Son of the Tree - Fiul copacului este o nuvelă science-fiction a scriitorului american Jack Vance. A fost publicată pentru prima dată în revista Thrilling Wonder Stories, în iunie 1951, și ca o carte Ace Double în 1964, împreună cu The Houses of Iszm. Son of the Tree a fost reeditat ca volum de sine stătător în 1974 de editura Mayflower.

Introducere
Joe Smith trebuie să facă față numeroaselor comploturi al unor diferite societăți extraterestre în căutarea pământeanului care a fugit cu iubita sa.

Acțiunea are loc într-un viitor ipotetic pe trei planete conectate politic și economic - Kyril, Mangtse și Ballenkarch. Locuitorii celor trei planete sunt foarte asemănătoare cu pământenii, cu toate acestea, datorită îndepărtării lor în Galaxie, au pierdut deja legăturile cu Pământul și consideră această planetă o ficțiune.

Puterea planetei Kyril este în mâinile unei caste puternice de două milioane de druizi care se închină copacului uriaș al vieții; ei sunt deserviți de cinci miliarde de sclavi laiti oprimați, care cred că Pomul poate oferi tuturor viața veșnică.

Pe Mangtse, mai dezvoltat din punct de vedere economic și social, există două părți opuse: "Apa Albastră", care exprimă interesele comercianților și preferă să acționeze diplomatic, și partidul elitei militare "Filiala Roșie".

Pe Ballenkarch, care a rămas mult timp cel mai puțin civilizat dintre cele trei lumi, cel mai recent a venit la putere un anumit prinț, care a unit toate clanurile sub autoritatea sa și a început industrializarea planetei.

Rezumat
Nuvela începe cu sosirea lui Joe Smith pe planeta Kyril, atât de îndepărtată încât Pământul este doar un mit. Planeta Kiril este dominată de o aristocrație religioasă denumită "druizi", aristocrație care stăpânește cele cinci miliarde de oameni "laici", și care controlează închinarea la "Arborele Vieții", un copac imens cu un trunchi de cinci mile în diametru și 12 mile înălțime. Druizii sunt xenofobi și îl consideră pe Joe drept un spion. Din motive necunoscute, el este prieten cu Hableyat, un nativ din lumea Mangtse și spion auto-proclamat, care îi găsește un loc de muncă ca șofer pentru prințesa druidă Elfane.

După ce a asistat la o crimă comisă de iubitul prințesei Elfane, Manaolo, Joe Smith fuge de pe planeta Kyril cu nava spațială Belsaurion, programată să ajungă pe Ballenkarch, destinația sa originală - doar pentru a constata că el și cei de la bord (Hableyat, Manaolo și Prințesa Elfane) sunt doar pioni într-un complot politic cu trei sensuri complexe între lumile opuse (planetele Kyril, Mangtse și Ballenkarch). Supraviețuind unor tentative de omor și nedumerit în privința intențiilor lui Hableyat și ale prințesei Elfane, el ajunge pe Ballenkarch, unde află spre surprinderea lui că pământeanul pe care-l căuta s-a făcut singur prinț, cu femeia pe care a lăsat-o în urmă pe Pământ ca a sa prințesă. Cu toate acestea, cea mai mare surpriză a sa va fi atunci când descoperă natura adevărată și oribilă a așa-numitului "Arbore al vieții".

Personaje
 Joe Smith este personajul principal, un pământean cu cunoștințe tehnice, care a pornit într-o lungă călătorie către alte planete, la cererea iubitei sale Margaret.
 Margaret este femeia de care Joe Smith este îndrăgostit.
 Harry Krees / Prințul Vile Alan este un pământean, fostul iubit al Margaretei, de care este încă îndrăgostit.
 Hableyat este un nativ al planetei Mangtse, un mesager și spion al lui Meng de pe planeta Kairil. Reprezentant al Partidului Apa Albastră, care susține expansiunea culturală și economică, spre deosebire de metodele militare.
 Magnerru Ippolito - Meng, reprezentant al partidului militar al Filialei Roșii, care pledează pentru o politică externă agresivă.
 Prințesa Elfane este un druid de pe planeta Cyril, un susținător înfocat al credinței în Arborele Vieții, de care este îndrăgostit Joe Smith.
 Manaolo este un druid  de pe Kyril

Teme principale
Tema copacilor cu puteri speciale legate de o sectă religioasă apare într-o serie de lucrări ale lui Vance, inclusiv în The Houses of Iszm (unde copacii sunt centrul unei societăți, similar ca cea de pe planeta Kyril), Maske: Thaery (unde "druizii" sunt atașați de copaci cu un devotament extrem) și The Gray Prince  - Prințul gri (unde o rasă de băștinași venerează copaci și pe care urcă ca să moară). Tema unei ortodoxii religioase care domină o societate în detrimentul ei apare și în multe dintre lucrările anterioare ale lui Vance.

Surse

Legături externe
 Pagina principală și arhiva Jack Vance

Povestiri din 1951
Povestiri științifico-fantastice
Povestiri de Jack Vance
Povestiri americane

Son of the Tree


Alüvyon ya da lığ, akarsular tarafından taşınan kil, kum, çakıl taşı gibi kütle parçalarının, suyun akış hızının azalması sonucu elverişli yerlere birikmesiyle meydana gelen tortulardır. Alüvyonlar, geniş vadilerin birçoğunda tabanda geniş yer kaplar veya daha geniş yerlere yayılarak, alüvyon ovalarını teşkil ederler.

Türkiye'de Büyük Menderes, Küçük Menderes, Gediz, Seyhan, Ceyhan ırmaklarının vadileri alüvyon ovalarıdır. Alüvyonlar aynı zamanda alüvyal set gölü denilen küçük göller de meydana getirirler. Bafa, Köyceğiz Gölü, Meriç vadisi gölleri gibi. Alüvyonların nehir deltasında meydana getirdikleri göllere ise Delta gölleri denir.

Alüvyonlar, eski ve yeni olmak üzere iki gruba ayrılırlar:
 Eski alüvyonlar, nehrin suları kabardığı zaman su altında kalmayan, akarsu kenarında bulunan verimli arazideki alüvyonlardır. Buralar insanların yerleşmesine müsait yerlerdir.
 Yeni alüvyonlar ise, henüz gelişmekte olup, zaman zaman su baskınlarına uğrayan yerlerdeki alüvyonlarıdır.

Alüvyon ve deprem
Depremlerde oluşan mal ve can kaybının önemli nedenlerinden birisi alüvyonlu taban arazidir. Depremlerde alüvyon kalınlığının az olduğu alanlarda bina hasarı az iken, alüvyonların kalın olduğu alanlarda yıkım daha fazladır. Alüvyon kalınlığı deprem etkisini artırıcı yönde etki eder. Bu alanlarda yapıların büyük çoğunluğu yıkılır. Deprem bölgelerinde alüvyon kalınlığı araştırılıp, yapılaşma buna göre yönetilmelidir.

Kaynakça

Sedimantoloji

Alüvyon


Hassan El Fakiri (Tensamán, Marruecos, 18 de abril de 1977) es un exfutbolista noruego.

Selección nacional

Fue internacional con la selección de fútbol de Noruega, con la que jugó 8 partidos internacionales.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Enlaces externos

Emigrantes marroquíes hacia Noruega
Futbolistas de Marruecos
Futbolistas nacionalizados en Noruega
Futbolistas de la selección de fútbol de Noruega en los años 2000
Futbolistas del FC Lyn Oslo
Futbolistas del SK Brann Bergen
Futbolistas de la Association Sportive de Monaco Football Club
Futbolistas del Rosenborg Ballklub
Futbolistas del Borussia Mönchengladbach en los años 2000

Hassan El Fakiri


Disaharidi su dvostruki ugljikohidrati. Građeni su od dviju molekula monosaharida. Spaja ih glikozidna veza. Ta veza na anomerni ugljikov atom može biti α ili β.

Ne pokazuju svi disaharidi iste osobine. Monosaharidi u saharozi, α-D-glukopiranoza i β-D-fruktofuranoza povezani su glikozidnom vezom preko svojih anomernih ugljikovih atoma. Posljedično saharoza je nereducirajući šećer te nema mutarotacije.

Drugi poznati disaharidi su maltoza, laktoza. IUPAC definira sve disaharide i polisaharide kao glikozide, u kojima je aglikon također šećer.

Izvori

Ugljikohidrati
Goriva
Makromolekule
Organski polimeri

Disaharidi


Dhar (en hindi: धार ) es una localidad de la India, centro administrativo del distrito de Dhar en el estado de Madhya Pradesh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 566  a  km de la capital estatal, Bhopal, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 91 059 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Madhya Pradesh

Dhar


Alexia Arthurs é uma escritora que cresceu tanto na Jamaica quanto nos Estados Unidos. Arthurs escreve sobre a variabilidade das experiências de identidade negra de imigrantes de países africanos, Jamaica e outros países das Índias Ocidentais, desde imigrantes recentes até aqueles trazidos durante a escravidão. O seus escritos incluem contos sobre comunidade, gerações, sereias, sexualidade e outros temas. Ela recebeu o Prémio Plimpton e um Prémio O. Henry.

Vida
Arthurs formou-se na Iowa Writers' Workshop. Recebeu o Prémio Plimpton da Paris Review 2017. O seu primeiro livro, How To Love A Jamaican: Stories, foi publicado em 2018 e foi identificado pela Entertainment Weekly, Buzzfeed News, e Bitch Media como um dos melhores leituras do verão de 2018. Arthurs ensina na Iowa Writers' Workshop.

Obras

Ligações externas
 Site da autora
 The Jamaica-American Immigrant Experience, WNYC, 14 de agosto de 2018

Pessoas vivas
Escritoras dos Estados Unidos
Ano de nascimento desconhecido
Ano de morte desconhecido
Norte-americanos de ascendência jamaicana

Alexia Arthurs


Vinohrady nad Váhom este o comună slovacă, aflată în districtul Galanta din regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.590 de locuitori.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Vinohrady nad Váhom


ත්‍රිපිටකය/බුදු දහම වෙනස් කළ නොහැක.පහසුවෙන් වෙනස් කළ හැකි විකිපීඩියාව හරහා ත්‍රිපිටක ධර්මයට හානි විය/කළ හැක.

 මුල් ත්‍රිපිටකය ලබාදෙන මූලාශ්‍ර හා වෙනත් විශ්වාසවන්ත අඩවි වලට බාහිර යොමු, ත්‍රිපිටක දහම් පිළිබඳ අදහස් හා සාකච්ඡා පමණක් විකිපීඩියාවට එක් කරමු.

බුද්ධ ධර්මය හැදෑරීමට විකිපීඩියාව භාවිතා නොකරමු.

 ත්‍රිපිටක ධර්ම කරුණු නිර්මලව ම මතු පරපුරට උරුම කරමු

බුදුරජාණන් වහන්සේ නිතර නිතර සිදුකර පුරුදු කුසල හෝ අකුසල කර්මත්තා කර්මකර්මය හටගැනීමට අවශ්‍ය දේ දේශනා කළ සේක.
කර්මය සත්‍ය වශයෙන්ම සිදුවිය යුතුයි. එය මුළාවක් නොවේ.

  දෙවනුව තමාගේ ක්‍රියාව පිළිබඳ වගකීම දැරිය යුත්තේ තමා විසින්මය. තමන් හරහා ක්‍රියාකරන යහපත් හෝ අයහපත් සත්වයකුගේ හෝ නක්ෂත්‍ර බලපෑමක් නොමැත. තමන් සිහියෙන් සිටින විට තම ක්‍රියාව නිර්ණය කරන්නේ තමන්මය.

  ක්‍රියාවට ප්‍රතිඵලයක් තිබේ. ජලය මත ඇඳි ඉරක් මෙන් නොව සිදුකරන සෑම ක්‍රියාවකටම සිතේ ඇතිවු අරමුණ අනුව ලැබෙන සැප හෝ දුක විපාක තිබේ.

කර්මය පිළිබඳ වෙනත් මත කර්මය හෙතූ පල දහමට අනුවද විස්තර කල හැක .

බුදුදහමට අනුව කර්මය කලින් නියම කරගෙන සිටි හෝ දෛවවාදික හෝ හදිසියෙන්ම ඇතිවන්නක් නොවේ. මෙම අදහස් මනුෂ්‍යයා අක්‍රිය භාවයට පත්කර සියළු උත්සාහයන් නැති කර දමයි. මේ අදහස් මඟින් මනුෂ්‍යයෙකු තම අතීතයේ සිදුවු දේ කුමක් වුවත් තම අනාගතය යහපත් ආකාරයට වෙනස් කර ගත හැකිය යන කරුණට බාධා පමුණුවන නිසා බුද්ධ ධර්මයේදී මෙවැනි මතයන් මිත්‍යා මත ලෙස නම් කෙරේ.
1. පුබ්බේකත‍හේතු වාදය :- සියළු දුක් සැප ඇතිවන්නේ පෙර කරන ලද කර්මයෙනි.

2. ඉස්සර නිම්මාණ හේතුවාදය :- සියළු දුක හා සැප ලබාදෙන්නේ යම් ශ්‍රේෂ්ඨ දෙවියකුගේ කැමැත්ත පරිදිය . (දේවවාදය)

3. අහේතු - අපච්චයවාදය - සියළු දුක හා සැප ඇතිවීමට කිසිඳු හේතුවක් නැත. ඒවා අහඹු ලෙස හටගනී. (අනියති වාදය)

බුදුදහමේ කර්මය යමෙකුගේ වර්තමාන තත්වයට හේතුවු කරුණු මොනවාද හා ස්වඋත්සාහය හේතුවෙන් කෙනකුට තමාගේ අනාගතය යහපත් කර ගත හැකි අන්දම පිළිබඳ විග්‍රහයක් සිදු කරයි. දේවවාදය හා දෛවය පිළිබඳ විශ්වාස කරන්නන් මෙයට විරුද්ධ මතයක් දරයි.

කර්ම වර්ගීකරණය
මූලික වර්ග

  කුසල කර්ම

   අකුසල කර්ම

   අහෝසි කර්ම

විපාක දීමේ කාල අනුව

  දිට්ඨ ධම්ම වේදනීය (මේ භවයේදීම පලදෙන කාර්ම )

   උපපජ්ජ වේදනීය (ඊළඟ භවයේ දී පලදෙන කාර්ම)

   අපරාපරිය වේදනීය (සසර දිගින් දිගටම පලදෙන කාර්ම)

   අහෝසි (පළදීමට අවකාස නොලබා අහෝසිවන කාර්ම)

විපාක කෘත්‍ය අනුව

  ජනක කර්ම

  ප්‍රතිසන්දි සිත ලබාදියහැකි කර්ම ( උපත සිදු කරයි )

  උපස්ථම්භක කර්ම

  උපත අනුව ලැබිය යුතු දුක/සැප ලැබීමට අනුබලදේ. ( දුක් සහිත ස්ථානයක උපත සිදුවී නම් වඩ වඩාත් දුක් විඳීමටද, සැප ඇති ස්ථානයක උපත සිදුවීනම් වඩවඩා සැප ලබාදීමටද සමත් වේ. )

  උපපීඩක කර්ම

  උපත අනුව ලැබිය යුතු දුක/සැප ලැබීම බාධාකරයි. ( දුක් සහිත ස්ථානයක උපත සිදුවී නමුත් දුක නොලබා සැප ලබාදීම ) (සැප ඇති ස්ථානයක උපත සිදුවීනමුත් සැප නොලබා දුක් විඳීමට සැලැස්වීම.)

  උපඝාතක කර්ම

  උපත අනුව ලැබිය යුතු දුක/සැප ලැබීම නැතිකරදමයි

ප්‍රතිසන්දි සිත ඇතිකිරීමට බලපාන ජනක කර්ම

ගරුක කර්ම

අනිවාර්යයෙන් ම ඊළඟ භවය සිදුකරන කුසල පක්ෂයේ මහග්ගත කුසලකර්ම හා අකුසල පක්ෂයේ ආනන්තරිය පාප කර්ම මෙනයින් සැලකේ.

ආසන්න කර්ම

මරණාසන්න මොහොතේ ඉද්රිපත්වෙන කුසල හෝ අකුසල කර්ම

ආචිණ්ණ කර්ම

ජීවිතයේ පුරුද්දක් ලෙස කල කර්ම හා නැවත නැවතත් සිහිකළ කර්ම

කටත්තා කර්ම

දැඩි චේතනාවක් නැතිව සිදු කරන කර්ම

කර්මය පිළිබද තව කරුණු දැනගන්න.

තෙරුවන් සරණයි.....!

නිර්මාණය - ශ්‍රද්ධා ධහම් ප්‍රදීපය සංවිධානය ප්‍රධාන කාර්්‍යාලයේ සදහම් කාර්්‍යයකි.
ශ්‍රද්ධා ධහම් ප්‍රදීපය සංවිධානය

වෙන්දේසිවත්ත
හෙට්ටිපොල

කර්ම විපාක


Sumbat II. (gruz. სუმბატ II; umro 988.), iz dinastije Bagrationi, bio je gruzijski knez Tao-Klardžetije i vladar Klardžetije od 943. godine do svoje smrti.

Sumbat je bio jedini sin Davida I., kojega je naslijedio kao knez Klardžetije. O njegovom se životu malo zna. Gruzijski hagiograf iz 10. stoljeća, Giorgi Merčule, kao i dodatak u rukopisu Evanđelja iz samostana Parhali nazivaju ga eristavt-eristavi ("vojvoda od vojvoda") i eristavi ("vojvoda"). Prema navodima Konatantina Porfirogeneta u njegovom djelu O upravljanju carstvom, Sumbat je bio oženjen njegovom rođakinjom, kćerkom Bagrata I., s kojom je imao dva sina:
 David II.
 Bagrat

Izvori

Gruzijski vladari
Bagrationi

Sumbat II. od Klardžetije


Alice Wong (nascida em 27 de março de 1974, em Indianápolis, nos Estados Unidos) é uma ativista dos direitos das pessoas com deficiência que vive em São Francisco, Califórnia.

Vida pregressa
Alice Wong nasceu nos subúrbios de Indianápolis, nos Estados Unidos, filha de pais que imigraram de Hong Kong para os Estados Unidos. Ela nasceu com atrofia muscular espinhal, uma doença neuromuscular, e parou de andar aos sete ou oito anos.

Alice frequentou a Indiana University – Purdue University Indianapolis, onde se formou em inglês e sociologia, em 1997. Ela obteve um mestrado da Universidade da California, em São Francisco, em sociologia médica, em 2004.

Carreira
Alice Wong é fundadora e coordenadora de projetos do <i>Disability Visibility Project</i> (DVP), um projeto que coleta histórias orais de pessoas com deficiências nos EUA, executado em coordenação com o StoryCorps. O DVP foi criado antes do 25º aniversário da Lei dos Americanos com Deficiências de 1990. Até 2018, o projeto havia coletado aproximadamente 140 histórias orais.

Alice também trabalha no projeto Disabled Writers, que é financiado por uma bolsa de Alice Wong e pelo Disability Project. Disabled Writers é um recurso para ajudar os editores a se conectarem com escritores e jornalistas deficientes. #CripLit é uma série de chats no Twitter para escritores com deficiência com a romancista Nicola Griffith, e #CripTheVote é um movimento online apartidário que incentiva a participação política de pessoas com deficiência. Alice discute seu ativismo em Narrabase.

Alice atua como membro do conselho consultivo para asiáticos e habitantes das ilhas do Pacífico com deficiências da Califórnia (APIDC). Ela foi nomeada pelo presidente para o Conselho Nacional de Deficiência, uma agência federal independente que assessora o presidente, o Congresso e outras agências federais sobre políticas, programas e práticas de deficiência, de 2013 a 2015.

Em 2015, Alice Wong participou da recepção na Casa Branca para o 25º aniversário da Lei dos Americanos com Deficiência via robô de telepresença. Ela foi a primeira pessoa a visitar a Casa Branca e o presidente por meio da presença via robô.

Prêmios
2007 - Prêmio Martin Luther King Jr., em sua alma mater na UCSF.

2010 - Prêmio Mayor's Disability Council Beacon.

2010 - Primeiro prêmio Chancellor's Disability Service Award.

2016 - Prêmio de Liderança Paul G. Hearne da Associação Americana de Pessoas com Deficiência.

2020 - Bolsista da Ford Foundation Disability Futures.

2020 - 100 mulheres da BBC.

2021 - Prêmio de "Melhor Ator Coadjuvante", no New Jersey Web Fest, por sua atuação em Someone Dies In This Elevator.

Bibliografia

 2018: Resistência e Esperança: Ensaios de Pessoas com Deficiência. Ed.
 2020: Visibilidade da deficiência: histórias em primeira pessoa do século XXI. Knopf Doubleday Publishing Group. Ed.
 2021: Disability Visibility (adaptado para jovens adultos): 17 histórias em primeira pessoa para hoje . Imprensa Delacorte.
 2022: Ano do Tigre: A Vida de um Ativista. Vintage.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Blogueiras dos Estados Unidos
Blogueiros dos Estados Unidos
Pessoas vivas
Nascidos em 1974
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2020
Ativistas dos Estados Unidos

Alice Wong


All Down the Line est une chanson du groupe de rock britannique The Rolling Stones parue en 1972 dans l'album Exile on Main St.. Bien qu'à un moment donné, il devrait être le premier single de l'album, le morceau est finalement publié en face B du single Happy en 1972, puis celui de Plundered My Soul (qui n'apparait que sur la réédition de l'album) en 2010.

Description
Écrite par Mick Jagger et Keith Richards, "All Down the Line" est une chanson rock électrique directe qui ouvre la face quatre d'Exile on Main St.. Une version acoustique de la chanson a été enregistrée en 1969 pendant les premières sessions de ce qui devenir Sticky Fingers. L'enregistrement a eu lieu à Nellcôte, la villa louée de Keith Richards en France, et aux Sunset Sound Studios de Los Angeles.

Les Rolling Stones ont donné à une station de radio de Los Angeles une démo de "All Down the Line" à jouer pendant qu'ils conduisaient et l'ont écoutée à la radio.

Après la sortie d'Exile sur Main St., Allen Klein a poursuivi les Rolling Stones pour rupture de règlement parce que All Down the Line et quatre autres chansons de l'album ont été composées alors que Jagger et Richards étaient sous contrat avec sa société, ABKCO. ABKCO a acquis les droits de publication des chansons, lui donnant une part des redevances d'Exile on Main St., et a pu publier un autre album de chansons des Rolling Stones précédemment publiées, More Hot Rocks (Big Hits & Fazed Cookies).

Musicians

 Mick Jagger: chant
 Keith Richards: guitare rythmique, chœurs
 Mick Taylor: guitare slide
 Bill Wyman: basse
 Charlie Watts: batterie
 Nicky Hopkins: piano
 Bobby Keys: saxophone
 Jim Price: trompette et trombone
 Kathi McDonald: chœurs
 Bill Plummer: contrebasse
 Jimmy Miller: maracas

Performances en concert
Les Rolling Stones ont interprété All Down the Line à chaque tournée de 1972 à 1981 et ont inclus la chanson à chaque tournée depuis la Voodoo Lounge Tour (1994-95).

Des performances en concert de juin 1972 et novembre 1981 ont été incluses dans les films de concert Ladies and Gentlemen: The Rolling Stones et Let's Spend the Night Together, respectivement. Une version live de la chanson de mai 1995 est apparue en tant que face B du single Like a Rolling Stone (Live) faisant la promotion de l'album Stripped. Une performance de 2006 a été enregistrée sur le film de concert Shine a Light et l'album de bande originale qui l'accompagne. Malgré la popularité de All Down the Line en tant que chanson live, il s'agissait de sa première apparition sur un album live officiel. Une performance de mars 2016 a été incluse en bonus sur Havana Moon, bien qu'elle n'apparaisse pas dans le film du même nom.

Références

Chanson de 1972
Chanson interprétée par les Rolling Stones
Chanson écrite par Jagger/Richards
Chanson ferroviaire

All Down the Line


විලියම් සැල්ස්බරිගේ ක්‍රියාකාරකම්වලට කෙටි කලකට පසුව මොවුන් දිස් වන්නට විය. සැල්ස්බරි ප්‍රොතෙස්තන්ත්‍රවාදියෙකු වූ අතර ඔහුගේ අධ්‍යයනයන් මහාද්වීපයේ නව ආගමික අදහස් සමඟ බද්ධ කළේය. අනෙක් අතින් ගෘෆර්ඩ් රොබට් කතෝලිකයෙකු වූ අතර එම ආකාරයෙන්ම වැදගත් වේල්ස ව්‍යාකරණයන් ප්‍රකාශයට පත් කළේය. ඔහු 1567 දී මිලාන් නඟරයට පිටුවහල් කෙරිණි. විලියම් මෝගන් විසින් බයිබලයේ සම්පූර්ණ පරිවර්තනයක් 1588 දී ප්‍රකාශයට පත් කිරීමත් සමඟ වේල්ස භාෂාවේ හා සාහිත්‍යයේ විශාල ඉදිරි පියවරක් ඇති වේ.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Welsh_literature#Other_humanists_and_scholars

වෙනත් මානවවේදීන් පඬිවරුන්


Mit dem Goldene Kamera Nachwuchspreis wird bei der jährlich veranstalteten Verleihung der Goldenen Kamera eine junge Nachwuchsschauspielerin oder ein Nachwuchsschauspieler geehrt. Die Auszeichnung, eine reguläre Goldene-Kamera-Statuette, ist mit einem Preisgeld von 20.000 Euro dotiert und wird von der jährlich wechselnden Expertenjury vergeben. Im Gegensatz zu den übrigen Darstellerpreisen erfolgt keine öffentliche Bekanntgabe von Nominierungen. Die Identität des Preisträgers wird erst im Rahmen der Goldene-Kamera-Verleihung bekanntgegeben.

Geschichte
Die Auszeichnung wurde ursprünglich als "Lilli-Palmer-Gedächtniskamera" 1989 rückwirkend für Leistungen des Film- und Fernsehjahres 1988 vergeben und ehrte nur Nachwuchsschauspielerinnen.

2003 wurde neben der Prämierung von Anneke Kim Sarnau als beste Nachwuchsschauspielerin erstmals die "Curd-Jürgens-Gedächtniskamera" für männliche Nachwuchsschauspieler verliehen, die Matthias Schweighöfer erhielt. Die beiden Preise waren jeweils mit 10.000 Euro dotiert, zur Hälfte gestiftet von Mercedes-Benz und Curd Jürgens' Witwe Margie Schmitz, von der die Initiative zur neuen Auszeichnung ausgegangen war.

Im Folgejahr wurden beide Preise zur "Lilli-Palmer-&-Curd-Jürgens-Gedächtniskamera" zusammengelegt und mit einem Preisgeld von 20.000 Euro dotiert. Sie waren in Erinnerung an die deutschsprachigen Schauspieler Lilli Palmer (1914–1986) und Curd Jürgens (1915–1982) benannt. Um die Auszeichnung konkurrieren seitdem sowohl weibliche als auch männliche Schauspieltalente.

Von 2013 bis 2015 trug die Auszeichnung den Namen "Hörzu Nachwuchspreis". Seit 2016 wird sie als "Goldene Kamera Nachwuchspreis" verliehen.

Preisträger

Siehe auch
 New Faces Award
 Shooting Star (Auszeichnung)

Weblinks
 Offizielle Webpräsenz der Goldenen Kamera.

Einzelnachweise

Nachwuchspreis
Erstverleihung 1989
Darstellerpreis

Goldene Kamera Nachwuchspreis


فالكيريس أو فتيات فالكيري هي رواية صدرت عام 1992 للكاتب باولو كويلو.

والكتاب متعلّق بالسيرة الذاتية، لكنه من أنواع السير التي يتم الإخبار عنها من شخص ثالث. تتعامل الرواية مع طرد الأرواح والشياطينِ الشخصية واكتشاف قوة الشخص في مواجهة هذه الأشياء. تتطرق الرواية أيضاإلى العلاقات بين الناس، في هذه الحالة، باولو وزوجته.

حبكة القصة
تضمنت الحبكة القصصية للرواية باولو ذاهباً إلى صحراء موييف لاجتماع «الفتيات الإسطوريات» أنفسهم، وهم مجموعة محاربين من النساء التي تجتاز الصحراء على الدراجات البخارية.
في بداية القصّة، «جي» سيد باولو كويلو يريه نسخة من قصيدة ل أوسكار وايلد التي تقول «نحطّم الذي نحبُّ» ويكون هذا الموضوع مركزي في القصّة.

 إن القصة هي قصّة باولو وزوجته بينما يبدأون مغامرة لإيجاد الملاك الحارس الخاص بهما.

مراجع

وصلات خارجية
 آراء القراء على موقع أبجد حول رواية فتيات فالكيري

انظر أيضا
 باولو كويلو
 الخيميائي
 الجبل الخامس

روايات 1992
روايات بالبرتغالية
روايات باولو كويلو
روايات برازيلية
روايات سير ذاتية
روايات برازيلية 1992

فالكيريس


كنيسة الصرادوسي، قرية رئيسية تابعة لمركز دسوق التابع لمحافظة كفر الشيخ في جمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية كنيسة الصرادوسي من القرى القديمة، حيث وردت باسم «كنيسة سردوس» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت باسم «كنيسة سردوس» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني وردت باسم «كنيسة سردوس» في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية الغربية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «كنيسة السرادوسي» ضمن قرى مديرية الغربية.

الوحدة المحلية بقرية كنيسة الصرادوسي

القرية الرئيسية هي قرية كنيسة الصرادوسي، وتتبعها 4 قرى فرعية و35 عزبة وكفر ونجع:

 كنيسة الصرادوسي: (بركات، راغب، غزال، نجيب العام، عبد الرازق الفار، دسوقي الفار، تجمع داود صقر، تجمع شاهين، تجمع المصري).
 لاصيفر البلد: (محرم، الغنيمة، كوم أبو طاحون، أبو سترة، متولي رجب، عدس، جلانتي، صقر، عبد القوي غنيم).
 منشأة علي أغا: (قرداحي قبلي، قرداحى شرقي، قرداحي غربي، الشوايشة، عبد الحليم الفار، فريد الفار، الملاعب، البنايين، تجمع كريم والقبلاوي).
 أبيوقا: (الدقدوقي، جويدة، شوكت الفار، الريس، الحنطور (أبو راس)، الصاج، الصايغ).
 دمرو سليمان: (عزبة الأربعين).

السكان

بلغ عدد سكان كُنيِّسة الصرادوسي 7,838 نسمة حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006، منهم 3,904 ذكر و3.934 أنثى.

انظر أيضاً

 دسوق
 دسوق (مركز)

مصادر

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لمركز ومدينة دسوق.
 التقسيم الإداري لمركز دسوق.
 كفراوي - دليل محافظة كفر الشيخ، مركز دسوق.

كنيسة الصرادوسي


Sundvolden Grand Prix, tidligere Grand Prix Norefjell (2011–2012) og Hadeland Grand Prix (2013–2015), er et cykelløb som siden 2011 arrangeres sammen med Ringerike Grand Prix (RGP) af Ringerike Sykkelklubb. Det havde oprindelig start på Hønefoss og mål på Norefjell, men blev i 2013 flyttet til Hadeland med start og mål forskellige steder, og har siden 2016 haft start ved Sundvolden Hotel med rute omkring Tyrifjorden og mål ved Kleivstua på toppen af Krokkleiva. Løbet er siden 2013 klassificeret som kategori 1.2 af UCI og er en del af UCI Europe Tour.

Historie
I forbindelse med at RGP overlod sin status som UCI-rangeret etapeløb til Tour of Norway i 2011 og genopstod som et endagsløb, blev Grand Prix Norefjell startet som et tilsvarende søsterløb, men med en stejl stigning op til Norefjellstua som afslutning. Det var kun det første år at løbet endte på Norefjell som planlagt, for i 2012 blev det oprindelige løb aflyst på grund af fare for snevejr og et erstatningsløb for eliteklassen blev arrangeret med start og mål i Hønefoss og foregik omkring Tyrifjorden. Erstatningsløbet blev navngivet "Tyrifjorden Rundt" efter det historiske løb med samme navn.

I 2013 fik løbet UCI-klassificering 1.2 og ændret navn til Hadeland Grand Prix, med Hadeland som område for ruten, men første år var fortsat med start og mål på Hønefoss. I 2014 havde løbet start i Brandbu og afslutning opad Lynnebakken i Gran, mens det i 2015 havde både start og mål på Jaren. I 2016 ændret løbet igen navn, til Sundvolden Grand Prix, og har siden da haft start ved Sundvolden Hotel på Sundvollen, går en runde omkring Tyrifjorden og afslutter med en stigning opad Krokkleiva.

Vindere

Referencer

Eksterne henvisninger

 Resultater fra alle år – FirstCycling.com

Etableret i 2011

Sundvolden Grand Prix


Colonel Karol Joseph "Bo" Bobko (December 23, 1937 – August 17, 2023) was an American aerospace engineer, U.S. Air Force officer, test pilot, and  a USAF and NASA astronaut.  Bobko was the first graduate of the U.S. Air Force Academy to travel in space and the first person to fly on a space shuttle on three different missions: STS-6, STS-51-D, STS-51-J.

Early life and education
Colonel Bobko was born on December 23, 1937, in Queens, New York, to a family with Polish and Lithuanian roots. He graduated from Brooklyn Technical High School in 1955 before receiving a Bachelor of Science degree from the United States Air Force Academy in 1959. In 1970, he earned a Master of Science degree in aerospace engineering from the University of Southern California.

Military service
Bobko was a member of the first graduating class of the U.S. Air Force Academy. Subsequent to receiving his commission and navigator rating, he attended pilot training at Bartow Air Base, Florida, and Vance Air Force Base, Oklahoma. He completed his flight training and received his pilot wings in 1960.

From 1961 to 1965, he flew F-100 and F-105 aircraft while assigned as a pilot with the 523d Tactical Fighter Squadron at Cannon Air Force Base, New Mexico, and the 336th Tactical Fighter Squadron at Seymour Johnson Air Force Base, North Carolina. He attended the Aerospace Research Pilot School at Edwards Air Force Base, California, and was assigned as an astronaut to the USAF Manned Orbiting Laboratory (MOL) program in 1966.

Bobko logged over 6,600 hours flight time in the F-100, F-104, F-105, T-33, T-38, and other aircraft.

NASA career
Bobko became part of NASA Astronaut Group 7 in September 1969 after the cancellation of the Manned Orbiting Laboratory (MOL) program. He was a crewmember on the highly successful Skylab Medical Experiment Altitude Test (SMEAT) – a 56-day ground simulation of the Skylab mission, enabling crewmen to collect medical experiments baseline data and evaluate equipment, operations and procedures.

Bobko was a member of the astronaut support crew for the Apollo–Soyuz Test Project (ASTP). This historic first international manned space flight was completed in July 1975. Subsequently, he was a member of the support crew for the Space Shuttle Approach and Landing Tests conducted at Edwards Air Force Base. He served alternately as CAPCOM and prime chase pilot during these Approach and Landing Test (ALT) flights.

In preparation for the first flight of Columbia (STS-1) Bobko served as the lead astronaut in the test and checkout group at Kennedy Space Center.

A veteran of three space flights, Bobko logged a total of 386 hours in space. He was the first graduate of the US Air Force Academy to travel in space and the first astronaut to fly on three different shuttle missions. He was the pilot on STS-6 (April 4–9, 1983); and was the mission commander on STS-51-D (April 12–19, 1985) and STS-51-J (October 3–7, 1985).

Spaceflight experience

Bobko was pilot for STS-6, which launched from Kennedy Space Center in Florida, on April 4, 1983. During the maiden voyage of Challenger, the crew deployed a large communications satellite (TDRS-1) and the rocket stage (Inertial Upper Stage) required to boost it to geosynchronous orbit. The STS-6 crew also conducted the first Shuttle spacewalk (EVA) and additionally conducted numerous other experiments in materials processing and the recording of lightning activities from space. There were also three Getaway Specials activated on the flight. After 120 hours of orbital operations, Challenger landed on the concrete runway at Edwards Air Force Base in California, on April 9, 1983.

On his second mission, Bobko was the commander of STS-51-D which launched from Kennedy Space Center on April 12, 1985. The mission was to deploy two communications satellites, perform electrophoresis and echocardiograph operations in space, in addition to accomplishing other experiments. When one of the communications satellites malfunctioned, the first unscheduled spacewalk was made to activate the satellite which required rendezvous and operations with the remote manipulator arm. After 168 hours of orbital operations, Discovery landed on Runway 33 at Kennedy Space Center on April 19, 1985.

Bobko's final flight was as commander of STS-51-J, the second Space Shuttle Department of Defense mission, which launched from Kennedy Space Center on October 3, 1985. This mission carried classified payloads for the Department of Defense and was the second time that a Shuttle mission was used solely for Department of Defense activities. This was the maiden voyage of Atlantis. After 98 hours of orbital operations, Atlantis landed on Edwards Air Force Base Lakebed Runway 23 on October 7, 1985. Bobko became the first person to fly on three different Space Shuttles. He was the only astronaut to have flown on the maiden flights of two Space Shuttles.

Post-NASA career
In 1988, Bobko retired from NASA and the Air Force to join the firm of Booz Allen Hamilton, in Houston, Texas. At Booz Allen he was a principal and managed efforts dealing with human space flight. His areas of emphasis were: high performance training simulation, hardware and software systems engineering, spacecraft checkout and testing, space station development and program integration.

In 2000, Bobko joined SPACEHAB, Inc. in Houston, Texas, where he was Vice President for Strategic Programs. He led an organization that develops concepts, processes and hardware for future spaceflight applications. In 2005, Bobko joined Science Applications International Corporation (SAIC) as Program Manager for the NASA Ames Research Center Simulation Laboratories (SimLabs) contract.

Personal life and death
Bobko was married to F. Dianne Welsh and had a daughter and a son. He resided with his wife in Half Moon Bay, California.

Bobko died of complications of an unspecified degenerative disease of the nervous system in Half Moon Bay on August 17, 2023, at age 85.

Awards and honors
 Defense Superior Service Medal
 Legion of Merit
 Distinguished Flying Cross
 Defense Meritorious Service Medal
 Meritorious Service Medals (2; 1970 and 1979)
 NASA Exceptional Service Medals (2)
 NASA Space Flight Medals (3)
 Johnson Space Center Group Achievement Awards (6)
 Air Force Academy Jabara Award (1983)
 Cradle of Aviation Museum Long Island Air & Space Hall of Fame
 U.S. Astronaut Hall of Fame (May 7, 2011).
 Fellow of the Society of Experimental Test Pilots (2020)

See also

References

External links

 Astronautix biography of Karol J. Bobko

1937 births
1983 in spaceflight
1985 in spaceflight
2023 deaths
American aerospace engineers
American people of Lithuanian descent
American people of Polish descent
American test pilots
Aviators from New York (state)
Booz Allen Hamilton people
Brooklyn Technical High School alumni
Businesspeople from Houston
Engineers from New York City
Military personnel from New York City
NASA people
People from Queens, New York
Recipients of the Defense Superior Service Medal
Recipients of the Distinguished Flying Cross (United States)
Recipients of the Jabara Award
Recipients of the Legion of Merit
Recipients of the Meritorious Service Medal (United States)
Recipients of the NASA Exceptional Service Medal
Space Shuttle program astronauts
U.S. Air Force Test Pilot School alumni
United States Air Force Academy alumni
United States Air Force astronauts
United States Air Force officers
United States Astronaut Hall of Fame inductees
USC Viterbi School of Engineering alumni

Karol J. Bobko


«Little Green Bag» (Pequeña bolsa verde en inglés) es una canción escrita por los músicos holandeses Jan Visser y George Baker (en los créditos figura con el nombre Hans Bouwens), y grabada por la George Baker Selection, haciéndose cargo la banda de los costos de producción. Fue el primer sencillo de la George Baker Selection, lanzado bajo el sello discográfico Negram. El lado b fue «Pretty Little Dreamer». En 1970, "Little Green Bag" apareció luego en el álbum, Little Green Bag, de la banda George Baker Selection.

La canción alcanzó el noveno puesto en el Dutch Top 40, y el tercer puesto en Bélgica. En el verano de 1970, alcanzó el puesto número 16 en la lista de la revista Cash Box y el puesto número 21 en la Billboard en los Estados Unidos. En 1992, la canción fue incluida en la película Reservoir Dogs, convirtiéndola en un clásico de culto. Además en ese año la canción alcanzó el puesto número 1 en Japón, ya que fue utilizada en una publicidad de whisky.

Versiones
 En los años 1970, Luigi Albertelli tradujo la canción al italiano, con el título Un passatempo; esta versión también fue grabada por la cantante italiana Nada. Con el título La borsetta verde fue grabada también por la banda i Punti Cardinali.

 En 1999, Tom Jones lanzó una versión de la canción, grabada junto a la banda canadiense Barenaked Ladies para el disco Reload.

 In 2007, The Ventures grabó una versión en su álbum Rocky!.

En la cultura popular
 La canción está incluida en la banda sonora de la película Reservoir Dogs de Quentin Tarantino y aparece en la escena inicial previo a la aparición de los créditos.
 Utilizada en la intro de la película Trainspotting
 Es interpretada en el capítulo "Jazzy and the Pussycats" de Los Simpsons.
 Es interpretada en el episodio "Back in the Red Part 2" de la serie Red Dwarf.
 Es interpretada en el episodio "Chokin' and Tokin'" de la serie Freaks and Geeks.
 Es interpretada en el episodio "Last Night Gus'" de la serie Psych.
 Forma parte de la banda sonora del corto belga Snorstok.
 Es interpretada en el avance internacional de la película Despicable Me.
 Es interpretada en el episodio "Sex, Death and Nudity" de la serie Coupling, en el cual se parodia la escena de Reservoir Dogs en que los actores usan trajes similares para asistir a un funeral.
 Es interpretada en un comercial televisivo de la marca de cerveza Heineken.
 Fue usada para promover la telenovela chilena llamada Machos, transmitida por Canal 13 en 2003.
 Fue utilizada en un comercial televisivo australiano para la marca de vehículos Toyota en 2005.
 Fue usado en un episodio de la serie de la BBC Top Gear cuando James May exhibió un Maserati Bora durante el tercer episodio de la sexta temporada transmitido originalmente el 12 de junio de 2005.
 Fue utilizada en el videojuego "Under The Skin" de Capcom.
 Que aparece en Good Vibes del episodio "Floatopia".
 Se utilizó en un comercial de televisión para Scruffs Hardwear.
 En 2012 fue utilizado por la cadena de televisión Nine television Network en Australia, para el anuncio de la comedia dramática House Husbands.
 Es la cortina musical de la serie documental En el camino (Argentina).
 Una versión se usa al final del tercer episodio de la temporada de The Guild "The Return", como los compañeros del Guldies entran en la LAN party.
 En los Simpsons, temporada 29, Lisa Simpson camina y va sumando animales abandonados que desea rescatar del abandono.

Referencias

Canciones de 1969
Canciones de Tom Jones
Canciones de George Baker Selection
Canciones en inglés

Little Green Bag


Tangerine er en amerikansk film fra 2015, filmen er instrueret af Sean Baker og med Kitana Kiki Rodriguez, Mya Taylor, Karren Karagulian og Mickey O'Hagan i hovedrollerne.

Medvirkende
 Kitana Kiki Rodriguez som Sin-Dee
 Mya Taylor som Alexandra
 Karren Karagulian som Razmik
 Mickey O'Hagan som Dinah
 James Ransone som Chester
 Alla Tumanian som Ashken
 Luiza Nersisyan som Yeva
 Arsen Grigoryan som Karo
 Ian Edwards som Nash
 Clu Gulager som Cherokee

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2015
LGBT-relaterede film fra USA
Dramafilm fra USA

Tangerine


ඇල්ෆ‍්‍රඩ් දොරේඅප්පා (විපත: 1975 ජූලි 27), හිටපු නගරාධිපතිවරයෙකි (යාපනය). ත්‍රස්තවාදීන් විසින් ඝාතනය කරනලදී.

1975 මරණ
ත්‍රස්තවාදය - ශ්‍රී ලංකා
චරිත කතා

ඇල්ෆ‍්‍රඩ් දොරේඅප්පා


Abumarkubul (Balaeniceps rex), numită și pasărea gheată, pasărea sabot, este o pasărea foarte mare care trăiește în desișurile de papirus nepătrunse ale Nilului superior. Corpul este uniform gri-cenușiu. Are o talie mare, având o lungime de 120 cm și o greutate 6,7 kg. Picioarele sunt lungi, iar aripile late și lungi. Ciocul este enorm (are o lungime de 19 cm), asemănător unei ghete de lemn sau unui sabot. Când zboară, își trage gâtul înapoi, sprijinindu-și pe umeri capul său mare, cu ciocul masiv. Zboară greu și nu o face decât la mare nevoie. Masculul este ceva mai mare decât femela. Se hrănește cu pești, broaște, pui de crocodil și cu șerpi de apă, precum și rozătoare și păsări tinere de apă, pe care le prinde și le reține cu ciocul său de o formă unică la păsări. Este singura specie a familiei Balaenicipitidae. Această pasăre este numită de indigeni "abu-marakub" (în traducere "tatăl sabotului").

Referințe

Legături externe

 Avibase - the world bird database

Păsări din Africa subsahariană
Fauna Africii de Est
Pelecaniformes
Păsări descrise în 1850

Abumarkub


Çapkın, şu anlamlara gelebilir:

Çapkın; Hızlı çok koşan at, Hızlı gitmek, akın etmek, Akıncı anlamlarına gelmektedir öz Türkçede.

https://dergipark.org.tr/tr/download/article-file/900526

https://dergipark.org.tr/tr/download/article-file/1424408#:~:text=%C3%A7apk%C4%B1n%20%3D%20haydut%20(kr%C5%9F.%20%C3%A7ag,%C3%A7apkun).

Medya
 Çapkın, 2005-2006 yılları arasında Show TV'de yayınlanan Türk televizyon dizisi.

Müzik
 Çapkın, Candan Erçetin'e ait albüm.

Diğer
 Çapkınlık

Çapkın


Hans Sachs (5 November 1494 – 19 January 1576) was a German Meistersinger ("mastersinger"), poet, playwright, and shoemaker.

Biography
Hans Sachs was born in Nuremberg (). As a child he attended a singing school that was held in the church of Nuremberg. This helped to awaken in him a taste for poetry and music. His father was a tailor. He attended Latin school () in Nuremberg
. When he was 14 he took up an apprenticeship as a shoemaker.

After the apprenticeship, at age 17, he was a journeyman and set out on his Journeyman years (Wanderjahre or Walz), that is, travelling about with companions and students. Over several years he worked at his craft in many towns, including Regensburg, Passau, Salzburg, Munich, Osnabrück, Lübeck, and Leipzig.

In 1513 he reached the small town of Wels, where he remained for a time, devoting himself to the cultivation of the fine arts. The Emperor Maximilian I chanced to pass through this town with his dazzling retinue, and the young poet allowed himself to be carried away by the splendour of the court. The prince placed him in the halls of the palace of Innsbruck. Later Hans Sachs quit the court and went to Schatz and Munich.

In the same year, he took up a kind of apprenticeship to become a mastersinger at Munich. Lienhard Nunnenbeck, a linen weaver, was his master. In 1516 he settled in Nuremberg and stayed there for the rest of his life. On 1 September 1519 he married Kunigunde Creutzer (1502–1560). He had seven children, but all died while he was still alive.  He married again on 2 September 1561, this time to the young widow Barbara Harscher.

The great event of his intellectual life was the coming of the Reformation; he became an ardent adherent of Luther, and in 1523 wrote in Luther's honor the poem beginning "The nightingale of Wittenberg, which is heard everywhere" (), and four remarkable dialogues in prose, in which his warm sympathy with the reformer was tempered by counsels of moderation. In spite of this, his advocacy of the new faith earned him a reproof from the town council of Nuremberg, and he was forbidden to publish any more "pamphlets or rhymes" (). It was not long, however, before the council itself openly threw in its lot with the Reformation.

Works

He wrote over 6000 pieces of various kinds. Exact numbers vary widely in secondary literature, mainly because it is not always clear if a piece is an independent work or part of a larger work. Also, certain works may be put in different categories by different authors. His productivity is especially remarkable because he kept working as a shoemaker throughout his life. (As far as is known, the Mastersingers did not as a common practice write or sing for money.) His works include

Mastersongs () proper (about 4200)
other poems and songs
Carnival plays
Tragedies
Comedies
Prose dialogues
Fables
 Religious tracts, including "A wonderful prophecy of the papacy about how things will go for it up until the end of the world" () in collaboration with Andreas Osiander (1527).

Assessment
His mastersongs were not published, being intended solely for the use of the Nuremberg Meistersinger school, of which Sachs was the leading spirit. His fame rests mainly on the "spoken poems" () which include his dramatic writings. His "tragedies" and "comedies" are, however, little more than stories told in dialogue, and are divided by convenient pauses into a varying number of acts. Sachs had little idea of the essentials of dramatic construction or the nature of dramatic action.

The subjects are drawn from the most varied sources, but particularly the Bible, the classics and the Italian novelists. He succeeds best in the short anecdotal Fastnachtsspiel or Shrovetide play, where characterisation and humorous situation are of more importance than dramatic form or construction.

Some of his farces have been played on the modern stage. Among these are:
 Der fahrende Schüler im Paradies (1550)
 Das Wildbad (1550)
 Das heiss Eisen (1551)
 Der Bauer im Fegefeuer (1552)

As a fictional character
Hans Sachs is the subject of an opera (1840) by Albert Lortzing. He is a leading character in Richard Wagner's opera Die Meistersinger von Nürnberg (1868).

References

External links

Spiegel.de (some Works in German)
fh-augsburg.de (other works in German)
ni.schule.de (more works in German)
R. Wagners Die Meistersinger von Nürnberg

1494 births
1576 deaths
Musicians from Nuremberg
German Lutherans
Converts to Lutheranism from Roman Catholicism
16th-century German poets
16th-century German male writers
Shoemakers
German male poets
German male dramatists and playwrights
16th-century German dramatists and playwrights
German male composers
16th-century German composers
16th-century German musicians
16th-century male writers

Hans Sachs


Kumyk may refer to:
 Kumyks
 Kumyk language

Language and nationality disambiguation pages

Kumyk


Râul Valea Dracului se poate referi la una din următoarele cursuri de apă din România.

Listă de râuri omonime
 Râul Valea Dracului, Gârcin
 Râul Valea Dracului, Olteț
 Râul Valea Dracului, Șcheiu
 Râul Valea Dracului, Timiș
 Râul Valea Dracului, Valea Castanului
 Râul Valea Dracului, Văleni
și
 Râul Moara Dracului, Valea Caselor
 Râul Valea Dracilor

Alte articole cu nume asemănătoare
 Râul Dracea Mare
 Râul Dracea Mică
 Pârâul Dracilor
 Râul Drăgan (dezambiguizare)
 Râul Valea Dragă
 Râul Valea Dracului (dezambiguizare)
 Râul Moara Dracului (dezambiguizare)

Articole conexe
 Comuna Dracea, Teleorman
 Drăculești (dezambiguizare)
 Drăgan
 Cascada Moara Dracului, cascadă din Munții Bucegi
 Moara Dracului - monument al naturii, arie protejată de interes național ce corespunde categoriei a III-a IUCN (rezervație naturală de tip geologic), situată în județul Suceava, pe teritoriul administrativ al orașului Câmpulung Moldovenesc
 Valea lui Dragomir, Buzău
 Valea Dragului, Giurgiu
 Valea Drăganului, Cluj

Dezambiguizare
Valea Dracului, Raâul
Toponime românești

Râul Valea Dracului (dezambiguizare)


Israel's Border Wars 1949–1956 is a 1993 book written by Benny Morris about the Arab infiltration from Egypt, Jordan, Lebanon and Syria into Israel after the 1948 Arab–Israeli War and before the 1956 Suez Crisis.

Morris contends that the Arab infiltration into Israel and the Israeli retaliatory response, including the 1952 raid on Beit Jala, that left four civilians dead, and the Qibya Massacre, that left at least 65 civilians dead, set patterns of behavior that were to characterize the Arab–Israeli conflict for decades to come.

See also
 1952 Beit Jala raid
 Qibya massacre
 Unit 101
 Reprisal operations

References
 Israel's Border Wars 1949–1956: Arab Infiltration, Israeli Retaliation, and the Countdown to the Suez War, (Oxford: Clarendon Press, 1993)

External links
 Benny Morris, Israel's Border Wars 1949-1956: Arab Infiltration, Israeli Retaliation, and the Countdown to the Suez War, 1997 edition  published by Oxford University Press. . No preview as of July 2022.

1993 non-fiction books
Books about the Arab–Israeli conflict

Israel's Border Wars, 1949–1956


Vignes Vins Randos, une manifestation annuelle française liée à l'œnotourisme en Val de Loire.
 Veritas Volume Replicator, une architecture système de réplication informatique, commercialisée par la société NortonLifeLock (anciennement Symantec Corporation)
 en  (), réacteur nucléaire à eau légère (VVR).
 Відомості Верховної Ради (ВВР), le bulletin de la Verkhovna Rada (VVR), en Ukraine.

VVR


حي حلب الجديدة هو أحد أكبر أحياء مدينة حلب في سورية، وهي منطقة سكنية منظمة وحديثة البناء تعتمد في أغلبها نظام الجمعيات السكنية. يعتبر حي حلب الجديدة توسعاً لمدينة حلب من الجهة الغربية، ويقسم إلى قسم شمالي وقسم جنوبي.

ومن جمعيات حلب الجديدة :
 جمعية البحوث العلمية.
 جمعية التموين.
 جمعية المهندسين.
 جمعية قرطبة.
 جمعية الصيادلة.
 جمعية الكهرباء.
 جمعية الإسكان العسكري.
 جمعية الشهداء.
 جمعية الشعب.
والعديد من الجمعيات الأخرى.

ومن مدارس حلب الجديدة :
 مدرسة حسين طبرة الابتدائية.
 مدرسة الشرطة الابتدائية.
 مدرسة موسى بن نصير الثانوية والإعدادية (ذكور).
 مدرسة الأسرة التموينية الإعدادية سابقا (ش صالح مشاعل حاليا)(ذكور).
 مدرسة قتيبة بن مسلم الباهلي الإعدادية للبنات.
* ثانوية أسعد عقيل للبنات.
والعديد من المدارس الأخرى.

و من أهم الشوارع في هذا الحي :

شارع ابن عربي .
حيث يحتوي على المشفى السوري التخصصي و هو من أفضل المشافي في مدينة حلب بالإضافة إلى مشفى الشهباء التخصصي .
كما يحتوي على مقسم شرطة حلب الجديدة و فرع مكافحة المخدرات بحلب .

و يحتوي على العديد من المساجد و منها :

جامع الغفران
جامع الإيمان
جامع سعد بن الربيع
جامع الرحمة
جامع الشيخ عمر الحلبي

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لحلب الجديدة:

انظر أيضاً

 حي الزبدية
 حي باب النيرب
 بادنجك
 حي الجلوم
 الجبيلة
 حي الجديدة
 حلب الجديدة
 الشيخ مقصود
 السريان الجديدة
 حي البياضة
 أحياء حلب

مراجع

أحياء حلب

حلب الجديدة


Bystré este o comună slovacă, aflată în districtul Vranov nad Topľou din regiunea Prešov, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2011 număra 2.662 de locuitori.

Istoric
Localitatea Bystré este atestată documentar din 1312.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Bystré, Vranov nad Topľou


Peter Canero (født 18. januar 1981 i Glasgow, Skotland) er en skotsk tidligere fodboldspiller (forsvarer/midtbane). Han spillede én kamp for det skotske landshold, en venskabskamp mod Danmark i 2004.

På klubplan spillede Canero i hjemlandet for henholdsvis Kilmarnock og Dundee United. Han havde også kortvarige ophold hos Leicester i England samt hos New York Red Bulls i den amerikanske Major League Soccer, før han stoppede karrieren i 2006.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Skotland
Fodboldspillere fra Leicester City F.C.
Fodboldspillere fra Dundee United F.C.
Fodboldspillere fra Kilmarnock F.C.
Fodboldspillere fra New York Red Bulls
Personer fra Glasgow

Peter Canero


Regency architecture encompasses classical buildings built in the United Kingdom during the Regency era in the early 19th century when George IV was Prince Regent, and also to earlier and later buildings following the same style.  The period coincides with the Biedermeier style in the German-speaking lands, Federal style in the United States and the French Empire style.  Regency style is also applied to interior design and decorative arts of the period, typified by elegant furniture and vertically striped wallpaper, and to styles of clothing; for men, as typified by the dandy Beau Brummell and for women the Empire silhouette.

The style is strictly the late phase of Georgian architecture, and follows closely on from the neo-classical style of the preceding years, which continued to be produced throughout the period. The Georgian period takes its name from the four Kings George of the period 1714–1830, including King George IV. The British Regency strictly lasted only from 1811 to 1820, but the term is applied to architecture more widely, both before 1811 and after 1820; the next reign, of William IV from 1830 to 1837, has not been given its own stylistic descriptor.  Regency architecture is especially distinctive in its houses, and also marked by an increase in the use of a range of eclectic Revival styles, from Gothic through Greek to Indian, as alternatives to the main neoclassical stream.

The opening years of the style were marked by greatly reduced levels of building because of the Napoleonic Wars, which saw government spending on building eliminated, shortages of imported timber, and high taxes on other building materials.  In 1810 there was a serious financial crisis, though the only major asset class not to lose value was houses, at least in London, mainly because the low level of recent building had created pent-up demand.  After the decisive victory at the Battle of Waterloo in 1815 ended the wars for good, there was a long financial boom amid greatly increased British self-confidence. Most Regency architecture comes from this period.

Houses
Many buildings of the Regency style have a white painted stucco facade and an entryway to the main front door (usually coloured black) which is framed by two columns. In town centres the dominance of the terraced house continued, and crescents were especially popular.  Elegant wrought iron balconies and bow windows came into fashion as part of this style.  Further out of town the suburban "villa" detached house was popular in a range of sizes. Whereas most earlier Georgian housing for the middle classes had little ornament, the Regency period brought modest architectural pretensions to a much wider range of buildings, in a relaxed and confident application of the classical tradition as filtered through Palladianism.

For large country houses a range of picturesque styles were available, and the Gothic Revival was gathering strength, with many architects able to turn to different styles as their patron required. Ashridge (to 1817), Belvoir Castle and Fonthill Abbey (to 1813, now demolished), were all by James Wyatt, whose late career specialized in extravagant Gothic houses. Sezincote House (1805), designed by Samuel Pepys Cockerell, is a Neo-Mughal country house for a "nabob" returned from British India.  Brighton Pavilion (to 1822) by John Nash, the seaside home of the Prince Regent, is Indian on the exterior, but the interiors include attempts at a Chinese style by Frederick Crace.

Churches
Until the Church Building Act of 1818, church building had been at a very low ebb for over 50 years. The Act allocated some public money for new churches required to reflect changes in population, and a commission to allocate it.  Building of Commissioners' churches gathered pace in the 1820s, and continued until the 1850s. The early churches, falling into the Regency period, show a high proportion of Gothic Revival buildings, along with the classically inspired.  Strict Greek Revival buildings were mixed with those continuing the modified Baroque and Roman Neoclassical traditions.

Public buildings
The period saw a great increase in public buildings, at both the national and local level. In London, three bridges were built over the Thames between 1813 and 1819: Vauxhall Bridge, Waterloo Bridge and Southwark Bridge, all privately financed by toll charges. Shops began to be included systematically into newly planned developments, and the covered arcade of shops was introduced, with the Burlington Arcade in London (1815–19) the earliest.

Leading architects

John Nash was the architect most associated with the Regency style; he was fully in tune with the commercial requirements of developers and designed the Regency terraces of Regent's Park and Regent Street in London.  He had many pupils who disseminated his style, or in the case of Pugin rebelled against it. In London itself there are many streets in the style in the areas around Victoria, Pimlico, Mayfair and other central districts.  John Soane was more individualistic, one of a number of European experimenters in Neoclassicism, but details from his inventive buildings were often picked up by other architects.

The public buildings of George Dance the Younger, City Architect of London from 1768, were precursors of the Regency style, though he designed little himself after 1798. Robert Smirke could produce both classical (British Museum) and Gothic designs, and also mainly worked on public buildings.  With Nash and Soane he was one of the Board of Works' architects during the peak Regency period.  A large commission of the period was the expansion of Windsor Castle for the king, which eventually cost over a million pounds, over three times the original budget.  Smirke, Nash, Soane and Jeffry Wyatville were invited to tender, Wyatville winning the competition.  He was a prolific designer, mostly for country houses, new-built or refurbished, able to work in a variety of styles.  His uncle James Wyatt was a leading architect of the previous generation, and James' sons Benjamin Dean Wyatt and Philip Wyatt were also successful architects in the period.

Locations
Apart from London, a number of English towns hold especial concentrations of Regency architecture.  Several of the least-spoiled of these are new resort towns, attempting to emulate the success of Bath, Somerset and Buxton, spas which had been extensively developed in the mid-century Georgian period and the 1780s respectively.  Brighton and other coastal resorts had become fashionable, and other towns that greatly expanded were Royal Leamington Spa in Warwickshire, the Clifton suburb of Bristol, Tunbridge Wells, Newcastle upon Tyne, and Cheltenham, "perhaps the most complete surviving Regency town".

Excellent examples of Regency properties dominate Brighton and Hove in East Sussex; in particular in its Kemp Town and Brunswick (Hove) estates.

See also

Buildings and architecture of Brighton and Hove
Hollywood Regency

Notes

References
Esher, Lionel, The Glory of the English House, 1991, Barrie and Jenkins,
Jenkins, Simon (1999), England's Thousand Best Churches, 1999, Allen Lane,
Jenkins, Simon (2003), England's Thousand Best Houses, 2003, Allen Lane,
Musson, Jeremy, How to Read a Country House, 2005, Ebury Press,
John Julius Norwich, The Architecture of Southern England, Macmillan, London, 1985,
Pevsner, Nikolaus. The Englishness of English Art, Penguin, 1964 edn.
Strong, Roy: The Spirit of Britain, 1999, Hutchison, London,
 Sir John Summerson, Georgian London, (1945), 1988 revised edition, Barrie & Jenkins, . (Also see revised edition, edited by Howard Colvin, 2003)

External links
 Regency Society, a Brighton & Hove group promoting preservation of Regency architecture

A01
British architectural styles
Georgian architecture

Regency architecture


Sputnik Krizi, 4 Ekim 1957´de Sovyetler Birliği´nin uzaya fırlattığı Sputnik yapay uydusunun ardından ABD ve SSCB arasında yaşanan kriz. Uzay Yarışı bu krizle başlamıştır.

1950´lerin başında hem ABD hem de SSCB uzaya ilk uyduyu fırlatmak için birbirleriyle bir yarış içine girmişlerdi.İki devletin başarısız denemelerinin ardından hiç beklenmedik bir zamanda SSCB, bir basketbol topu büyüklüğünde 85 kg ağırlığındaki Sputnik 1 uydusunun yörüngeye oturtulduğunu açıkladı. Bu ABD için tam bir şoktu. Bu olay hem uzay teknolojisinde yarışında geride kalmak demekti hem de daha önemlisi, bu denemeyi başaran Sovyetlerin nükleer bir silahı ABD üzerine gönderebileceği paranoyası tüm Amerikalıların aklına girmişti. Bunun hemen ardından, ABD bir dizi fırlatma daha denedi ancak hiçbirinde başarıya ulaşamadı. Sovyetler, 3 Kasım 1957´de bu kez uzaya giden ilk canlı olan Layka adlı köpeği taşıyan Sputnik 2 uydusunu da başarıyla fırlattı. Bu, Uzay Çağı´nı açma yarışını Sovyetlerin kazandığı anlamına geliyordu.

Kronoloji
 4 Ekim 1957 SSCB: Sputnik 1 (83.6 kg) fırlatıldı
 3 Kasım 1957 SSCB: Sputnik 2 (508.3 kg) Laika ile beraber fırlatıldı
 6 Aralık 1957 ABD: Vanguard TV-3 kalkış platformunda patladı
 3 Şubat 1958 SSCB: Sputnik 3 denemesi başarısız oldu
 5 Şubat 1958 ABD: İkinci Vanguard denemesi başarısız oldu
 5 Mart 1958 ABD: Explorer 2 denemesi başarısız oldu
 17 Mart 1958 ABD: Vanguard 1 (1.47 kg) fırlatıldı
 26 Mart 1958 ABD: Explorer 3 yörüngede
 28 Nisan 1958 ABD: Üçüncü Vanguard denemesi başarısız oldu (Kalkış sırasında devrildiği için bu mekiğe İngilizler alaycı bir şekilde Sputnik´le kafiyeli olsun diye devrilen mekik anlamına gelen Flopnik demeye başladılar)
 15 Mayıs 1958 SSCB: Sputnik 3 (1,327 kg) yörüngede
 27 Mayıs 1958 ABD: Vanguard denemesi dördüncü kez başarısız oldu
 26 Haziran 1958 ABD: Vanguard beşinci kez başarısız oldu
 26 Temmuz 1958 ABD: Explorer 4 yörüngeye girdi ve van Allen radyasyon kemerlerini haritaladı
 24 Ağustos 1958 ABD: Explorer 5 denemesi dördüncü kez başarısız oldu
 26 Eylül 1958 ABD: Vanguard denemesi altıncı kez başarısız oldu

Ayrıca bakınız
 Sputnik Programı

Kaynakça

Soğuk Savaş
Amerika Birleşik Devletleri-Sovyetler Birliği ilişkileri
Kriz
Uzay çalışmaları
Avrupa tarihi
Teknoloji yarışları

Sputnik Krizi


أندريه غويسدون ( في بونيفيل)  لاعب كرة قدم فرنسي معتزل كان يجيد اللعب في خط الدفاع .

لعب غويسدون في أندية كاين (1967-1971) موناكو (1971-1976) باستيا (1976-1978) بوردو (1978) نيس (1978-1981) .

تولى غويسدون تدريب أندية فيري تشاتيلون (1984-1988) أنغرز (1995) أنغرز مجددا (1995-1997) .

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
مدافعو كرة قدم رجالية
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو باستيا
لاعبو بوردو
لاعبو كاين
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو موناكو
لاعبو نيس
مدربو كرة قدم فرنسيون
مدربو نادي أنجيه
مدربو نادي بريست
مواليد 1948
وفيات 2020

أندريه غويسدون


Belejringen af Antwerpen (, , ) var et slag mellem tyske og belgiske, britiske og franske armeer omkring den befæstede by Antwerpen under 1. verdenskrig. Tyske tropper belejrede en belgisk garnison af fæstningstropper, den belgiske feltarmé og den britiske Royal Naval Division i Antwerpen-området efter den tyske invasion af Belgien i august 1914. Byen, som var omgivet af forter, der blev kaldt den nationale skanse, blev belejret i syd og øst af tyske styrker. De belgiske styrker i Antwerpen gennemførte tre udfald i slutningen af september og begyndelsen af oktober. Det forstyrrede tyske planer om at sende tropper til Frankrig, hvor der var brug for forstærkninger til at imødegå de franske armeer og det British Expeditionary Force (BEF).

Et tysk bombardement af de belgiske befæstninger med tungt og supertungt artilleri blev indledt den 28. september. Den belgiske garnison havde intet håb om sejr, hvis ikke den blev undsat. Trods den britiske marinedivision 3. oktober gennembrød tyskerne den ydre ring af forter lykkedes det ikke. Da den tyske fremrykning begyndte at stramme sammen om en korridor vestfra til byen langs den hollandske grænse til kysten, gennem hvilken belgierne i Antwerpen havde holdt kontakt med resten af det ubesatte Belgien, indledte den belgiske felthær en tilbagetrækning til kysten. Den 9. oktober overgav den tilbageværende garnison sig, tyskerne besatte byen og nogle britiske og belgiske tropper undslap til Holland mod nord og blev interneret der resten af krigen. Belgiske tropper fra Antwerpen trak sig tilbage til Yser floden, tæt på den franske grænse, og gravede sig ned for at indlede forsvaret af den sidste ubesatte del af Belgien og udkæmpe slaget ved Yser mod den 4. tyske armé i oktober og november 1914. Den belgiske armé holdt ud i området til den i slutningen af 1918 deltog i den allierede befrielse af Belgien.

Baggrund

Strategisk sammenhæng

Byen Antwerpen blev forsvaret af talrige forter og andre forsvarsstillinger under ledelse af militærguvernør general Victor Deguise og blev anset for at være uindtagelig. Siden 1880'erne havde belgisk forsvarsplanlægning været baseret på at holde en barriere af forter langs Meuse ved Liege, og der hvor Meuse og Sambre floderne løb sammen ved Namur. Det havde det formål at forhindre franske eller tyske hære i at krydse floden med mulighed for at trække sig tilbage til den nationale skanse ved Antwerpen, som en sidste mulighed til de europæiske stormagter, som garanterede Belgiens neutralitet, kunne intervenere. Den nationale skanse bestod af et dusin ældre forter omkring 5 km fra byen. De var bygget i 1860'erne med en enceinte omkring byen ned mod Schelde mundingen i hver ende og med oversvømmede grøfter omkring enceinten og forterne. Hovedforsvarslinjen bestod af en ring af  10-15 km udenfor byen, som var bygget efter 1882. En gruppe på to forter og tre kystbatterier forsvarede Schelde, og der var forberedt oversvømmelser. Forter bygget ved Liège og Namur ved Meuse var af lignende model for at være "barrierer og brohoveder", en forreste forsvarslinje i tilfælde af en invasion fra øst eller sydøst.

Tysk invasion

Den 2. august 1914 nægtede Belgiens regering tyske tropper at passere gennem landet til Frankrig, og natten mellem den 3. og 4. august beordrede den belgiske generalstab 3. division til Liège for at obstruere den tyske fremrykning. Tyskland invaderede Belgien om morgenen den 4. august. Dækket af 3. division, fæstningsgarnisonen i Liège, en skærm af kavaleridivisioner og enheder fra Liège og Namur sluttede den belgiske hær op ved floden Geta, og den 4. august havde 1. division samlet sig ved Tienen, 5. division ved Perwez, 2. division ved Leuven og 6. division ved Wavre, hvor de dækkede det centrale og vestlige Belgien og forbindelsen til Antwerpen. Tysk kavaleri dukkede op ved Visé tidligt den 4. august og fandt broen ødelagt og belgiske tropper på vestbredden. Tyskerne fandt et vadested, krydsede floden og tvang belgierne til at trække sig tilbage mod Liège. Samme aften stod det klart for den belgiske overkommando, at 3. division og garnisonen i Liège stod i vejen for en stor invasionsstyrke.

Den 5. august begyndte belejringen af Liège, da tyskerne forsøgte at erobre den befæstede by Liège ved et overraskelsesangreb og derpå forsøgte et natangreb, som brød sammen i forvirring til general Erich Ludendorff fik styr på infanteriet. Ludendorff angreb igen omkring middag den 6. august og stødte ikke på modstand i byen. Den belgiske 3. division var trukket tilbage til Gete, og tyske Jägerenheder (let infanteri) begyndte at rykke nordpå til Diest og Hasselt. Den 12. august angreb tysk kavaleri og Jägere i slaget ved Haelen og blev drevet tilbage efter et ti timer langt slag. Den 17. august havde et stort antal tyske tropper krydset grænsen til Belgien mellem Meuse, Demer og Gete trods de ødelæggelser, som den belgiske hær og den paramilitære Garde Civique havde foretaget. De belgiske stillinger på den højre (sydlige) flanke af Gete var truet af en omgående bevægelse gennem Huy. Den 18. august angreb tyskerne igen og erobrede Halen, gik ind i Tienen og angreb 1. division frontalt på den nordlige flanke. Det afviste 1. division, omend med stort besvær.

Med den viden at fem tyske korps og seks reservekorps var i Belgien og uden støtte fra den franske armé og British Expeditionary Force fik den belgiske felthær ordre til at trække sig tilbage mod Antwerpen om aftenen den 18. august. Den ankom den 20. august uden megen indblanding fra den tyske fortrop, bortset fra en træfning mellem 1. division og det tyske 9. korps ved Tienen, hvor belgierne led tab på  Bruxelles, den belgiske hovedstad, blev erobret den 20. august samtidig med, at den belgiske felthær ankom ved Antwerpen. Namur faldt den 24. august, samtidig med at felthæren afgik fra Antwerpen mod Bruxelles. Den belgiske regering under Charles de Broqueville forlod Bruxelles og flyttede til Antwerpen for at undgå at blive fanget af tyskerne, som udskilte 3. reservekorps fra 1. armé til at dække byen fra stillinger på begge sider af Dyle-kanalen. En brigade fra 4. reservekorps blev sendt ind for at besætte Bruxelles. 9. reservekorps fik ordre til at rykke til Antwerpen den 22. august.

Optakt

Den tyske angrebsplan
Som led i Alfred von Schlieffens og senere von Moltkes plan mellem 1898 og 1914, var der en plan om at isolere Antwerpen for at imødegå muligheden af, at belgiske styrker forstærket med britiske kunne true de tyske armeers nordflanke under invasionen af Frankrig. Planen forudså indsættelse af 11 divisioner fra syv reservekorps øst for den nationale skanse, hvor oversvømmelser var umulige. I 1914 blev belejringen udført af kun seks divisioner, hvoraf en måtte bruges til at bevogte Liège–Bruxelles jernbanen mellem Tienen og Bruxelles og området mellem Bruxelles og Antwerpen. Beseler opgav førkrigsplanen og gennemførte et angreb fra syd for Antwerpen mod forterne Walem, Sint-Katelijne-Waver og derpå en udvidelse nordpå i området ved forterne ved Koningshooikt, Lier, Kessel, fire mellemværker, floden Nete og en oversvømmelse omkring 400 meter bred. 6. og 5. reserve marine og 4. Ersatz Division tvang belgiske forposter 6-8 km tilbage den 28. september og dannede en dækningslinje fra Nete til Schelde ved Mechelen. Bag dækningslinjen blev der opstillet belejringsartilleri øst og syd for Mechelen, klar til at indlede et bombardement af forterne Sint-Katelijne-Waver og Walem og Dorpveld, og Bosbeek-skanserne nordøst for Sint-Katelijne-Waver blev angrebet med 20 cm morterer og feltforsvaret mellem forterne, Nete broerne og Antwerpen vandstillingerne nord for Walem blev bombarderet af andre svære kanoner.

Belgiske forsvarsforberedelser
Belgiske ingeniører havde arbejdet med at bygge forsvarsstillinger omkring Antwerpen siden begyndelsen af krigen, og stillinger mellem forterne var blevet opført, oversvømmelser etableret og forterrænnet ryddet for forhindringer. Rydningerne viste sig uheldige, da det gjorde forterne synlige. Skyttegrave kunne kun graves en meter dybe på grund af det høje grundvandsspejl og havde ingen overdækning. Under den tyske fremrykning til Mechelen besatte den belgiske armé den 4. sektor mellem 3. sektor og Schelde, kun lette styrker holdt 3. sektor og 4. division holdt sektoren omkring Dendermonde. 1. og 2. division blev sendt til 3. sektor og 5. division lå i reserve bag dem.

Belejringen

Første udfald, 24.–26. august

Den belgiske hær foretog et første udfald fra Antwerpen for at hjælpe franske og britiske tropper, der var i kamp ved Sambre og ved Mons kanalen. Operationen havde til formål at distrahere 3. og 9. reservekorps, som observerede Antwerpen og afskære tysk kommunikation gennem Leuven og Bruxelles. Efter rekognoscering den 24. august rykkede fire divisioner sydpå fra Mechelen næste dag. Det efterlod en division infanteri og kavaleridivisionen i reserve. Udfaldet blev stoppet den 26. august efter efterretning om, at briterne og franskmændene havde trukket sig tilbage, og at Joseph Joffre, den øverstkommanderende for den franske armé, ikke havde til hensigt at angribe med det samme. De belgiske styrker vendte tilbage til Antwerpen. Natten mellem den 25. og 26. august blev byen bombarderet af tyske Zeppeliner luftskibe. Ti belgiske civile blev dræbt, men bombardementet slog fejl med hensyn til at undergrave moralen i garnisonen. Den 27. førte rapporter til tyske overkommando OHL til at von Moltke troede, at den belgiske armé havde mistet sin offensive kapacitet og beordrede brigaden fra 4. reservekorps i Bruxelles til at rykke sydpå og slutte sig til korpset ved Péronne. Den 2. september rapporterede tyske efterretningskilder i Bruxelles at ca. 40.000 britiske tropper var gået i land ved Ostende, havde besat kysten vestpå til Boulogne og forstærkede den belgiske armé i Antwerpen. Beseler angreb den 4. september med tre divisioner på hver side af Schelde mod Termonde og erobrede fæstninger og sprængte broerne mod nord.

Andet udfald, 9.–13. september

Efter afslutningen af det første udfald sluttede den belgiske felthær sig til fæstningstropperne og forbedrede forsvaret mellem forterne, mens de tyske belejrere konsoliderede deres stillinger på den øst-vestlige linje 13 nord for Bruxelles og 6-8 km fra de ydre forter. Den 31. august fik Beseler ansvar for at de tyske styrker var i sikkerhed mod undsætningsforsøg vestfra. Landsturm bataljoner blev overført fra den Generalgouverneur, som var udpeget til at administrere det besatte Belgien, feltmarskal Von der Goltz og en division fra det tyske marinekorps blev beordret til området. Den 1. september fik belgierne besked om, at tyskerne var i færd med at forberede en fremrykning mod den belgiske vestlige flanke ved Schelde ved Dendermonde. De belgiske hærledere havde modtaget rapporter om at 9. tyske reservekorps og 6. division fra 3. reservekorps var ved at blive afløst af Marine divisionen og Landwehr tropper. Tyskerne havde modtaget rapporter fra agenter om et nært forestående udfald fra Antwerpen, troppekoncentrationer i det vestlige Belgien og det nordlige Frankrig og ankomsten af britiske tropper til Ostende. Med koncentrationen af flere tropper og Landsturm ved Bruxelles i gang forårsagede rapporterne ingen alarm.

Den belgiske hærledelse mente at det tyske angreb den 4. september var en finte og begyndte at planlægge et nyt udfald for at tilskynde tyskerne til at tilbagekalde de tropper, som blev overført til Frankrig og afbryde tyske forbindelseslinjer i det centrale Belgien. Tyske troppetilbagetrækninger blev set mellem 5. og 7. september. Et frontalt angreb blev anset for umuligt i batragtning af omfanget af tyske skyttegrave, men et angreb mod den østlige flanke blev anset for muligt. To divisioner skulle blive inde i stillingerne ved Antwerpen, mens tre divisioner og kavaleri skulle angribe mod Aarschot. Vigtige overgange over Demer og Dyle floden blev hurtigt taget, Aarschot blev erobret den 10. september, kavaleriet nåede byen Leuven. Den tyske 6. reservedisivion og 9. reservekorps blev kaldt tilbage til regionen, hvor de sluttede sig til 30. division fra 15. korps fra Alsace, som foretog operationer mod udfaldet mellem 10. og 13. september omkring Bruxelles. Den belgiske fremrykning blev stoppet og hæren trak sig tilbage til Antwerpen den 13. september.

Tredje udfald, 26.–27. september

Den tyske koncentration af tropper på den sydøstlige side af linjen havde efterladt et hul mod nord fra Dender til den hollandske grænse. Hullet strakte sig omkring 20 km fra der hvor Dender løber ud i Schelde floden ved Dendermonde, og herigennem holdt forsvarerne i Antwerpen kontakt med det vestlige Belgien og de allierede styrker, som opererede ved kysten og i Nordfrankrig. Efter belejringen af Maubeuge i Frankrig blev det super-tunge tyske artilleri flyttet til Antwerpen, der ligesom Liège og Namur ikke ville kunne holdes, med mindre den blev indføjet i den allierede hovedfrontlinje, ligesom de befæstede områder ved Verdun og Belfort i Frankrig. Den 25. september anmodede den franske generalstab om et nyt udfald fra Antwerpen, og den belgiske generalstab begyndte at planlægge en ny operation. Tegn på tyske forberedelser til et generalangreb på Antwerpen betød, at de styrker som kunne deltage i udfaldet blev færre. 5. division, dele af 4. division og kavaleridivisionen, som holdt stillingerne på den vestlige side af den nationale skanse ved Dendermonde og Waasland, angreb tyske tropper, som rykkede vestpå fra Aalst. Selv om det lykkedes det at komme et lidt stykke frem, førte et modangreb fra 37. Landwehr brigade støttet af artilleri, til at angrebet blev opgivet. Den 28. september begyndte det tyske bombardement af Antwerpen fæstningen.

Slaget

Bombardement
Det tyske bombardement begyndte den 28. september. Det tyske belejringsskyts blev styret af observationsballoner til at ramme kanonplaceringer, flankestillinger og magasiner, som var de vigtigste dele af forterne, og havde kl. 18 den følgende dag med ekstraordinær præcision gjort for Sint-Katelijne-Waver umuligt at hold og forårsaget omfattende ødelæggelser på fort Walem. Forberedelser til at evakuere den belgiske armé til Ostende blev indledt af den belgiske hærs hovedkvarter den 29. september og sårede, rekrutter, utrænede soldater, krigsfanger, transportmidler, udstyr, ammunition og industrimaskiner blev gradvis flyttet væk fra Antwerpen. Vejen ud af byen krydsede Schelde på to smalle pontonbroer i byens centrum og ved Burcht. Tog måtte køre sydpå langs den højre bred, krydse Rupel nær tyske infanteristillinger kun 9 km fra belejringsartilleriet ved Mechelenog derpå krydse jernbanebroen ved Temse 19 km borte. Fra 29. september til 7. oktober kørte der tog uden lanterner om natten uden at møde modstand. 4. division samledes ved Dendermonde, hvor et tysk angreb var ventet, og kavaleridivisionen bevogtede flodlinjen for at beskytte flugtruten mellem Dendre og kysten. Tidligt den 29. september informerede den belgiske premierminister, Charles de Broqueville, briterne, at hvis alle de ydre forter gik tabt, ville regeringen og felthæren på 65.000 mand trække sig tilbage til Ostende og overlade det til de 80.000 fæstningstropper at holde Antwerpen så længe som muligt. Den næste dag appellerede de Broqueville formelt til den britiske og den franske regering om hjælp.

Tyske angreb

Den 1. oktober begyndte det tyske angreb på forterne Sint-Katelijne-Waver, Walem og Bosbeek og Dorpveld skanserne af 5. reserve og marine divisionen. Klokken 11 var fort Walem blev alvorligt beskadiget og fort Lier var blevet ramt af en 41 cm granat, fort Koningshooikt og Tallabert og Bosbeek skanserne var stort set ubeskadigede og det mellemliggende område mellem Fort Sint-Katelijne-Waver og Dorpveld skansen bar blevet erobret. Et modangreb var slået fejl og 4. division var blevet reduceret til 4.800 infanterister. De belgiske hærførere beordrede den venstre fløj af hæren til at trække sig tilbage til en forsvarslinje nord for Nete, som dækkede hullet i den ydre forsvarslinje og holdt byen udenfor rækkevidde af det tyske super-svære artilleri. Proklamationer, som advarede indbyggerne om at kong Albert 1. og hans regering ville forlade Antwerpen, blev sat op i løbet af dagen.

Fort Sint-Katelijne-Waver og Dorpveld skansen blev taget i løbet af natten mellem 1. og 2. oktober, men Walem og Bosbeek skansen blev ikke erobret før om eftermiddagen den 2. oktober, efter at alle disponible tyske kanoner var blev brugt til at bombardere dem. Tysk bombardement af kanonstillinger, ødelæggelse af magasiner og knaphed på belgisk ammunition førte til at fortene Walem og Koningshooikt faldt i hænderne på tyskerne og til at de resterende stillinger i 3. sektor blev evakueret eller overgav sig - bortset fra Duffel skansen. Den belgiske 2. division på den østlige side af 3. sektor begyndte at trække sig tilbage over Nete ved middag og en time senere begyndte 1. division at trække sig tilbage til en ufærdig mellemstilling fra Rumst 3 km nordvest for fort Walem til Duffel og Lisp, 1½ km ovenfor Lier, som havde brohoveder ved Duffel, Anderstad og Lier. 2. division blev afløst af 5. division og overgik til reserven. Tyskerne gjorde ingen forsøg på forfølgelse under tilbagetrækningen, trods det at oversvømmelsen på den sydlige bred af Nete kun var 20-30 cm dyb og patruljer rapporterede at intet forsøg var blevet gjort på at afskære retræteruten fra Antwerpen.

Duffel-skansen blev evakueret den 3. oktober efter at garnisonen var løbet tør for ammunition og den tyske artilleribeskydning skiftede over til fort Kessel på flanken af indbruddet. Den næste dag begyndte det super-svære artilleri at bombardere fortet, hvilket tvang garnisonen til at opgive fortet og tyske forberedelser til et angreb mod linjen ved Nete blev foretaget overfor Lier der hvor Grote og Kleine Nete mødes ved Duffel. Den britiske marinebrigade ankom overfor Lier i rekvirerede London busser den 4. oktober og besatte en stilling omkring den nordlige udkant af Lier, som viste sig at være sektioner af en lav grøft mellem hække, med en pigtrådsforhindring foran. Der foregik nogen forpostfægtninger i byen, og stillingen blev bombarderet af tysk artilleri, som briterne kun kunne svare igen på fra et pansret tog. Tyske angreb mellem Grote og Kleine Nete tvang forsvarerne tilbage og overskred Dendre. Der blev gjort forsøg på at krydse Schelde ved Schoonaarde og Dendermonde.

Ved daggry den 5. oktober krydsede to betaljoner af det tyske 26. reserveregiment Nete ved Anderstad gården 1½ km syd nedenfor Lier, under dækning af beskydning fra siden fra udkanten af Lier, ved hjælp af en træbro, som var bygget i et vandløb i nærheden. Overgangsstedet var skjult af bevoksning og de to betaljoner kunne holde flodbredden indtil det blev mørkt, hvor yderligere to bataljoner krydsede floden. Angreb ved Lier havde ført til erobring af byen op til linjen ved Kleine Nete og i flanken havde det nået linjen af oversvømmelser. Tysk artilleri indledte et bombardement af fort Broechem mod nord, og det blev ødelagt og evakueret den 6. oktober. De belgiske hærledere besluttede at fortsætte forsvaret af Antwerpen, da den tyske fremrykning ikke havde bragt de indre forter og byen indenfor skudvidde af det tunge tyske artilleri. Ordrer om et modangreb mod de tyske bataljoner på nordbredden blev ikke udstedt før kl. 1.15 den 6. oktober og nåede ikke frem i tide til alle de belgiske og britiske enheder i området. Angreb, som blev gennemført på lokalt initiativ af nogle belgiske enheder, som generobrede noget område inden de blev slået tilbage. Forsvarerne trak sig tilbage til en anden ufærdig stilling halvvejs mellem Nete og de indre forter fra Vremde 8 km sydøst for centrum af Antwerpen til vejen mellem Lier og Antwerpen og derpå sydvest på omkring Kontich i løbet af dagen. Marinebrigaden rykkede til skyttegrave nord for Lier–Antwerpen vejen under kommando af den 2. belgiske division.

På den vestlige flanke ved Dendermonde ved Schelde, 29 km syd for Antwerpen blev Landwehr Brigade 37 forstærket med Reserve Ersatz Brigade 1 og forsøgte at krydse floden fra 5.-6. oktober ved Schoonaarde, Dendermonde og Baasrode, 5 km nede ad floden, men blev slået tilbage. Om eftermiddagen den 6. oktober holdt 3. og 6. division stadig fast foran de ydre forter mellem fort Walem og Schelde sydvest for Antwerpen og videre mod vest, men i syd og sydøst havde det tyske angreb nået en linje under 8-10 km fra byen, der ville være indenfor skudafstand af de tyske kanoner, så snart de blev bragt over Nete. 6. division blev rykket gennem Temse for at forstærke 4. division og kavaleridivisionen, som bevogtede flugtkorridoren mod vest. To britiske flåde brigader var ankommet den 6. oktober for at forstærke marinebrigaderne, men blev i stedet sendt afsted til fort 1-8 i den indre ring, hvor skyttegravene igen viste sig at være lave og jorden ryddet 450 meter frem, hvilket gjorde dem let genkendelige for de tyske artilleriobservatører.

I det nordlige Frankrig havde tyske tropper været involveret i gensidige omringningsforsøg fra Aisne og nordpå siden september og var nået til Arras. Lens blev erobret af 1. bayerske reservekorps den 5. oktober. Tre tyske kavalerikorps havde forsøgt en ny omringning mod nord og 4. kavalerikorps var nået til Zwartberg og Mont des Cats nær Ypres. Den tyske hærs fremrykning truede med at spærre den vestlige retræterute for den belgiske hær ud af Antwerpen. Den 6. oktober førte diskussioner mellem briterne og belgierne til en beslutning om at trække felthæren tilbage til den vestlige bred af Schelde, hvor den kunne holde forbindelse til en undsætningsstyrke, og undgå at blive fanget på østbredden. Om natten mellem den 6. og 7. oktober krydsede 1., 3. og 5. division floden og sluttede sig til kavaleriet, 4. og 6. division mens de otte forter i den indre ring blev overtaget af fæstningstropper. Forbindelsesskyttegraver mellem fort 2 og 7 blev besat af to britiske flådebrigader og 4. og 7. fæstningsregiment med den belgiske 2. division og den britiske marinebrigade i reserve. De britiske styrker under ledelse af generalmajor Archibald Paris blev af marineminister Winston Churchill beordret til at fortsætte forsvar så længe som muligt, og være parat til at krydse over til vestbredden frem for at deltage i en overgivelse.

Tidligt om morgenen den 7. oktober krydsede to bataljoner af Landwehr Regiment 37 Schelde ved Schoonaerde i både i tyk tåge. Den belgiske 6. division foretog flere modangreb, som blev slået tilbage og en bro blev bygget inden aften, hvorover resten af regimentet krydsede. Bredden af retræteruten fra Antwerpen var blevet reduceret til under 19 km i bredden, hvilket fik de belgiske hærledere til at beordre felthæren til at trække sig tilbage bag Terneuzen kanalen, som løb fra Gent og nordpå til den hollandske grænse. 1. og 5. division, som havde haft de største tab, og en brigade fra 3. og fra 6. division trak sig først tilbage, og de resterende styrker i Antwerpen - undtagen 2. division dannede en flankedælkning ved Schelde og Durme. Den belgiske hærs hovedkvarter flyttede til Zelzate 40 km længere mod vest. En improviseret belgisk brigade lå ved Gent og britiske tropper i området blev anmodet om at rykke til Gent, efter at en tysk kavaleridivision blev rapporteret i nærheden af Kruishoutem 19 km mod sydvest. Senere på dagen trængte tyske tropper ind i fort Broechem og Massenhoven skansen mod nord uden at møde modstand, hvilket udvidede hullet i fæstningsringen omkring Antwerpen til 22 km og begyndte at flytte det supertunge artilleri over Nete, hvilket varede indtil den 8. oktober. Kl. 23.25 den 7. oktober begyndte tyske 15 cm haubitser at bombardere byen.

Om aftenen den 7. oktober holdt den belgiske 2. division, den britiske flådedivision og fæstningsgarnisonen en linje bestående af de indre forter ved Antwerpen. Den belgiske felthær var på vej vestpå mellem Gent og kysten, en fransk flådebrigade var på vej til Gent den 7. britiske division var samlet ved Brügge. Længere mod vest i et 80 km bredt hul sydvest for Gent dækkede allieret kavaleri området mellem Lens og Hazebrouck mod tre tyske kavaleridivisioner, som følte sig frem mod vest. Den 8. oktober blev Landwehr Brigade 37 forstærket ved Antwerpen med den bayerske Landwehr Brigade 1 og Ersatz Brigade 9 fra 4. Ersatz Division, som blev afløst af Marine Divisionen. Det tyske angreb trængte 13 frem, hvilket var nær Lokeren og også 13 km fra den hollandske grænse. Tysk luftrekognoscering havde rapporteret, at vejene vest for Antwerpen var ryddede og at mange folk var på vej nordpå mod grænsen, hvilket blev antaget at betyde, at den belgiske hær ikke forsøgte at undslippe mod vest. Den belgiske hærledelse forventede at trække 1. og 5. division tilbage med jernbanen, men mangel på rullende materiel førte til at de fleste tropper fulgte vejen, mens 2. division blev i Antwerpen. 3. division var ved Lokeren, 4. og 6. division var på hver sin flanke og kavaleridivisionen var mod vest, hvor den dækkede jernbanen til Gent.

Belgisk tilbagetrækning

4. og 6. division begyndte at trække sig tilbage i løbet af dagen, selv om de blev forsinket af den tyske fremrykning til Lokeren i løbet af natten mellem den 8. og 9. oktober, og hovedparten af felthæren rykkede vest for Gent–Zelzate kanalen, med bagtroppe fra Loochristy og nordpå. Den 4. brigade rykkede til Gent hvortil franske Fusiliers Marins ankom om morgenen. Den britiske 7. division rykkede fra Brügge til Ostende for at dække landgangen af 3. kavaleridivision, som begyndte at ankomme den 8. oktober. Om natten mellem 8. og 9. division var den belgiske felthær undsluppet fra Ostende og var samlet nordvest for Gent, der var garnisoneret med tre allierede brigader. Ved ostende 60 km fra Gent lå den 7. britiske og den 3. kavaleridivision. Ved Lokeren var det tyske angreb på Antwerpen begyndt at lukke flugtvejen og ved Antwerpen var tungt tysk artilleri blevet flyttet over Nete og var begyndt at bombardere for 3-5 i den indre ring om byen, hvor brande ikke kunne slukkes efter at vandværkerne var blevet ramt. Porte i fæstningsvolden i enceinten der hvor der var broer over de våde grøfter blev også bombarderet. Beskydningen af fort 3-5 gjorde ikke de store skader, men fort 1 og 2, som vendte mod øst, blev angrebet af Landwehr Brigade 26 for at omgå forterne 8–5, som vendte mod syd og afskære garnisonerne. Fejlagtige rapporter til de belgiske og britiske hærledere før daggry den 8. oktober om at fort 1, 2 og 4 var faldet, førte til en beslutning om at hvis de ikke blev generobret skulle den indre fæstningsring opgives ved aftenstid, og forsvarerne trækkes tilbage til byens fæstningsvolde, som var jordskanser med tilflugtrum underneden og havde caponierer, som stak ud i flankerne med voldgrave, som var 55 meter brede og 3-5 meter dybe foran sig.

Hærlederne besluttede at fortsætte forsvaret af Antwerpen med garnisonstropper og flytte den 2. belgiske division og de britiske tropper over Schelde, da de fejlagtige rapporter blev korrigeret og det blev besluttet at hvis forterne 1 og 2 gik tab skulle den britiske flådedivision trække sig tilbage til aften. Nyheder ankom om at forterne var faldet kl. 17 og ordrer blev sendt til den belgiske 2. division og briterne om at trække sig tilbage. Den belgiske division trak sig trinvis tilbage mellem kl. 18.30 og 20 og krydsede Schelde kl. 23.30. Briterne begyndte at trække sig tilbage kl. 19, men ordrer nåede ikke frem til første flådebrigade, hvoraf kun 1 bataljon trak sig tilbage. Kl. 21.30 blev fejltagelsen opdaget og resten af divisionen begyndte at krydse floden fra 22-23.30 og rykkede langs med den hollandske grænse. 1. flådebrigade nåede Schelde ved midnat, blot for at opdage at broerne var ved at blive sprængt og var under tysk bombardement. Tropperne krydsede floden i pramme og både og marcherede afsted til et mødepunkt ved Zwijndrecht, som blev nået kl. 4 den 9. oktober. Briterne fortsatte til Sint-Gillis-Waas, hvor der kom meddelelse om at tyskerne havde afbrudt jernbanen ved Moerbeke. Den britiske leder Commodore Henderson, besluttede at fortsætte mod den hollandske grænse i nord og kl. 22 blev ca. 1.500 mand, halvdelen af den oprindelige styrke, interneret mens omkring 40 strejfere havde held til at snige sig langs grænsen og undslippe.

De britiske styrker i Belgien fik instruks den 8. oktober om at række tilbagetrækningen af belgierne og briterne fra Antwerpen til Gent, Zelzate, Ostend, Torhout og Diksmuide og derpå slutte sig til den venstre flanke af BEF, mens den rykkede ind i Flandern. Den 9. oktober rykkede det meste af 7. division afsted for at slutte sig sig til de franske og belgiske styrker i Gent, da 3. kavaleridivision og resterne af 7. division samledes ved Brügge. Den 87. franske territorial division fik ordre til at stoppe sin fremrykning til Antwerpen ved Poperinghe. De britiske styrker kom under kommando af BEF som 4. korps sammen med 8.division, da den ankom fra England den 11. november. BEF's 2. korps var ved at samles ved Abbeville og Rawlinson, chefen for det nye 4. korps, fik instruks om at holde ud ved Gent så længe som muligt. Tilbagetrækningen fra Antwerpen fortsatte tilfredsstillende, og ingen tyske tropper blev set vest for Aalst, 24 km sydøst for Gent. En tysk styrke, som blev mødt ved Melle, 6 km fra Gent om natten mellem 9. og 10. oktober blev slået tilbage med mange tab af de franske marinesoldater.

En konference mellem belgierne, franskmændene og briterne ved Ostende den 10. oktober besluttede at holde Gent da den belgiske felthær fortsatte sin tilbagetrækning. Om aftenen var den 1., 3. og 4. division ved Ostende, 5. og 6. division var ved Torhout og Diksmuide og garnisonstropperne fra Antwerpen var i et område nordvest for Gent. De tyske belejrere havde ikke opdaget tilbagetrækningen og den 4. Ersatz Division og Landwehr tropperne ved Lokeren og Moerbeke drejde mod øst i retning af byen, inden tilbagetrækningen blev opdaget. 3. reservekorps og 4. Ersatz Division fik herefter ordre om at dreje mod vest og rykke frem til Kortrijk for at forlænge den tyske hovedfront inden de blev sendt mod Gent og Brügge med ordre om at nå Blankenberge og Ostende ved kysten. Den 11. oktober blev tyske tropper opdaget på vej mod Gent, men på dette tidspunkt havde de belgiske fæstningstropper sluttet sig til felthæren og en trinvis tilbagetrækning fra Gent fra kl. 15-22 var begyndt, hvorefter de tyske tropper gik ind i byen. Adskillige broer blev ødelagt under tilbagetrækningen, selv om mængder af civile på hovedvejen og jernbanebroerne førte til at disse ikke blev ødelagt.

Kapitulation

Tidligt om morgenen den 9. oktober opdagede tyske tropper, at fortene i den indre ring var tomme. Beseler stoppede bombardementet og bad militærguvernøren, general Deguise, om at overgive sig. Da tyske parlamentærer nærmede sig Antwerpen, nåede fire civile repræsentanter, heriblandt borgmesteren, Jan De Vos, frem til Beseler ved Kontich, for at anmode om at bombardementet af byen blev stoppet. I løbet af eftermiddagen underskrev de civile repræsentanter under trussel om genoptagelse af bombardementet kapitulationen og de befæstninger, som stadig holdt ud.
Om morgenen den 10. oktober, da militærguvernørens stabschef mødte op med fuldmagt til at diskutere overgivelse, blev han mødt af et fait accompli og måtte tiltræde de betingelser, som allerede var accepteret. De sidste omkring 30.000 mand i Antwerpen garnisonen overgav sig, og byen blev besat af tyske tropper til november 1918. 33.000 soldater fra garnisonen flygtede nordpå til Holland, hvor de blev interneret under resten af krigen så langt som muligt fra den belgiske grænse af frygt for at kompromittere Hollands neutralitet. Omkring 1 million civile flygtninge søgte i 1914 til Storbritannien, Holland og Frankrig. De fleste vendte tilbage efter belejringen, men et betydeligt antal af flygtningene blev i Holland efter 1918.

Efterspil

Analyse

I History of the Great War, den officielle britiske beretning om 1. verdenskrig skrev J. E. Edmonds at operationerne for at redde Antwerpen var slået fejl, men at modstanden fra forsvarerne efter at de ydre forter var ødelagt forsinkede tyske tropper da der var brug for dem i operationer mod Ypres og i kapløbet mod kysten. Ostende og Zeebrugge blev erobret uden modstand, men længere mod vest blev Nieuport og Dunkerque holdt af de allierede, som forhindrede det sidste tyske forsøg på at omgå de allieredes nordflanke. Tropperne fra Antwerpen var der også brug for til at dække fremrykningen af fire tyske korps mod Ypres, hvilket forårsagede forsinkelser af alle tyske manøvrer i nord. Edmonds skrev, at det havde været en fejl at antage at 2. rangs tropper var tilstrækkelige til at holde befæstningerne og at moralen blandt rekrutter og gamle reservister, når de blev udsat for kraftig artilleribeskydning, som knuste "uigennemtrængelige" stillinger, mens felthæren trak sig tilbage i sikkerhed havde en ødelæggende effekt på moralen, som kun kunne modstås af førsteklasses tropper. En stor mængde ammunition og mange af de 2.500 kanoner ved Antwerpen blev erobret intakte af den tyske hær. De omkring 80.000 overlevende i den belgiske felthær undslap vestpå, sammen med det meste af den britiske flådedivision. Briterne havde 57 dræbte, 138 sårede, 1.479 internerede og 936 tilfangetagne.

Efterfølgende operationer

De belgiske stryrker, som var undsluppet fra Antwerpen havde været i kamp i to måneder, og kongen planlagde at trække dem tilbage til vest for en linje fra St Omer–Calais for at udhvile hæren, optage rekrutter og træne erstatningsstyrker, men blev overtalt til at samle hæren i en linje fra Dixmude og nordpå til havnen Nieuport og Furnes 8 km sydvest for havnen for at fastholde dem på belgisk område. Den belgiske hær fortsatte sin tilbagetrækning den 11. og 12. oktober dækket af den oprindelige kavaleridivision og en ny, som var blevet dannet af divisionskavaleri sammen med cyklister og motoriserede maskingeværsektioner. Den 14. oktober begyndte den belgiske hær at gå i stilling langs Yser, 6. og 5. division nord for franske territorial divisioner fra Boesinghe, langs Yser-kanalen til Dixmude, hvor  franske marinere havde etableret et brohoved dækket af artilleri fra den belgiske 3. division, mens resten af divisionen lå i reserve ved Lampernisse mod vest. 4., 1. og 2. division forlængede linjen nordpå med fremskudte poster ved Beerst, Keyem, Schoore og Mannekensvere, omkring 1½ km fremme på østbredden. Et brohoved blev også holdt nær kysten omkring Lombartzyde og Westende for at dække Nieuport, med 2. kavaleridivision i reserve. Den 18. oktober begyndte det tyske 3. reservekorps fra Antwerpen operationer mod de belgiske forposter på den østlige bred fra Dixmude til havet i slaget ved Yser (16.–31. oktober).

De allierede styrker omkring Gent trak sig tilbage, da de tyske styrker nærmede sig den 11. oktober. Den britiske 7. division rykkede til Aeltre 16 km vestpå, hvor de fik forbindelse med britiske enheder, der var rykket ind i landet fra Brügge og begyndte at rykke mod Ypres. Sydflanken blev dækket af 3. kavaleridivision, som var rykket fra Thourout til Roulers og den franske Fusiliers Marins-brigade rykkede til Dixmude. Ved Thielt blev den 7. divisions kommandant, general Capper, om natten mellem 12. og 13. oktober informeret om, at det tyske kavaleri i nærheden af Hazebrouck havde trukket sig tilbage, da det britiske 2. korps nærmede sig, og efterladt landet vest for 7. division uden tyske styrker. Divisionen nåede Roulers den 13.-14. oktober, mødte BEF kavaleri ved Kemmel og fik forbindelse til den franske 87. territorialdivision omkring Ypres. Det tyske 4. kavaleri korps var rykket sydpå fire dage tidligere, bortset fra adskillige Ulaner, som blev forstyrret af en gruppe, som arrangerede indkvartering og blev taget til fange af 10. Hussars.

Den 18. oktober havde belgiske, britiske og franske tropper i det nordlige Frankrig og Belgien dannet en linje med BEF's 2. korps i stilling med 5. division fra La Bassée kanalen nordpå til Beau Puits, 3. division fra Illies til Aubers og tre divisioner fra det franske kavalerikorps under general Conneau i stilling fra Fromelles til Le Maisnil. BEF's 3. korps med 6. division fra Radinghem til Epinette og 4. division fra Epinette til Pont Rouge, BEF's kavalerikorps med 1. og 2. kavaleridivision fra Deulemont til Tenbrielen, BEF 4. korps med 7. division og 3. kavaleridivision fra Zandvoorde til Oostnieuwkirke, den franske Groupe Bidon og de Mitry kavalerikorpset fra Roulers til Cortemarck, de franske 87. og 89. territoriale divisioner fra Passchendaele til Boesinghe og derpå den belgiske felthær og fæstningstropper fra Boesinghe til Nieuport (inklusiv Fusilier Marin brigaden ved Dixmude). Slaget om Yser begyndte den 16. oktober.

Fodnoter

Henvisninger

Kilder

Yderligere læsning

Bøger

Websider

Eksterne kilder

 42-cm. Morter: Fact and Fancy (1922)
 Officiel tysk historie, situationskort august 1914 OÖLB
 Officiel tysk historie, situationskort september 1914 OÖLB
 Belgiske slagorden
 Belejringen af Antwerpen, 1914
 Tredje slag om Antwerpen, 1.–10. oktober 1914

Antwerpen, Belejringen af
Belgiens historie
Antwerpen, Belejringen af
Antwerpen, Belejringen af
Antwerpen, Belejringen af
Antwerpen, Belejringen af

Belejringen af Antwerpen


Jadran Kale (Nova Gradiška, 1965.) hrvatski je etnolog.

Životopis
Rođen je u Novoj Gradiški. Srednju školu završio je u Šibeniku, a studij etnologije na Filozofskom fakultetu u Zagrebu.
Magistrirao je radom Sklopovi nepravo svođenih građevina (bunja) na istočnoj obali Jadrana, a doktorirao radom Narodne nošnje i kultura odijevanja u sjevernoj Dalmaciji. Od 1989. godine kustos je Etnografskog odjela Muzeja grada Šibenika, a od 2005. i nastavnik na Odjelu etnologije i kulturne antropologije Sveučilišta u Zadru.

Djela
Knjige
 Sklopovi nepravo svođenih građevina (bunja) na istočnoj obali Jadrana (1995.), magistarski rad
 Narodne nošnje i kultura odijevanja u sjevernoj Dalmaciji (2009.), doktorska disertacija
 Čipka primoštenskog kraja (2020.) suautor
 Rasprostiranje kulture : kako ljudi stvaraju prostor (2021.)
 Odijevanje naroda : nastanak narodne nošnje (2021.)

Članci (izbor)
 Mnogostruke osobitosti zviježđa Orion u hrvatskom folkloru, Narodna umjetnost 1/1996. (elektronička inačica)
 Nadnaravni karakter žene ocrtan otočnim predajama šibenskog kraja, Ethnologica Dalmatica 4-5/1996. (elektronička inačica)
 Je li "narodna nošnja" narodna?, Etnološka tribina 38/2008. (elektronička inačica)
 Kulturna industrija narodne nošnje, Etnološka istraživanja 15/2010. (elektronička inačica)
 Etnolog između točnog i ispravnog, Etnološka tribina 33/2010. (elektronička inačica)
 Etnologija sa zrnom soli, Etnološka istraživanja 17/2012. (elektronička inačica)
 Je li "nematerijalna kulturna baština" nastala kao europski egzotizam?, Ethnologica Dalmatica 21/2014. (elektronička inačica)
 Sjevernodalmatinski nacrt etnologije rata, Ethnologica Dalmatica 23/2016.  (elektronička inačica)
 Kako dematerijalizirati kamen? Vodnjanski poučak, Histria 6/2016.  (elektronička inačica)

Uredio je i više knjiga, zbornika i rječnika Muzeja grada Šibenika.

Izvori
Bilješke i literatura

 Jadran Kale, etnologijaiantropologija.unizd.hr, arhivirano 27. prosinca 2019.
 Odjeli, www.muzej-sibenik.hr, arhivirano 22. prosinca 2020.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Jadran Kale, životopis i bibliografija na stranicama Sveučilišta u Zadru

Hrvatski etnolozi
Životopisi, Nova Gradiška
Životopisi, Šibenik

Jadran Kale


Anton Hellberg, né le  à Västerås, est un handballeur suédois.

En 2019 il signe au HK Malmö. En 2020 il est désigné comme la meilleure recrue du championnat suédois par le site Handbollskanalen. Il évolue au poste de gardien au Grand Nancy MHB de 2021 à 2022, date à laquelle il annonce quitter le club. Il prend alors la direction de l'IL Runar Sandefjord, en Norvège.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 1992
Naissance à Västerås
Handballeur suédois
Joueur du Nancy Handball

Anton Hellberg