings; instead, it gives an objective, unbiased point of view. Often the narrator is self-dehumanized in order to make the narrative more neutral. This type of narrative mode is often seen outside of fiction in newspaper articles, biographical documents, and scientific journals. This narrative mode can be described as a "fly-on-the-wall" or "camera lens" approach that can only record the observable actions but does not interpret these actions or relay what thoughts are going through the minds of the characters. Works of fiction that use this style emphasize characters acting out their feelings observably. Internal thoughts, if expressed, are given through an aside or soliloquy. While this approach does not allow the author to reveal the unexpressed thoughts and feelings of the characters, it does allow the author to reveal information that not all or any of the characters may be aware of. An example of this so-called camera-eye perspective is "Hills Like White Elephants" by Ernest Hemingway.

This narrative mode is also called third-person dramatic because the narrator, like the audience of a drama, is neutral and ineffective toward the progression of the plot—merely an uninvolved onlooker.

Alternating- or multiple-person

While the tendency for novels (or other narrative works) is to adopt a single point of view throughout the entire novel, some authors have utilized other points of view that, for example, alternate between different first-person narrators or alternate between a first- and a third-person narrative mode. The ten books of the Pendragon adventure series, by D. J. MacHale, switch back and forth between a first-person perspective (handwritten journal entries) of the main character along his journey as well as a disembodied third-person perspective focused on his friends back home. Margaret Atwood's Alias Grace provides one character's viewpoint from first-person as well as another character's from third-person limited. Often, a narrator using the first person will try to be more objective by also employing the third person for important action scenes, especially those in which they are not directly involved or in scenes where they are not present to have viewed the events in firsthand. This mode is found in Barbara Kingsolver's The Poisonwood Bible. In William Faulkner's As I Lay Dying, even the perspective of a deceased person is included.

Audrey Niffenegger's The Time Traveler's Wife alternates between an art student named Clare, and a librarian named Henry. John Green and David Levithan's novel Will Grayson, Will Grayson rotates between two boys both named Will Grayson. It alternates between both boys telling their part of the story, how they meet and how their lives then come together. K.A. Applegate's Animorphs series contains four special-edition books, the Megamorphs books, in which narration alternates among the six main characters, Jake, Rachel, Tobias, Cassie, Marco, and Ax.

My Name Is Red and Silent House by Orhan Pamuk have alternating first-person narrators. Sometimes even animals, plants, and objects narrate.

A writer may choose to let several narrators tell the story from different points of view. Then it is up to the reader to decide which narrator seems most reliable for each part of the story. See for instance the works of Louise Erdrich. William Faulkner's As I Lay Dying is a prime example of the use of multiple narrators. Faulkner employs stream of consciousness to narrate the story from various perspectives.

In Indigenous American communities, narratives and storytelling are often told by a number of elders in the community. In this way, the stories are never static because they are shaped by the relationship between narrator and audience. Thus, each individual story may have countless variations. Narrators often incorporate minor changes in the story in order to tailor the story to different audiences.

The use of multiple narratives in a story is not simply a stylistic choice, but rather an interpretive one that offers insight into the development of a larger social identity and the impact that has on the overarching narrative, as explained by Lee Haring. Haring analyzes the use of framing in oral narratives, and how the usage of multiple perspectives provides the audience with a greater historical and cultural background of the narrative. She also argues that narratives (particularly myths and folktales) that implement multiple narrators deserves to be categorized as its own narrative genre, rather than simply a narrative device that is used solely to explain phenomena from different points of view.

Haring provides an example from the Arabic folktales of One Thousand and One Nights to illustrate how framing was used to loosely connect each story to the next, where each story was enclosed within the larger narrative. Additionally, Haring draws comparisons between Thousand and One Nights and the oral storytelling observed in parts of rural Ireland, islands of the Southwest Indian Ocean, and African cultures such as Madagascar."I'll tell you what I'll do," said the smith. "I'll fix your sword for you tomorrow, if you tell me a story while I'm doing it." The speaker was an Irish storyteller in 1935, framing one story in another (O'Sullivan 75, 264). The moment recalls the Thousand and One Nights, where the story of "The Envier and the Envied" is enclosed in the larger story told by the Second Kalandar (Burton 1: 113-39), and many stories are enclosed in others."

Narrative tense
In narrative past tense, the events of the plot occur before the narrator's present. This is by far the most common tense in which stories are expressed. This could be in the narrator's distant past or their immediate past, which for practical purposes is the same as their present. Past tense can be used regardless of whether the setting is in the reader's past, present, or future.

In narratives using present tense, the events of the plot are depicted as occurring in the narrator's current moment of time. A recent example of novels narrated in the present tense are those of the Hunger Games trilogy by Suzanne Collins. Present tense can also be used to narrate events in the reader's past. This is known as "historical present". This tense is more common in spontaneous conversational narratives than in written literature, though it is sometimes used in literature to give a sense of immediacy of the actions. Screenplay action is also written in the present tense.

The future tense is the most rare, portraying the events of the plot as occurring some time after the narrator's present. Often, these upcoming events are described such that the narrator has foreknowledge (or supposed foreknowledge) of their future, so many future-tense stories have a prophetic tone. An example being Story of Your Life by Ted Chiang.

Narrative technique

Stream-of-consciousness

Stream of consciousness gives the (typically first-person) narrator's perspective by attempting to replicate the thought processes—as opposed to simply the actions and spoken words—of the narrative character. Often, interior monologues and inner desires or motivations, as well as pieces of incomplete thoughts, are expressed to the audience but not necessarily to other characters. Examples include the multiple narrators' feelings in William Faulkner's The Sound and the Fury and As I Lay Dying, and the character Offred's often fragmented thoughts in Margaret Atwood's The Handmaid's Tale. Irish writer James Joyce exemplifies this style in his novel Ulysses.

Unreliable narrator

Unreliable narration involves the use of an untrustworthy narrator. This mode may be employed to give the audience a deliberate sense of disbelief in the story or a level of suspicion or mystery as to what information is meant to be true and what is meant to be false. Unreliable narrators are usually first-person narrators; however, a third-person narrator may be unreliable. An example is J.D. Salinger's The Catcher in the Rye, in which the novel's narrator Holden Caulfield is biased, emotional, and juvenile, divulging or withholding certain information deliberately and at times probably quite unreliable.

See also
 Narrative structure
 Opening narration
 Pace

Notes

Further reading

 Genette, Gérard. Narrative Discourse. An Essay in Method. Transl. by Jane Lewin. Oxford: Blackwell 1980 (Translation of Discours du récit).
 Stanzel, Franz Karl. A theory of Narrative. Transl. by Charlotte Goedsche. Cambridge: CUP 1984 (Transl. of Theorie des Erzählens).

Fiction
Style (fiction)
Point of view
Narratology
Literary concepts
Descriptive technique

Narration


Bienendorf bezeichnet

 Včelná, Gemeinde im Okres České Budějovice, Tschechien
 von 1936 bis 1945 die Ortschaft Łowkowice, Landgemeinde Kluczbork, Polen

Siehe auch:
 Biehnendorf
 Biendorf

Bienendorf


تُعد الأبرشية أو الأسقفية  في بعض أشكال المسيحية أصغر وحدة في النظام الكنيسي. وهي جزء من أجزاء المركز. يرأس الأُسقف الكنيسة الخاصة بالأبرشية.

في المسيحية الغربية
في الكنيسة الأنجليكانية تعد الأَبرشية جزء من الأسقفية. وهناك حوالي 13,870 أبرشية دينية في بريطانيا على سبيل المثال. تأسست دوائر الحكومة المحلية بموجب قانون صادر من البرلمان عام 1894م، وهي تطابق بوجه عام حدود الأبرشية الدينية.

في المسيحية الشرقية
الأبرشية  في المسيحية الشرقية هي وحدة قطاعية كنسية مسؤول عنها المطران أو الأسقف. وهي وحدة رئيسية من الحكم الكنسي.

الأبرشانة (congregationalism)
نوع من تنظيم كنسي تتمتع فيه كل أبريشة باستقلال ذاتي، وقد تبنى البروتستانت هذا الشكل الإداري للكنيسة، ويطلق عليهم اسم «الطائفيون» حيث جعلوا كل جماعة مصلين يديرون شؤونهم بأنفسهم. وأول طائفة منهم بروانستس، نسبة إلى روبرت براون الذي عرَف مبدأ جماعة المصلين (الطائفة) عام 1580م.
وفي القرن السابع عشر، عرفوا باسم «المستقلون» مثل القائد البروتستانتي (التطهيري) كروم ويل والعديد من أتباعه، وفي عام 1662م طرد مئات القساوسة من كنائسهم، وأسسوا طوائف وجماعات منفصلة، واتحدت الكنيسة الطائفية (congregational church) في إنجلترا، وويلز، وكنيسة الشيوخ (Presbyterian church) في إنجلترا عام 1972م، وهذه الكنيسة الإصلاحية المتحدة عام 1972م، لتشكلا الكنيسة الإصلاحية المتحدة (united reformed church). وهذه الكنيسة مثل الكنيسة الإصلاحية المتحدة في اسكتلندا -لا سلطة لها على الكنائس المماثلة في كندا مثل كنيسة كندا المتحدة، عام 152م وفي الولايات المتحدة الأمريكية، كنيسة المسيح المتحدة، عام1957م. استأنف العمل بالتدريس بعد سنة، ثم دعي للمثول أمام القضاء بسبب بدعه. وأصبح راهباً في نوجنت، ثم رئيس دير للرهبان في بريطانيا (Bretagne).

انظر أيضاً
 رعية
 بطريركية
 كرسي أسقفية

مراجع

أبرشيات
أرثوذكسية شرقية
أنجليكانية
أنواع منظمات مسيحية
الأسقفية في الرومانية الكاثوليكية
الكنيسة الرومانية الكاثوليكية
عبارات مسيحية
مصطلحات كنسية

أبرشية


පෘතුගීසි යුගය

පෘතුගීසි යුගය තුල මෙරට ධර්මදානිය මෙහෙවරේ යෙදුණු ප්‍රැන්සිස්කාන නිකායික ධර්මදුතවරුන් විසින් යාපන රාජධානියේ ඉදිකරන දේවස්ථාන අතුරින් මන්නාරමට කිලෝමීටර 05ක් උතුරින් පිහිටා තිබු — මාන්තෙයි˜ දේවස්ථානයට හිමි වුයේ සුවිශේෂී ස්ථානකි. සුප්‍රකට ඉතිහාසටබ ක්වේරෝස් හා ත්‍රින්දාදීගේ වාර්තාවන්ට අනුව
ර්‍ණක්‍රි.ව. 1583 වන විට ප්‍රැන්සිස්කාන  මාන්තෙයි නමින් මන්නාරමට නුදුරින් පිහිටා තිබු දෙව්මැදුර ආරෝග්‍ය දේවමාතාවන්ට කැපවු දේවස්ථානයක් තිබු.........˜ බව සදහන් කරයි. අද මරුද මඩු ජපමාල මාතාවන් ලෙස හදුන්වන ඓතිහාසික ප්‍රතිමාවේ මුල් නිජබිම වන්නේ මේ දේවස්ථානයයි.

ඕලන්ද පීඩන සමය

ක්‍රි.ව. 1638 දි දෙවන රාජසිංහ රජු ලන්දේසින් ඇති කරගත් ගිවිසුමත් ලෙස පෘතුග්‍රිසින් මෙරටින් පන්නා දැමීමට සහය පැතුහ. එමගින් අවස්ථාවක් ලබාගත් ලන්දේසි හු මෙරට වෙළෙද බලය තහවුරු කරලිමට ද රෙප්‍රමාදු දහම ව්‍යාප්ත කරලිමට උත්සුක වුහ, එමගින් ලක්දිව විසූ කතෝලික පුජප්‍රසාදිවරුන් පන්නා දමා දේවස්ථාන විනාශ කළහ. පිඩනයේ උදාවත් සමගම මාන්තෙයි ග්‍රාමයේ විසූ කතෝලිකයෝ තමන්ගේ ආරක‍ෂාව පතාගෙන පවුල් විස්සක් පමණ ජපමාල මාතා ප්‍රතිමාවද රැගෙන වන්නි වනාන්තරය පිරා යමින් උඩරට රාජ්‍යකරා පලායන්නට විය. මෙසේ ඝන වන්නි වනාන්තරයේ ඔබමොබ සක්මන් කරමින් දින ගණනක් පුරා මේ පිරිස අතරමං විය. එහෙත් දේව ක්‍රියාකාරිත්වය තුළ හාස්කමකට මෙන් උඩරට රාජධානියේ එක් මායිමක් වුද, උඩරට රජුගේ තිරුබදු අයකරන ස්ථානයක් වු මෙම ප්‍රදේශය පෞරාණික වැවකින් සමන්විත මේ ග්‍රාමය මරුද මඩු විය. තමන් විසින් රැගෙන එන ලද පූජනීය ප්‍රතිමාව උදෙසා කුඩා දෙව්මැදුර තනා එය ජපමාල මාතාවන් කැපකරන ලදී ගතවද යාපන අර්ධද්වීපයේ සිට ඕලන්ද පිඩන නිසා පැමිණි තවත් කතෝලිකයෝ රාශියක් ද මරුද මඩු ග්‍රාමයට පැමිණියෝය. මේ පිරිස අතර පෘතුග්‍රීසි කපිතාන්වරයකුගේ දියණියක ද වුවායග ඇගේ නම හෙලේනා විය. කල්ගතවෙත්ම හෙලේනා නම් මේ බැතිමත් තරුණිය එහි රේගුපොළේ හුන් නිලධාරියා සමග විවාහ වුවාය. විවාහයෙන් පසුව ඇය තම සැමියාගේ ආධාරයෙන් ජපමාල මාතාවන් උදෙසා කුඩා දෙව්මැදුරක් ඉදිකළාය. ඇය කළ මේ සත්ක්‍රියාව නිසා එම ප්‍රදේශය "සිලේනා මරුද මඩු", "සලෝනා මරුද මඩු", "සිලනේ මඩු" ආදි නම් වලින් හ`දුන්වයි. එම ස්ථානයේ කිතු දහම ප්‍රචලිත වීමට පෙර ශාන්ති කර්ම හා යාග පුජා ඉතා ප්‍රචලිතව පැවතිණි, මෙම ප්‍රදේශයේ වැසියන්ගේ ප්‍රධාන රැකියාව වුයේ අලි ඇතුත් අල්ලා ගැනීමය කිතු දහම ප්‍රචලිත වීමෙන් පසුව ශාන්ති කර්ම හා යාග පුජා නවතා තමන්ගේ දෙව්මැ`දුරට භාර හාර වන්නට විය. ක්‍රි.ව. 1687 මැයි මාසයේදී යාචක වෙසින් මන්නාරම් වෙරළට සේන්දු වූ ජුසේ වාස් මුනිතුමා ස්වකීය දිවිමෙ`ග් අවස්ථා 04 කදී මඩු සිද්ධස්ථානයට  පැමිනි බව සදහන් වේ. ඕලන්ද යුගයේ කතෝලිකයන්ගේ ප්‍රධානතම වන්දනා ස්ථාන අතුරින් වන්නියේ දේවමාතාවන්ට කැපවු සිද්ධස්ථාන දෙකෙන් එකක් ලෙස මඩු සිද්ධස්ථානය සැලකේ. මෙය ක්‍රි.ව 1706 දි ජුසේවාස් මුනිතුමා විසින් මෙම ප්‍රදේශයේ ධර්මදූත සේවය ගරු පේද්‍රෝ ෆෙරාඕ පියතුමා හට පැවරීය. එතුමා වන්නි කරයේ වසර 25 ක් පමණ කාලයක් පුරාවට ම සේවය කළේය. මෙම පියතුමා
මෙතුමා — වන්නියේ අපොස්තුළුවරයා ˜ ලෙසත් මඩු සිද්ධස්ථානයේ ආරම්භකයා ලෙස සැලකෙන අතර අශුද්ධාත්ම බොහෝමයක් තිබූ වන්නිකරයේ සත්‍යාගම ප්‍රචාරය කරන්නටත් එම අශුද්ධාත්ම දුරු කිරීමටත් මෙම පියතුමා සමත් වූ බව කියැවේ.  තවද ක්‍රි.ව. 1670 සිට ම පුජාප්‍රසාදිතුමෙකු නොසිටියන් කතෝලික ජනතාව වන්දනාව පිණිස සිලේනා මරුද මඩු ප්‍රදේශයට පැමිණි බව සදහන් වේ. එකල ජනතාව වන්නි වනාන්තරයේ ඔබමොබ සක්මන් කරන්නට බියවුයේ විෂඝෝර සර්ප උවදුරක් මෙහි තිබු බැවිනි. මෙය දැනගත් ගරු පේද්‍රෝ ෆෙරාඕ පියතුමා ඒ ප්‍රදේශයේ ජනතාව රැස්කොට උපවාස පවත්වා මුළු ප්‍රදේශය පුරා ආසිරි පැන් ඉස සර්ප උවදුරත්, වන සතුන්ගේ උවදුරත් පලවා හැර තිබේ. එතැන් සිට අද වන තෙක් කිසිදු උවදුරක් සිදු වී නැත. තවද මෙහි වන්දනාවේ පැමිණි සියල්ලෝ තමන්ගේ ආරක‍ෂාව පතා මෙම ස්ථානයෙන් පස් රැගෙන යන්නට පුරුදු වුහ. පසු කාලීනව එනම් ක්‍රි.ව. 1721 දී ලක්දිවට පැමිණි ඔරතෝරියාන නිකායික ගරු. අන්තෝනියෝ ඩි තවෝරා පුජාප්‍රසාදී තුමන් විසින් පෙර තිබු දේවස්ථානය පුළුල් කරන ලද බව සදහන් වේ. කල්යත් ම සර්ප උවදුරින් ජනතාව බේරා ගන්නා මැදහත්කාරිය මරුද මඩු මාතාවන් බව ප්‍රචලිත විය. මෙම ස්ථානයෙන් ජනතාව පස් රැගෙන යාමට තවත් හේතුවක් ලෙස ජනප්‍රවාදයේ ඇත්තේ "සම්මනිසි පියතුමාගේ" දේහය මෙහි මිහිදන් කර ඇති බවයි¡
මුල් යුගවලදි මෙම ස්ථානයට වන්දනාව පිණිස පැමිණියේ මන්නාරම යාපනය වැනි ප්‍රදේශවල ජනතාව පමණි එහෙත් කල්යත්ම දකුණ දිග ප්‍රදේශ වලින් ජනතාව වැල නොකැඩී පැමිණියෝය, තවද එක් කාල වකවානුවක මුඵ වන්නිය පුරා කොළරා වසංගතය  පැතිරි ගිය විට මෙහි තිබු අතී පුජනීය ප්‍රතිමාව ප්‍රදේශය පුරා වීදි සංචාරය කරමින් පසුව එකී උවදුර තුරන් වූ බව සදහන් වේ.  තවද ක්‍රි.ව. 1706 දී ධර්මෝපදේශයෙහිලා ඔරතෝරියානු පියවරු විසින් මෙම ප්‍රදේශවල ගෝවෙන් රැගෙන ආ ප්‍රතිමා හා ඇදුම් අයිත්තම් උපයෝගි කරගෙන කතෝලික නාට්‍ය රඟ දක්වා ඇත. ඕලන්ද පිඩන පැමිණියන් නිදහසේ විසූ කතෝලිකයන් නම් කල හැක. ඊට එක් හේතුවක් වුයේ සිලේනා මරුද මඩු වනාහි ලන්දේසීන්ට පහසුවෙන් ළඟාවිය නොහැකි වුද දුෂ්කර වුද වනගත වුද ප්‍රදේශයක් වු බැවිනි.

බ්‍රිතාන්‍ය යුගය
බ්‍රිතාන්‍ය සමය තුල ක්‍රි.ව. 1823  දී මන්නාරමේ විනිසුරු මොයිස් මහතාණන් විසින් කුඩා දේවස්ථානයක් සදාදුන් අතර එය අශ්ව ලාඩමක හැඩයක් ගත් බව සදහන් වේ.මෙම දේවස්ථානය අඩි 08ක් උස බිත්ති වලින් හෙබි මැටියෙන් තැනු අසම්පූර්ණ ඉරිතැලුණු බිත්ති 03කින් සමන්විතවිත විය. මේ දේවස්ථානයට පිටුපසින් කුඩා කාමරයක් තිබු අතර එය දේවස්ථානයට පැමිණෙන පියතුමන්ලාගේ ප්‍රයෝජනය පිණිස විය.ක්‍රි.ව. 1838 දී ගෝවේ ඔරතෝරියාන නිකාය අත්හිටුවනු ලැබුවෙන් උතුරු අපෝස්තලික අනුපදවියේ පාලකයා වූ  අති උතුම් ඔරාසියෝ ඛෙතකිනි රදගුරුතුමන් විසින් ඔබ්ලේට් නිර්මල මරිය නිකායට පවරා දෙනු ලැබිය. මෙම පැවදි පංතිය විසින් මඩු සිද්ධස්ථානයට සිදුකරන ලද මෙහෙවර අපමණය. නිර්මල මරිය නිකායේ පළමු රදගුරු තුමන් වූ සෙමරියා හිමිපාණන්ගේ සමයේදී මෙම සිද්ධස්ථානය සදහා සැලකිව යුතු සංවර්ධනයක් සිදුනොවිය. එහෙත් ක්‍රි.ව. 1868 දී රාජගුරුධුරයට පත්වූ අති උතුම් ක්‍රිස්ටෝෆර් බොන්ජින් හිමිපාණන් විසින් ක්‍රි.ව. 1870 දී මේ සිද්ධස්ථානයේ පවතින ජුලි 02 දින මහා මංගල්‍යය ස්ථාපිත කළ අතර එදා සිට අද දක්වා වසරක් වසරක් පාසා ලක්ෂ සංඛ්‍යාත දේවජනතාවක් මහවන ගෙවමින් මව් සෙනෙහස පතා එති. එතුමා
මරුද මඩු සිද්ධස්ථානයට පැමිණි අවස්ථාවේදී එහි තත්වය ඉතා ශෝචනීය විය. ඒ ගැන එතුමා සදහන් කරන ආකාරයට මෙසේය.
" රට පුරා කීර්තියක් ඉසුලු නමුත් ගැම්මකට නැති මේ සිද්ධස්ථානය පළමු වතාවට දුටු විට මම කෙතරම් සෝදුකින් පෙළුනෙම්ද?ඔබ්ලේට් රාජගුරුප්‍රසාදි නමක් විසින් සිය නිමල  මවගේ ගෘහය මෙතරම් හීන දින තත්ත්වයකට තැබිණි, යන කීම නොකියවෙන පරිදි කටයුතු කෙරෙන බව මම ඒ මොහොතේම පැවසුවෙමි...... මේ රුදුරු වන ලැහැබයෙහි දෙව්මව් උදෙසා රමණිය දෙව්විමනක් ගොඩනැගීමට මම හනික ඉටාගතිමි............."
ක්‍රි.ව. 1872 අගෝස්තු 08 වනදා අති උතුම් ක්‍රිස්ටෝෆර් බොන්ජින් හිමිපාණන් විසින් වත්මන් දේවස්ථානය සදහා මුල් ගල තබන ලදී. ක්‍රි.ව. 1883 දී අති උතුම් ක්‍රිස්ටෝෆර් බොන්ජින් හිමිපාණන් කොළඹ රදගුරුතුමන් ලෙස පත් වු අතර ක්‍රි.ව. 1887  දී ලක්දිව ප්‍රථම අග්‍රරාජගුරුධුරයෙන් ද පුදනු ලැබිය.ඉන් අනතුරුව යාපනයේ රාජගුරුධුරයට පත්වූයේ  අති උතුම් ඇන්ඩෘෘ මෙලිසන් හිමිපාණන්ය. එතුමා ද ක්‍රි.ව. 1893 දී කොළඹ අග්‍රරාජගුරුධුරයට පත් විය. මේ යුගයේ දී යාපනයේ රාජගුරුධුරයට පත්වූයේ  අති උතුම් හෙන්රි ජුලෑන් හිමිපාණන්ය. එතුමන්ගේ පාලන සමයේදී අත්‍යාලංකාර මොගොප්පුවද , පුජක නිවාසයද , දිව්‍ය සත්ප්‍රසාද දෙව්මැදුර ද, ලුර්දු ගුහාවද ඉදිකරන ලදී. තවද දහස් ගණන් වන්දනාකරුවන්ට අවැසි පහසුකම් ලබාදීමට වැව ද, වඩාත් ගැඹුරු කර වැව් බැම්මද සවිබල කරන ලදී. තවද බැතිමතුන්ගේ අවශ්‍යතාවයන් සදහා තවත් ළිං කීපයක් තනවන ලදී. මඩුහි අප ස්වාමිදු ඇගේ රැකවරණයට වශීකර ගන්නා රග දුටු ජුලෑන් හිමිපාණන් සිනහා රැල්ලකින් මුවසරසා අන්තිම හුස්ම හෙළුහ.
ඉන්පසු රාජගුරුධුරයට පත්වූ අති උතුම් කොන්ජන් රාජගුරු හිමිපාණන් මෙම වනගත ප්‍රතිමාව උදෙසා සුවිශේෂී ගෞරවයක් ලබාදීමේ අටියෙන් ශුද්ධාසනයට මේ සිද්ධස්ථානය පිළිබද වාර්තාවක් සපයන ලදී.එමගින් මඩුහි අප ස්වාමිදුගේ අසිරිමත් ප්‍රතිමාවට ශුද්ධාසනයේ විශේෂ නියෝජිතයකු මගින් ඔටුණු පැළදීමට කටයුතු කල නමුත් එතුමාගේ හදිසි අභාවය නිසා ඒ සියලු කරණා ප්‍රමාදවුණි. ඉන්පසු රාජගුරුධුරයට පත්වූයේ  අති උතුම් ගියෝමාර් හිමිපාණන්ය. එතුමා විසින් කොන්ජන් රාජගුරු හිමිපාණන්ගේ අරමුණ වූ එනම් මඩුහි අප ස්වාමිදුගේ ප්‍රතිමාවට ඔටුණු පැළදීමේ මහගු මෙහෙවරට මුලපුරණ ලදී. මෙම ඓතිහාසික උත්කර්ශවත් උළෙල පැවැත්වුයේ ක්‍රි.ව. 1924 ජුලි මස 01 වනදාය. ඒ සදහා ශුද්ධාසනය විසින් විශේෂ නියෝජිතයකු ලෙස එකල කොළඹ අග්‍රරාජගුරු අති උතුම් ඇන්තනි කුඩෙට් හිමිපාණන්ව නම් කරන ලදී. මේ සදහා එවකට ලක්දිව පැවති රදගුරු වසම් පහේම රාජගුරුප්‍රසාදි තුමන්ලා පැමිණ සිටි අතර , ටුටිකොරින් හි රාජගුරු ප්‍රසාදිතුමන්ද මිට එක් විම ඉතා සුවිශේෂී සිද්ධියකි. මෙම ඓතිහාසික උළෙල සදහා ලක්දිව නන් දෙසින් ලක්ෂ 04 ක් පමණ ජනකායක් සහභාගීවූ බව සදහන් වේ.
ක්‍රි.ව. 1944 ජුනි මස 25 වන දින අති උතුම් ගියෝමාර් හිමිපාණන් විසින් මඩු සිද්ධස්ථානයේ අද පවතින අභිනව දේවස්ථානය ආසිරි ගන්වන ලදී. මෙහි දී ඉපැරණි දැවමුවා අල්තාරය ඉවත් කොට අලංකාර කිරිගරුඩ අල්තාරයක් සවිකර දේවස්ථානයා අභිෂේක කරන ලදී.මෙතුමන්ගේ පාලන සමය තුල දස දහස් වන්දනාකරුවන්ට එකවර දේවවන්දනා පිළිවෙත් වලට සහභාගී විය හැකි පරිද්දෙන් අද පවතින අඩි 160 ක වටප්‍රමාණයක් ඇති සුවිශාල නයනාභිරමණි මණ්ඩපය ඉදිකරන ලදී. ඊට අමතරව වන්දනාස්ථානයේ සිමාවන් සලකුණු යොදනු අටියෙන් සිද්ධස්ථානයට ඇතුල් වන ස්ථානයේ වන්දනාකරුවන්ගේ අප ස්වාමිදුගේ ප්‍රතිමාවද, කල්වාරියද, පාතිමාවේ අප ස්වාමිදුගේ ප්‍රතිමාවද, ක්‍රිස්තු රජාණන්වහන්සේගේ ප්‍රතිමාවද ස්ථාපනය කරන ලදී. ක්‍රි.ව. 1948 දී ඔබ්ලේට් නිර්මල මරිය නිකායික පියවරු ලක්දිවට පැමිණ වසර 100 ක් පිරිම නිමිත්තෙන් මඩුහි අප ස්වාමිදුගේ අසිරිමත් ප්‍රතිමාව යාපනය රදගුරු වසමේ සෑම මිසමක් කරා රැගෙන ගිය අතර ඒ සදහා විශේෂිත වු වැඩසටහන් ද සංවිධානය කර තිබු අතර මේ චාරිකාව දින 50ක් විය. එක් එක් මීසම් වලට ප්‍රතිමාව ඉමහත් ජයතෝසවයෙන් වැඩම කල අතර, මේ සංචාරයේදී රැගෙන ගිය ශ්‍රී කුරුසිය අදත් දේවස්ථානයේ වම් පස ස්ථාපිත කර ඇත. තවද මේ සංචාරය හේතුවෙන් බොහෝ දෙනෙකු තුල නවෝදයක් ඇතිවූ අතර සංචාරය අවසානයේදී දෙව් මවුන් වෙත සියල්ලන් තම තමන් කැපකරන ලදී. එහෙදි කැපකරන ලද 51,500කින් යුතු පත්‍රිකා ඕතුමන්ගේ පාමුල තැන්පත් කෙරිණි. අදත් එම පත්‍රිකා එම ස්ථානයේම ස්ථාපිතය.

මඩු මංගල්‍යය

ක්‍රි.ව. 1868 දී රාජගුරුධුරයට පත්වූ අති උතුම් ක්‍රිස්ටෝෆර් බොන්ජින් හිමිපාණන් විසින් ක්‍රි.ව. 1870 දී මේ සිද්ධස්ථානයේ පවතින ජුලි 02 දින මහා මංගල්‍යය ස්ථාපිත කළ අතර එදා සිට අද දක්වා වසරක් වසරක් පාසා ලක්ෂ සංඛ්‍යාත දේවජනතාවක් මහවන ගෙවමින් මව් සෙනෙහස පතා එති.

මඩු මංගල්‍යය උතුරේ හා දකුණේ, සාමයේ සංකේතයක් යැයි කීවොත් නිවැරැදිය. මඩු පූජා භූමිය තුළදී සිංහල ,දෙමළ,මුස්ලිම්,කතෝලික,බෞද්ධ සියලු දෙනාම සහෝදර සහෝදරියන් ලෙස භක්තියෙන් හා සමඟියෙන් වෙලී කටයුතු කළ අයුරු අතීතයේදීත් වර්තමානයේදීත් දැකිය හැකිය.

රටට යම් විපත්තියක් කරදරයක් සිදුවූ කළ බැතිමත්හු මඩු මාතාවන්ට බාරහාර වෙති. ඒවා ඒ අයුරින්ම ඉටුවෙයි. 2001 වසරේදී රටට තිර සාමය උදාවෙන්නැයි පතමින් මඩු මාතා පිළිරුව දකුණට වැඩම කරවීය. අනුරාධපුරය, හලාවත, කොළඹ,කුරුණෑගල සහ මහනුවර යන රදගුරු පදවි  කීපයකටම වැඩම කළ මඩුමාතා පිළිරුවට රටපුරා කිතුණු බැතිමතුන්ගේ නොමඳ හරසර ලැබිණි.

නමසිය හැත්තෑවේ දශකයට පෙර මඩු වන්දනාව සඳහා ශ්‍රී ලංකාවේ සතර දෙසින්ම මහ පිරිස් ඇදෙන්නට වුණේ ආගමික භේද පංති භේද කිසිත් නොසලකමිනි. මඩු වන්දනාව සර්ව ආගමික වන්දනාවක් විය. එකළ සෑම වසරකම අගෝස්තු 15 වැනිදා වන විට මඩු දේවස්ථාන භූමිය බැතිමතුන්ගෙන් පිරී පවතියි. මඩු වන්දනාවට බැතිමතුන් එන්නේ පවුල් පිටින් හෝ ගම්පිටින් එකතුවෙමිනි. ඈත අතීතයේ දී පයින්, ගොන් කරත්තයෙන් ආ ගමනට පසුව දුම්රියේ, බස්රියේ පිහිට පතන්නට සිදුවූයේ ගමනාගමනයේ දියුණුවත් සමඟය.

දුම්රියෙන් මඩු වන්දනාවට එන බැතිමතුන් එන්නේ තලෙයිමන්නාරම දුම්රියේය. එකළ කොළඹ කොටුවෙන් රාත්‍රි 8 ට පිටත්වන තලෙයිමන්නාරම් දුම්රිය මඩු වන්දනාකරුවන් ගෙන් පිරී පවතින්නේ අගෝස්තු මාසයේදී ය. බදුල්ල, යාපනය, ත්‍රිකුණාමලය, මාතර ආදී විවිධ ප්‍රදේශවලින් පැමිණෙන ජනතාව අනුරාධපුරයේදී තලෙයිමන්නාරම් දුම්රියට ගොඩවී මැදවච්චියෙන් හැරී මන්නාරම් දුම්රිය මාර්ගයේ ගොස් මඩු දුම්රිය පලෙන් බැස එතැන් සිට ලංගම බස්රියවලින් මඩු දේවස්ථානයට යති.

මඩු වන්දනාව

මඩු වන්දනාව ඇරබීමට පෙර ජනතාව ඉටුකරන්නාවූ සිරිත් විරිත් බොහෝමයක් වේ. ඒ අතුරින් පළමු වැන්න ලෙස තම තමන්ගේ දේවස්ථානය වෙත ගොස් බාරහාර වී ඉටිපහන් දල්වා , අසල්වැසියන් සියලු දෙනා සම`ග සුහද ශීලි ව හා මිත්‍රශිලිව අමනාපකම් මග හැර දමා හොදහිත වර්ධනය කර ගනිමින් වන්දනාවට සරිලන ලෙස පේවෙති. මෙහිදී වැඩිහිටියන් තම දුවාදරුවන්ට ආසිරි පතා ලබා දෙන උපදෙස් අතර —කටවරද්ද ˜ නොගන්නා ලෙසද ඔවුනට උපදෙස් දෙයි.
මඩු වන්දනා යෙදෙන සියල්ලන්ගේ ප්‍රබල යැදුම ආයුධය ජපමාලය යැයි පැවසුවහොත් එය නිවැරදිය. පැරැන්නෝ මේ වන්දනාගමන පුරාවටම ජපමාලයෙන් සන්නාද්ධ වුවෝය.
පුරාණ ගිවිසුම තුල දේවජනතාව දේවාදරයේ පහස ලබන්නට ජෙරුසලම වෙත වන්දනාවේ පැමිණි විලසින් මරියෝත්තමාවන්ගේ යැදුම් පිහිට තුළින් දෙවි`දාණන්ගේ සංරක්ෂණය සොයමින්ද ලබමින්ද මේ වන්දනාව සමන්විත වුණි. මෙහිදී එදා ඉශ්‍රායෙල් ජනතාව ජෙරුසලම් දේවමාලිගය වෙත පැමිණිම තුළින් වන්දනා ගමනේ පුර්ණත්වය ප්‍රකාශවූ පරිද්දෙන් මඩු වන්දනා ගමන තුල වන්දනාකරුවන්ට වන්දනාගමනේ පුර්ණත්වය විදහාපෑවේ, සිද්ධස්ථානය තුළ ස්ථාපිත මඩු හි අප ස්වාමීදුගේ අසිරිමත් පිළිරුව හමුවේ මවක් ඉදිරියේ දරුවන් හැගුමින් පිරි යැදුමන්  පුදකිරීම තුළිනි.
ඕතුමිය පාමුල යදින යැදුමන් සැබවින් ම ජනදිවිය හා හදවතට සංවේදී අත්දැකීමක් වේ. වන්දනාවේ යෙදෙන සියල්ලන් ගත කරන සරල, සුගම දිවිය හා සුන්දරත්වය වචනයෙන් විස්තර කල නොහැක. මේ වන්දනා ගමන දේවජනතාවට විපුල ඵල ලබාදෙන ධර්මවිවේක සමයකි. තද, රෞද්‍ර, ගලක් වැනි සිත් පවා , ඉටිමෙන් දිය කරලමින් සමගි සන්ධානයේ සක්‍රමේන්තුව තුල යලිත් සමිඳුන් හා එක්කරලන්නට මේ වන්දනා ස්ථානය ප්‍රධාන තැනක් ගනී. මෙහිදී මරියෝත්තමාවන්ගේ යැදුම් පිහිට හා මධ්‍යස්තිය ඉතා ප්‍රබල ලෙස වන්දනාකරුවෝ අත්දකින්නාහ. යාච්ඤා කිරීමට ඔබින මනරම් පරිසරයක් හා වටාපිටයක් තුල වෙනදාට වඩා  දිව්‍ය පුජා යාගයට ද ජපමාල ධ්‍යානය ද භක්ති අභ්‍යාස වලට ද ප්‍රමුඛස්ථානයක් ලබාදෙන තෝතැන්නකි. මේ වන්දනා ගමන තුල මරියෝත්තමාවන් , ජපමාල රාෙජ්ශ්වරිය , රුදුරු වන්නියේ මාතාවන් හා රැජිනියද ලෙස විරුදාවලියෙන් ගෞරවාදරයට ලක්වන්නාහ.
ලක්දිව සතර විද ප්‍රදේශයන්ගෙන් ඒකරාශි වන දේවජනතාව මෙහි ගත කරන්නාවූ දින කීපය පුරාවට හෝ බි`දවැටි ඇති මානව සබදතා මෙන්ම අධ්‍යාත්මික සබදතාද යළිදු තහවුරු කරගනිමින් දෙවිදුන් ද තම සහෝදරයන් හා සමග නැවත වරක් මිත්‍රශීලීවන්නට උත්සුක වන්නාහ.විශේෂයෙන් සමගිසන්ධානයේ සක්‍රමේන්තුව තුල ගල් මෙන් ඇති හිත් පවා ඉටිමෙන් දියකර ලන්නට මේ වන්දනා සමය වන්නේ මහගු රුකුලකි. මෙහිදී විශේෂයෙන් —පව්කාරයන්ගේ සරණය˜ හා — ක්‍රිස්තියානින්ගේ පිහිට˜වන මරියෝත්තමාවන්ගේ යැදුම් පිහිට හා මධ්‍යස්ථිය කුමන වදනකින් කෙසේ හෝ විස්තර කල හැකිද? දුකින් පේළි පීඩිතව, නානා විධ පැතුම් හා බලාපොරොත්තු ඕතොමන් ඉදිරියේ තබන්නාවූ තම ආදර දරු කැලගේ අයදුම් හමුවේ , දෙව්පියානන් ඉදිරියේ තබන්නාවූ ස්වර්ගිය මාතාවන් ලෙස මරියෝත්තමවෝ ඒ සැම යැදුමක්, පැතුමක් ම වෙනුවෙන් අප වෙනුවෙන් දෙවි`දාණන් ඉදිරියේ යදින්නාහ.

මඩු වන්දනාව හුදු විනෝද ගමනක් නොවේ, එය අප ජිවිතේ වන්දනාගමනක් මෙන් ම ධර්මවිවේක සමයකි.ඒ නිසා මෙය වරප්‍රසාදයේ සදා වර්ෂාවක් ලෙස සැලකුවහොත් එය නිවැරදිය. මේ වන්දනාවේ  යෙදෙන බොහෝ දෙනෙක් අලුම්කරන්නේ නිවෙස්වලට වඩා කුඩාරමක් ඉදිකිරීමටය. එම කුඩාරම් ඉදිකිරිම තුළ පුරාණ ගිවිසුමේ දේවජනතාවට වූ දේවාදරයේ සැලකු මෙන්ම නික්මයාමේ සිද්ධියද ජුදා මංගල්‍යයන් අතර පවතින කුඩාරම් මංගල්‍යයේ ශේෂයන් නිහඩව එමගින් කියාපායි. වසරකට නිල වශයෙන් මංගල්‍යයන් 12ක් පමණ පැවැත්වෙන මේ සිද්ධස්ථානයේ ප්‍රධාන මංගල්‍යය පැවැත්වෙන්නේ අගෝස්තු 15 වනදාට යෙදෙන මරියෝත්තමාවන්ගේ ස්වර්ගරෝපිත හෙවත් අහස් නැ`ගීමේ මංගල්‍යය මුල් කර ගනිමිනි.
වන්දනාස්ථානයේ ගතකරන්නාවූ දිනයන් සෙසු දිනයන්ට වඩා වන්දනාකරුවන්ට ඉතා සුවිශේෂී වන්නේය. අලුයම 5.30 වෙද්දී නාද වන්නාවූ සීනු නාදයත් සමග ම කදවුරේ සතර දිශාවට විහිදී යන ශබ්ද විකාශන යන්ත්‍ර තුළින් උදැසන යැදුම් ප්‍රචාරනය වන අතර සිය දහස් වන්දනාකරුවන් යුහුව නිදි පැදුරේම යාච්ඤාවන්ට සහභාගී වන අතර උදැසන 6.00 සිටම විවිධ භාෂාවන්ගෙන් දිව්‍ය පුජා යාගයන් සිදුකෙරෙන අතර දේවස්ථානයේ මෙන් ම මණ්ඩපයේද , දිව්‍ය සත්ප්‍රසාද දේවස්ථානයේද අවස්ථා කීපයකදීම අතුරු සිදුරු නැතුව දේවජනතාවෝ දිව්‍ය යාගයන් ට සහභාගීවන අතර විටින් විට ශු.පැය, ජපමාලය, පාදනමස්කාරය, ප්‍රාර්ථනාව..........ආදී භක්ති අභ්‍යසාද පැවැත්වේ.
මඩු සිද්ධස්ථානයේ පැවැත්වෙන භක්ති අභ්‍යාස අතර පස්වරු 6.30 පැවැත්වෙන්නාවූ ජපමාල ධ්‍යානය ඉතා විශේෂිත වේ. තේජෝසම්පන්න මණ්ඩපය හමුවේ සිංහල බසින් හා දමිළ බසින් ගායනා වෙන ජපමාල ධ්‍යානය තුල සැදැහැවතුන් මොහොතකට හෝ සුරලොව විසිමකට මග පාදන්නේය. දසදහස් දේවජනතාවගේ තොල`ගින් — සාන්ත මරියනි ˜ කොටස උච්චාරණය කිරීම තුල  ස්ත්‍රීන් අතුරින් අශිරිවාද ලද්දී ඔබ වහන්සේය, ඔබගේ කුසයේ දරුඵලයද ආශීර්වාද ලද්දේය........˜ යන්නෙන් ,එදා ශුද්ධාත්ම වරමින් එලිසඛෙත්තුමී මරියෝත්තමාවන්ට  ප්‍රකාශ කල දේව අනාවරණය සිහිපත් වන්නේය. එලෙසම මේ වන්දනා ස්ථානය පුරාවට ම ඉපැරණි දේවවන්දනා ගීතිකාවක් වන —ආවේ මරිස්ටෙල්ලා ˜ ගියද නින්නාද වන්නේය.
මඩු සිද්ධස්ථානයේ පැවැත්වෙන මංගල්‍යයන් කතෝලික ධර්මානුගත චාරිත්‍රයන්ගේ පිරිපුන් වුවකි.උදැසන 6.30 ට ආරම්භ වන තුති ගී දිව්‍ය යාගය බොහෝ විට රාජගුරුප්‍රසාදිතුමකුගේ ප්‍රධානත්වයෙන් පැවැත්වෙන අතර  දිව්‍ය යාගයෙන් පසුව ඓතිහාසික මඩුහි අප ස්වාමිදුගේ ප්‍රතිමාව රැගත් පෙරහැර විදි සංචාරය කෙරේ.එය වරක් දුටුවොත් එය ගලේ කෙටු අකුරක් මෙන් සදාතන වේ.
අන්තිමට පැමිණෙන්නේ දුක් මුසු වෙන් වීමයි. වන්දනාකරුවෝ අසිරිමත් ප්‍රතිමාව ඉදිරියේ දන නමා තමන් සතු සියල්ල ඕතුමිය වෙත පවරා දී වන්නි වනයේ ඕතුමන් තනිකර දමා යන්නට සුදානම්ව කදුළු වගුරුවමින් , තමන් වද තමන් සතු සියල්ලද ඕතුමන් වෙත පවරා දෙති.

LTTE ත්‍රස්තවාදය සහ මඩු දේවස්ථානය

ත්‍රස්තවාදීහු ඉන්පසුව මඩු මාතාවන්ගේ ගෞරවය කෙළසමින් මඩු දේවස්ථාන බිමෙහි බෝම්බ අතුරා එහි සිට හමුදාවන්ට වෙඩි තැබූහ. මඩු භූමිය අපවිත්‍ර කළ ඒ ත්‍රස්තවාදීන්ට යහතින් සිටීමට නොහැකි වූයේ මඩු මාතාවන්ගේ හාස්කමකින් විය හැකිය. 2008 අප්‍රියෙල් 25 වැනිදා මේජර් ජනරාල් ජගත් ඩයස්ගේ නායකත්වයෙන් යුතු 57 වන සේනාංකයේ 572 බලසේනාව විසින් මඩු දේවස්ථානය මුළුමනින්ම ත්‍රස්ත ග්‍රහණයෙන් මුදාගත්තේය.

මඩු වන්දනාව

කිතුනු දිවිය වනාහි වන්දනා ගමනකි.ස්වර්ගීය ජෙරුසලම කරා ඇදී යන්නාවූ වන්දනා නඩයකි,සංඝයකි,සභාවකි. මෙම වන්දනා ගමනේ පුර්ණත්වය වන්නේ වතට වත දී ෙජ්සු සමිදාණන්ගේ සිරි වත මඩල දැකීමේ භාග්‍යයයි.සෑම කිතුනුවෙකු ම මෙලොව දිවිගෙවන්නේද , දිවිය ගෙවිය යුත්තේද, එකී යථාර්ථය පසක් කරගනිමින්ය.
ලාංකේය කිතුනු ජනතාවගේ ප්‍රධානතම හා ජනප්‍රියතම වන්දනා ස්ථානය වන්නේ මඩු සිද්ධස්ථානයයි.ඒ වගේම මෙම ස්තානය නැරබීමට අනෙක් ආගම්වල පිරිස්ද පැමිනෙයි. මහා රූස්ස වනයෙන් වට වූ ඒ සුන්දර වන පියස, ඒ මැද පිහිටි දැවැන්ත පෞරාණික තේජස්සම්පන්න දෙව්විමන, ඒ තුලින් නිරන්තරයෙන් විවිධ භාෂාවන්ගෙන් රැව් පිළි රැව් දෙන යැදුම් යාතිකාද පූජාසනයට ඉහළින් විරාජමානව තබා ඇති අසිරිමත් මරුද මඩු ජපමාල දේවමාතා ප්‍රතිමාව .... මරුද මඩු වන්දනාව කියූ සැනින් සෑම මතකයට නිරතුරුවම නැගේ. වර්ෂයක් වර්ෂයක් පාසා ලක්දිව සතර කොනින් මෙම වන්දනා ස්ථානයට ගලා එන්නාවූ අපමණ ජනකායක් තුළින් ප්‍රකාශ වන්නේ මවක් හමුවට දරුවන් පැමිණෙන්නාසේ මරිය මාතාවන්ගේ සළුසෙවනට දේව ආදරයේ පහස විදින්නට දුක් කරදර දොම්නස් දිවෙන දිවිමගේ නවාතැන්පොලක් ලෙසය.ශතවර්ෂ ගණනාවක් පුරා ලාංකේය කිතුණු ජීවිතය තුල මඩු වන්දනා ගමන දම්වැලක පුරුක් මෙන්ද , ලෝහයක් කාන්දමක් කරා ඇදී එන්නා සේ ද ගසට පොත්නක් මෙන් බැදී පවතින්නේය.

මඩු වන්දනාව ඇරබීමට පෙර ජනතාව ඉටුකරන්නාවූ සිරිත් විරිත් බොහෝමයක් වේ. ඒ අතුරින් පළමු වැන්න ලෙස තම තමන්ගේ දේවස්ථානය වෙත ගොස් බාරහාර වී ඉටිපහන් දල්වා , අසල්වැසියන් සියලු දෙනා සමග සුහද ශීලි ව හා මිත්‍රශිලිව අමනාපකම් මග හැර දමා හොදහිත වර්ධනය කර ගනිමින් වන්දනාවට සරිලන ලෙස පේවෙති. මෙහිදී වැඩිහිටියන් තම දුවාදරුවන්ට ආසිරි පතා ලබා දෙන උපදෙස් අතර කටවරද්ද නොගන්නා ලෙසද ඔවුනට උපදෙස් දෙයි.

මඩු වන්දනා යෙදෙන සියල්ලන්ගේ ප්‍රබල යැදුම ආයුධය ජපමාලය යැයි පැවසුවහොත් එය නිවැරදිය. පැරැන්නෝ මේ වන්දනාගමන පුරාවටම ජපමාලයෙන් සන්නාද්ධ වුවෝය.
පුරාණ ගිවිසුම තුල දේවජනතාව දේවාදරයේ පහස ලබන්නට ජෙරුසලම වෙත වන්දනාවේ පැමිණි විලසින් මරියෝත්තමාවන්ගේ යැදුම් පිහිට තුළින් දෙවිදාණන්ගේ සංරක්ෂණය සොයමින්ද ලබමින්ද මේ වන්දනාව සමන්විත වුණි. මෙහිදී එදා ඉශ්‍රායෙල් ජනතාව ජෙරුසලම් දේවමාලිගය වෙත පැමිණිම තුළින් වන්දනා ගමනේ පුර්ණත්වය ප්‍රකාශවූ පරිද්දෙන් මඩු වන්දනා ගමන තුල වන්දනාකරුවන්ට වන්දනාගමනේ පුර්ණත්වය විදහාපෑවේ, සිද්ධස්ථානය තුළ ස්ථාපිත මඩු හි අප ස්වාමීදුගේ අසිරිමත් පිළිරුව හමුවේ මවක් ඉදිරියේ දරුවන් හැගුමින් පිරි යැදුමන්  පුදකිරීම තුළිනි.

ආශ්‍රිත

මේවාද බලන්න
ශ්‍රී ලංකාවේ ත්‍රස්තවාදය

ශ්‍රී ලංකාවේ දෙව්මැදුරු

මඩු දේවස්ථානය


Scolia puede referirse a:

 Scolia (género), un género de avispas de la familia Scoliidae.
 Scolion, canciones cantadas por invitados en banquetes en la antigua Grecia

Scolia (desambiguación)


Southern Cross Broadcasting (Australia) Limited was a diversified Australian media company, that owned and operated a variety of media businesses, primarily in radio and television.

History
Tony Bell was managing director of the business between 1993 and 2007, when it was purchased to become Southern Cross Media Group, and retired from the subsequent company's board of directors in 2014.

 September 1998 - Southern Cross Broadcasting announces it will purchase Adelaide's Channel Nine station (NWS-9) for $98 million, which led to redundancies for nearly half of the station's staff.
 May 2001 - It announced a $217 million bid for Telecasters Australia, owner of television stations in regional Queensland, northern New South Wales, Darwin and Remote/Central Australia markets.
 April 2002 - It purchased Spencer Gulf Telecasters, owner of regional South Australia's GTS/BKN stations.
 30 May 2007 - It announced its sale of Channel Nine Adelaide to WIN Corporation for A$105 million.
 3 July 2007 - Southern Cross Broadcasting recommended Macquarie Media Group's offer of A$1.35 billion, for a takeover of the corporation. The proposed Scheme is subject to approval by SCB shareholders at a Scheme Meeting expected to be held in October 2007.

 3 July 2007 - If the sale to Macquarie Media Group is successful, MMG have a separate arrangement directly with Fairfax Media to on-sell to them Southern Cross Broadcasting's radio assets, as well as the Southern Star Group, Satellite Music Australia and their digital media businesses. Only Southern Cross's television stations would remain with Macquarie Media Group. Conversely, Fairfax's radio assets would become part of Maquarie.
 5 November 2007 - The company's assets were officially acquired by the Macquarie Media Group.

Assets

Television stations
Southern Cross Ten
CTC - Australian Capital Territory/Southern NSW (Canberra)
GLV/BCV - Victoria (Bendigo, Ballarat, Gippsland, Albury-Wodonga)
NRN - Northern NSW/Gold Coast QLD (Newcastle, Central Coast, North Coast, Northern Rivers, Gold Coast)
TNQ - Queensland (Toowoomba, Mackay, Rockhampton, Townsville, Cairns)
SGS/SCN - South Australia (Spencer Gulf region of South Australia and Broken Hill, New South Wales)
Southern Cross Television
TNT - Tasmania (Hobart and Launceston)
TND - Northern Territory (Darwin)
GTS/BKN - South Australia (Spencer Gulf region of South Australia and Broken Hill, New South Wales)
QQQ - Central Australia (Remote Eastern, Southern and Central Australia)
 Tasmanian Digital Television (50% share with WIN Corporation)
 Channel Nine Adelaide (NWS) (Channel Nine station located in Adelaide) (Purchased by WIN Corporation on 30 May 2007)
 MyTalk

Radio stations
Talk stations
2UE
3AW
4BC
6PR
Music stations
96fm
Magic 1278
4BH

Other businesses
Southern Star Group
Southern Cross Telecommunications
Southern Cross Sales
Southern Cross View
Southern Cross Syndication
Southern Cross SMA
MyTalk.com.au

See also
Fairfax Media
Macquarie Media Group

References

External links
Southern Cross Broadcasting
Southern Star Group
Satellite Music Australia

Companies based in Melbourne
Mass media companies established in 1987
Australian companies established in 1987
Mass media companies disestablished in 2007
Australian companies disestablished in 2007
Television broadcasting companies of Australia
Companies listed on the Australian Securities Exchange
Defunct broadcasting companies of Australia

Southern Cross Broadcasting