Severnaia Zemlea (transliterat uneori și ca Severnaia Zemlia; în , în traducere "Țara de Nord"; ) este un arhipelag de  în apele rusești ale Oceanului Arctic. Acesta se află în larg de Peninsula Taimîr din Siberia, de care este despărțită prin . Acest arhipelag separă două mări marginale ale Oceanului Arctic, Marea Kara, în vest, de Marea Laptev, în est.

Severnaia Zemlea a fost observată prima dată în 1913 și cartografiată pentru prima oară în 1930-32, ea fiind ultimul arhipelag de pe Terra care a fost explorat. Din punct de vedere administrativ, insulele fac parte din subiectul federal ținutul Krasnoiarsk. În perioada sovietică au existat o serie de  în diferite locații, dar în prezent nu există niciun om locuitor al acestor insule, cu excepția Stației Polare Prima din apropiere de .

Cel mai mare ghețar din Federația Rusă, , este situat în Severnaia Zemlea. Arhipelagul este important și în legătură cu actualul . Până de curând, gheața lega permanent insulele de Eurasia, chiar și în la întinderea sa minimă în timpul sezonului de topiri dinspre sfârșitul verii, blocând  între Atlantic și Pacific. Către sfârșitul verii anului 2012, cu toate acestea, gheața permanentă a ajuns la un minim istoric și la nord de arhipelag a devenit vizibilă apa deschisă.

Istorie
Deși situat nu departe de coasta de nord a Rusiei, înconjurată de apele înghețate ale Oceanului Arctic, arhipelagul astăzi cunoscut sub numele de Severnaia Zemlea nu a fost oficial înregistrat până în secolul al XX-lea. Exploratorii anteriori estimau că există o masă de uscat în zona centrală a arhipelagului, așa cum anunțau  și  în 1810, la momentul explorării Noii Siberii.

Mai târziu în secolul al XIX-lea, Adolf Erik Nordenskiöld a navigat în cadrul  foarte aproape de acest uscat, în 1878, dar nu l-a observat.
În 1882,  și ofițerul de marină danez , șeful Expediției Dijmphna de explorări arctice, și-a stabilit obiectivul de a descoperi uscat la nord de Capul Celiuskin și de a explora limitele nord-estice necunoscute ale Mării Kara. Cu toate acestea, Hovgaard a fost împiedicat să-și îndeplinească obiectivele după ce a rămas prins în gheața groasă și expediția lui nu a reușit să ajungă nici măcar pe țărmurile Peninsulei Taimîr.

Chiar și la sfârșitul secolului al XIX-lea, atât expediția Fram a lui Nansen din 1895, cât și  a lui   pe  nu au reușit să consemneze vreo urmă de uscat la nord de strâmtoarea largă de  dintre Marea Kara și Marea Laptev, prin care au navigat.

Țara Împăratul Nicolae al II-lea
Arhipelagul nu a fost pus pe hartă până la Expediția Hidrografică în Oceanul Arctic din 1913-1915 a spărgătoarelor de gheață  și . Principalul organizator și primul căpitan al lui Vaigaci a fost ofițerul Aleksandr Vasilievici Kolceak din Marina Imperială Rusă. Expediția a fost cu finanțare privată și a fost lansată în anul 1910, fiind condusă de  în numele . Această expediție și-a îndeplinit obiectivul de a explora zonele neexplorate ale părții continentale ale  în ceea ce a fost considerat a fi punctul culminant al , o inițiativă ambițioasă concepută inițial de țarul Petru I cel Mare, cu scopul de a cartografia toată coasta de nord a Rusiei până în est.

Pe , membrii expediției lui Vilkițki au debarcat pe ceea ce este acum cunoscut sub numele de  de pe Insula Revoluția din Octombrie. Ei au ridicat steagul rusesc pe mal și au numit noul teritoriu Țara Taivai (în ), după prima silabă a numelor celor două spărgătoare de gheață. În zilele care au urmat, expediția lui Vilkițki a cartografiat părți din coasta Mării Laptev a ceea ce ei credeau a fi o singură insulă. Abia șase luni mai târziu, la începutul anului 1914, prin ordin al Secretarului Marinei Imperiale, noua descoperire a fost botezată Țara Împăratul Nicolae al II-lea (în , Zemlia Imperatora Nikolaya II), după țarul Nicolae al II-lea al Rusiei.

Explorările ulterioare și prezentul
În 1926, Prezidiul  a redenumit teritoriul, încă incomplet explorat, Severnaia Zemlea.
În mai 1928,  și echipajul său din  au făcut o încercare de a survola insulele, dar condițiile meteorologice nefavorabile i-au forțat să se întoarcă spre sud, când se aflau la numai o oră sau două depărtare de contactul vizual cu coasta arhipelagului.

În primăvara anului 1931, , însoțit de geologul , geodezul veteran Serghei Juravliov și operatorul radio Vasili Hodov au cercetat cu rigurozitate Severnaia Zemlea într-o expediție de doi ani în arhipelag. Ușakov și echipa sa au stabilit o bază mică la Golomeannî – capătul vestic al Insulei Strednîi, în largul coastei Insulei Revoluția din Octombrie. De acolo, ei au efectuat mai multe călătorii topografice în interior și pe coastele insulelor mai mari. Prima hartă detaliată trasată de cartografii expediției a relevat că Severnaia Zemlea este împărțită în patru insule principale. Caracteristicile geografice ale teritoriului său au fost numit după organizații, evenimente și personalități comuniste. Despre Severnaia Zemlea, Ușakov scria:

 a zburat deasupra zonei în timpul zborului său polar din iulie 1931 și a înregistrat niște date cartografice și meteorologice; Hugo Eckener a încercat să facă fotografii ale coastei de vest, încă necercetată topografic, dar aceasta era ascunsă de ceață și nori.

Chiar dacă comuniștii germani suferiseră mult în timpul celui de al Treilea Reich, în urma  cauzate de "Marele Război pentru Apărarea Patriei" în URSS, unor caracteristici geografice din Severnaia Zemlea, anterior numite în semn de solidaritate cu comuniștii germani, li s-au schimbat denumirile cu unele rusești sau neutre – de exemplu, Capul Unslicht a devenit , iar strâmtoarea Yungshturm a devenit .

În timpul Războiului Rece, insulele Severnaia Zemlea au continuat să fie studiate de o echipă de geologi de la NIIGA (Institutul de Cercetare Științifică a Geologiei Arctice) din Sankt Petersburg. Între 1948 și 1954, o hartă geologică cuprinzătoare a fost compilată sub îndrumarea lui B. H. Egheazarov. De asemenea, hărți mai precise au fost întocmite cu ajutorul datelor cartografice colectate prin fotografie aeriană.

Din punct de vedere administrativ, Severnaia Zemlea a făcut parte din  până când acest okrug a fost comasat în ținutul Krasnoiarsk, la . În prezent, acesta aparține  din regiunea Krasnoiarsk. Adunarea Legislativă a regiunii Krasnoiarsk a primit o cerere prin care să se restabilească fosta denumire a insulelor Severnaia Zemlea, cea de "Țara Împăratul Nicolae al II-lea", dar a respins-o pentru moment.

Geografie

Severnaia Zemlea cuprinde patru insule mari – Revoluția din Octombrie, Bolșevic, Komsomoleț și Pionier – și în jur de 70 de insule mai mici, acoperind o suprafață totală de aproximativ . Este separată de peninsula Taimîr prin .

Trei dintre insulele principale – Revoluția din Octombrie, Komsomoleț, Pionier –, precum și , mai mică, aflată la marginea de nord-vest, sunt în mare măsură înghețate. Zona acoperită de ghețari de pe Insula Bolșevic, cea mai sudică insulă principală a grupului, reprezintă aproximativ un sfert din suprafața acesteia. Punctul cel mai sudic al arhipelagului Severnaia Zemlea este  din extremitatea sud-vestică a Insulei Bolșevic.
Cel mai înalt punct al arhipelagului este muntele Karpinski de , vârful ghețarului Karpinski, un dom de gheață de pe Insula Revoluția din Octombrie.  desparte Insula Komsomoleț de Insula Revoluția din Octombrie, iar , mai largă, desparte Insula Bolșevic de Insula Revoluția din Octombrie. Ambele strâmtori leagă Marea Kara, în vest, de Marea Laptev, în est.

Acest arhipelag închide limitele nordice ale Mării Kara pe țărmurile de vest, împreună cu arhipelagul Novaia Zemlea, situat la aproximativ  sud-vest. Marile râuri Obi și Enisei se varsă dinspre sud în această mare marginală a Oceanului Arctic, apele abundente contribuind la un climat cu precipitații relativ bogate, în ciuda temperaturilor extrem de joase de la latitudinile mari. Marea Laptev, în care își extinde râul Lena marea sa deltă, se află la est de Severnaia Zemlea. Relieful topografic al arhipelagului este destul de neted, cu geologia sa fiind dominată de succesiuni sedimentare neoproterozoice și paleozoice.

Ghețarii

Ghețarii din arhipelag au o  caracteristică, cu o suprafață în descreștere spre margini. Falezele de gheață se găsesc numai la bază. Locurile unde ghețarii ajung în mare contribuie la formarea de aisberguri. Cele mai active fronturi de ghețar sunt partea de est din , precum și partea de sud a ghețarului Academia de Științe. Un alt ghețar destul de activ este ghețarul Rusanov de pe insula Revoluția din Octombrie, cu  în .

Revoluția din Octombrie, cu șapte ghețari, este insula cu cei mai mulți ghețari individuali din Severnaia Zemlea. Următoarele sunt insulele Bolșevic cu șase, Komsomoleț cu patru, Pionier cu două și Insula Schmidt cu unul. Cel mai mare ghețar este  din Komsomoleț, care este și cea mai mare calotă de gheață din Rusia — un dom de gheață de  și  grosime, ajungând la  deasupra nivelului mării, care acoperă aproximativ două treimi din suprafața insulei.

Principalele insule

Revoluția din Octombrie

 (în ) este cea mai mare insulă din grupul Severnaia Zemlea.

Suprafața acestei insule a fost estimată la , ea fiind a 59-a insulă din lume ca suprafață. Ea se ridică la o înălțime de  pe . Jumătate din insulă este acoperită cu ghețari care ajung în jos până la mare. În secțiunile neacoperite de gheață, vegetația este de deșert sau de tundră. Insula a fost prima explorată și denumită de către expediția lui  și  în 1930-32.

Pe Insula Revoluția din Octombrie sunt cinci calote glaciare; în sensul acelor de ceasornic de la nord, acestea sunt denumite: , , Universității, Vavilov și . Stația Meteorologică Vavilov a fost operată între 1974 și 1988 pe partea de nord a calotei glaciare Vavilov. Printre alte calote glaciare de pe insulă se numără ghețarul Maliutka. Râul Podiomnaia și râul Bolșaia curg spre nord-vest între ghețarii Vavilov și , iar Bedovaia și Obrivistaia curg spre nord între Albanov și . , mai mare, și , mai mic, sunt ambele situate pe această insulă.  este situat în partea de nord a insulei, la marginea strâmtorii Armata Roșie.

Insula Vîsokii este o insuliță situată într-un mic golf pe malul sud-vestic al Insulei Revoluția din Octombrie.

Bolșevic

 (în , ) este cea mai sudică și a doua insulă ca întindere din grup, situată față de Insula Revoluția din Octombrie peste strâmtoarea Șokalski. Suprafața acestei insule a fost estimată la .

Insula Bolșevic este muntoasă, ajungând la o înălțime de . Aici se află o  numită Prima în apropiere de .

Părți din malul insulei sunt adânc crestate, cu  din partea de nord și  din partea de sud, precum și fiorduri, cum ar fi , mai mare, și mai fiordurile Thaelmann, Spartak și Partizanilor, mai mici.

Insula Bolșevic este relativ mai puțin înghețată decât celelalte insule din Severnaia Zemlea. Doar aproximativ 30% din insulă este acoperită de ghețari, în timp ce câmpiile litorale au o vegetație rară de mușchi și licheni. Ghețarii Leningrad, Semionov-Tian-Șanski, Kropotkin, Mușketov și Aerosiomki se află în interiorul insulei și nu ajung la mare.

Insula Taș este o mică insulă situată lângă malul sudic al Insulei Bolșevic. Insula Lavrov este situată lângă malul nord-estic și Insula Lișnii la marginea nordică.

Komsomoleț

 (în ) este cea mai nordică insulă a grupului Severnaia Zemlea, și a treia ca întindere din grup. Este a 82-a insulă ca suprafață de pe Pământ.

Cel mai nordic punct al insulei este numit . Acesta este punctul de lansare pentru multe expediții Arctice.

Suprafața acestei insule a fost estimată la . Se ridică la o altitudine de . Aproximativ 65% din insulă este acoperită cu ghețari. În insula Komsomoleț se află cea mai mare calotă de gheață din Rusia, , care acoperă cea mai mare parte a insulei, între  la est și  la vest.

Solul de pe insulă este în cea mai mare parte compus din  lipsit de consistență și nisip, un deșert de tundră cu mușchi și licheni izolați.
Insula a fost explorată și denumită pentru prima oară de expediția lui  și  în 1930-32. Conform schemei lor de denumiri, insulele au primit denumiri după evenimente și mișcări ale Revoluției Ruse, iar această insulă a fost numită în onoarea membrilor Comsomolului, "Uniunea Tineretului Comunist".

Lângă malul de nord-vest al Insulei Komsomoleț se află un grup de insule cunoscute ca Ostrova Demiana Bednogo (Insulele Sărmanului Demian).

Insula Pionier

 este cea mai vestică dintre insulele mari de pe Severnaia Zemlea și este separată de Insula Komsomoleț de . Insula Pionier se întinde pe .

Pe această insulă se află ghețarul Pionier și s-au găsit fosile de  din silurianul superior.

La capătul sud-vestic al Insulei Pionier se află insula Krupskoi. Aceasta este o insulă destul de mare, de peste  lungime și aproximativ  lățime. Strâmtoarea care o desparte de Insula Pionier are numai  lățime.

Această insulă nu trebuie confundată cu  din Canada ().

Insula Schmidt

, de , este situată în extremitatea nord-vestică a arhipelagului. Această insulă este destul de depărtată de grupul Severnaia Zemlea. Este, de asemenea, cea mai nordică insulă a acestuia, situată în regiunea ghețurilor permanente.

Această insulă este acoperită aproape în întregime de calota glaciară Schmidt. Datorită poziției expuse, clima în zona Insulei Schmidt este mult mai rece decât în restul arhipelagului.

Insula Schmidt a fost numită după omul de știință sovietic Otto Schmidt.

Insule și grupuri de insule minore
Aproape de arhipelagul principal Severnaia Zemlea există un număr de mici insule și arhipelaguri. Există, de asemenea, multe mici insule și insulițe în diferite locații, cum ar fi Krupskoi la vest de Insula Pionier și Naidionîș (în ) în apropiere de Capul Anucin de pe Insula Revoluția din Octombrie. Alte insule mici sunt enumerate mai jos.

Arhipelagul Sedov

Arhipelagul Sedov, cunoscut anterior ca Insulele Serghei Kamenev (în memoria militarului sovietic ), este situat la vest de Insula Revoluția din Octombrie, în Marea Kara. Principalele insule ale acestui arhipelag sunt Srednii (cea mai lungă insulă), Domașnii, Strela și Figurnîi. Aproape de țărmul Insulei Revoluția din Octombrie se află Insula Obmannîi și la  depărtare în larg spre sud se află Insula Dlinnîi. Aceste insule de coastă sunt uneori considerate parte a grupului Sedov.

Stația Meteorologică Golomeannîi, situată pe vârful vestic al Insulei Srednii la , a fost locul de iernare și baza expediției din 1931-32 și efectuează măsurători continue din 1954.

S-a cerut oficial schimbarea numelui Insulei Domașnii în "Sveatoi Anastasii" (), adică Insula Sfânta Anastasia.

Insulele Krasnoflotskie

La sud de Insula Revoluția din Octombrie în Marea Kara se află arhipelagul Krasnoflotskie (în ), de la nord la sud într-o linie aproape dreaptă (). Principalele insule sunt Sverdlova – foarte aproape de Capul Sverdlov de pe coastă –, Bolșoi – nu cu mult mai mare decât altele, în ciuda numelui său (din ) –, Srednii și Greben departe în larg. Toate insulele sunt lipsite de vegetație.

La  sud-vest de Insula Greben se află două insule mici pe nume Opasnîe, care sunt și ele parte a acestui grup.

Insulele Krasnoflotskie au fost pentru prima dată observate și cartografiate în august 1932, de către expediția  de pe spărgătorul de gheață Rusanov. Există o stație arctică pe Insulele Krasnoflotskie (AS-042), care funcționează din 1953.

Taimîrul Mic și Starokadomski

Este un mic grup, ce cuprinde principalele două insule situate în Marea Laptev, în larg de capătul sud-estic al Insulei Bolșevic. , cea mai mare insulă, are o suprafață de  și este situată la .

Malîi Taimîr (Taimîrul Mic) a fost descoperită de către  în   în 1913 și a fost numită "Insula Țarevici Alexei" (în ), după fiul țarului Nicolae al II-lea al Rusiei. După Revoluția din Octombrie din 1917, insula a fost redenumită în "Malîi Taimîr". În 2005, s-a făcut o cerere la administrația locală a ținutului Krasnoiarsk pentru a restabili fosta denumire a insulei ca "Insula Alexei".

Insula Starokadomski este aproape de Taimîrul Mic, situată în partea de nord-vest și despărțită de acesta de o strâmtoare îngustă de . Această insulă a fost numit după dr. Leonid Starokadomski, unul dintre conducătorii Expediției Hidrografice din Oceanul Arctic din 1913.

Insula Lișnii

Insula Lișnii () este o insulă de coastă situată pe partea de est a gurii , la sud-est de  de la capătul nordic al Insulei Bolșevic, la . Insula are o formă neregulată și are  lungime, cu o lățime maximă de .

Un lac rotund adânc cu un diametru de  este situat în partea de vest a insulei și este conectat la mare printr-un canal mic. Aproape toată insula este stâncoasă, cu excepția părții de nord-vest. Cel mai înalt punct al Insulei Lișnii este de .

La sud de Lișnii se află Iujnîi, o insulă mai mică, și două insulițe. Lișnii de pe Severnaia Zemlea nu trebuie confundată cu  din largul , la sud de .

Clima
Severnaia Zemlea este în mod constant rece și destul de uscată, cu o temperatură medie anuală de , media anuală de precipitații fiind de circa , iar cerul este în general acoperit de nori. Temperatura medie lunară variază de la  în februarie la  în luna iulie. Arhipelagul are fluctuații mari de temperatură în timpul lunilor de iarnă, când activitatea ciclonică de presiune joasă din Atlanticul de Nord traversează Oceanul Arctic, aducând precipitații și temperaturi mai ridicate. Aceste cicloane sunt cele mai frecvente în lunile septembrie și octombrie, când cad 30% din precipitațiile anuale. Căderile de zăpadă vara sunt comune, când temperaturile fluctuează în jurul valorii de , deși temperaturi mai mari apar atunci când masele de aer cald ajung la nord de Siberia. Datele climatice de mai jos, luate de Stația Meteorologică Golomeannîi, oferă o indicație a vremii din arhipelag.

Flora și fauna
Severnaia Zemlea este un  cu vegetație rară și permafrost la mai puțin de  adâncime. Printre rarele plante vasculare se numără specii de  și . Plante nevasculare sunt genurile de mușchi Detrichum, , , Sanionia, , Orthothecium și , precum și genurile de licheni , , , ,  și . Sunt prezente și plante cu flori comune în Arcticul nordic, cum ar fi  (Saxifraga oppositifolia) și  (Papaver radicatum).

Potrivit unor cercetări pe observații anterioare ale lui De Korte, Volkov și Gavrilo, s-au observat treizeci și două de specii de păsări pe Severnaia Zemlea, dintre care 17 se știe că se reproduc în arhipelag. Opt specii sunt larg răspândite în întregul arhipelag; dintre ele, cinci sunt păsări marine coloniale:  (Alle alle),  (Rissa tridactyla),  (Cepphus grylle),  (Pagophila eburnea) și  (Larus hyperboreus); și trei specii de păsări de tundră:  (Plectrophenax nivalis),  (Calidris maritima) și  (Branta bernicla).

Cel mai frecvent mamifer de pe Severnaia Zemlea este lemmingul gulerat (Dicrostonyx torquatus), denumit și "lemming arctic", care este prezent pe toate insulele mari și a fost observat în unele locuri cu o densitate de 500 de exemplare pe km². Vulpea polară (Alopex lagopus) se știe că face vizuini pe insule, mai multe sute fiind observate în anii 1980. Alte mamifere ocazional observate sunt lupul (Canis lupus), ursul polar (Ursus maritimus), hermina (Mustela erminea), iepurele arctic (Lepus timidus), renul (Rangifer tarandus).

În cultura populară
Descoperirea arhipelagului Severnaia Zemlea este subiectul romanului lui Veniamin Kaverin  , precum și al adaptării lui pentru scenă, .

Note

Insulele Rusiei

Severnaia Zemlea


A Diocese de Baroda (Latim:Dioecesis Barodensis) é uma diocese localizada no município de Vadodara, no estado de Guzerate, pertencente a Arquidiocese de Gandinagar na Índia. Foi fundada em 29 de julho de 1966 pelo Papa Paulo VI. Com uma população católica de 99.365 habitantes, sendo 0,4% da população total, possui 49 paróquias com dados de 2020.

História

Em 29 de julho de 1966 o Papa Paulo VI cria a Diocese de Baroda através do território da Arquidiocese de Bombaim. Em 2002 tem sua província eclesiástica alterada, passando de Bombaim para Gandinagar.

Lista de bispos
A seguir uma lista de bispos desde a criação da diocese em 1966.

Baroda
Baroda

Diocese de Baroda


فايندر  أو الباحث هو مدير الملفات الافتراضي وواجهة المستخدم الرسومية في جميع أنظمة تشغيل ماكينتوش.

مراجع

برمجيات 1984
نظم تشغيل ماكنتوش
مديرو ملفات

فايندر


Yabancı (Fransızca: L'Étranger), Albert Camus'nün 1942 yılında yayımlanan romanı. Eser Camus'nün edebiyat alanında verdiği en önemli yapıt olarak kabul edilir.

Konu

Öyküdeki her şey çok kısa bir zaman aralığında olup biter. Cezayir'de, bir rastlantı sonucu, bir Arap'ı öldüren orta sınıftan bir Fransız, Meursault, kendisini adım adım ölüme götüren süreci kayıtsız biçimde izler. Diğer kişilerin adı anılsa da, roman kahramanının adını bile öğrenemeyiz (burada Kafka etkisinden söz edilebilir). Camus'nün yabancısının yabancılaşmasını kendi ağzından şöyle aktarabiliriz; "yani bu işin benim dışımda görülüyor gibi bir hali vardı. Her şey, ben karıştırılmaksızın olup bitiyordu, kaderim bana sorulmadan tayin olunuyordu (...) İyi düşününce söylenecek bir şeyim olmadığını anlamaktaydım. Kendi kendimi seyrediyormuş gibi bir hisse kapıldım." Kitapta, Meursault'un topluma, kendine, ölümü bile kabul edebilecek kadar hayata, kısacası tüm varoluşa yabancılaşması yalın bir dille anlatılır.

Romanın Savunduğu Tez ve Ana Fikir

Kişi yaşadığı dünyaya ve eylemlerine yabancılaşmıştır. Bu "yabancı"laşmanın, Camus için Marksist bir yabancılaşma öğretisi ile bir ilişkisi olmadığını vurgulamak gerekiyor. Buradaki yabancılaşma Camus'nün ünlü "absürt" (saçma) felsefi kategorisinden çıkar. Yine kahramanına söylettiği "herkes bilir ki, hayat yaşamak zahmetine değmeyen bir şeydir, aslında 30 ya da 70 yaşında ölmenin önemli olmadığını bilmez değildim, çünkü her iki halde de gayet tabii olarak başka erkekler ve kadınlar yine yaşayacaklar ve bu binlerce yıl devam edecektir (...) İnsan mademki ölecektir, bunun nasıl ve ne zaman olacağının önemi yoktur" sözleri, çağdaş nihilizmin "saçma" kavramı altında irdelenmesidir.

Bu saçma (absürt) kavramı o dönem varoluşçularının birinci derecede önemli bir tezi. Daha sonra Sartre, Marksizmle Varoluşçuluğu buluşturma çabasıyla, "saçma"yı daha anlamlı bir biçimde, eylemsel zorunluluğun altını çizmek adına kullanmaya çalıştı. Ama Camus'nün saçması daima metafizik öğeler taşıdı ve Nihilizmin yerine ahlakî bir eylemlilikten söz etti.

Özetle söylenmesi gerekirse, dünya boş ve manasız; her şey, insan, hayat, toplum saçmadır. Evrensel bir saçmalıktır bu. Bunu düşünmek çok yorucu, hayattan bezdiricidir. Yaşamın tekdüzeliği altında, makineleşmiş bir dünyada makineleşmiş insan, ölümü bile rahatlıkla kabul eder. Hayat yaşamaya değmez. Yabancı'yı okurken, bütün olağan dışılığına rağmen öykünün doğallığı, kahramanın ölümü kabullenişindeki doğallık bizi rahatsız eder, dünyanın saçmalığı vurgusunu kuvvetlendirir. Meursault'un yaşama sıkıntısına paralel bir sıkıntı okuyucuda da uyanır. Bütün kişilerin yaşamları ve eylemleri de boş ve anlamsız gelir okuyucuya.

Romancının kahramanı ile paylaştığı şey, bilhassa duyu organlarından aldığı zevktir. "Onun zihnini baştan başa işgal eden şey tabiat ile denizin oynaşmasıdır. İnsan oynaşmanın tadını Kuzey Afrika'da, plajlarda benzerlerinin yanık vücutları arasında çıkarır ve hiçbir şey yüzmenin cilvelerinden çıkan zevkin derecesinden daha iyisini vermez. Denize dalmak, tabiatla düğün dernek etmektir. Suya girme, soğuk ve donuk bir aldatıcılığın yükselişi duygusuna kapılmadır. Sonra kulakların uğultusu ile dalış, akan burun ve açık ağız-yüzme, suyun parlattığı kolların, güneşte yaldızlanması için denizden çıkışı ve bütün adalelerin bir bükülmesiyle düşüşü, vücudumun üzerinde suyun akışı, bacaklarımla bu su dalgacıklarını yakalayış..." ifadelerinde olduğu gibi.

Kitaba Göndermeler
 1967'de Luchino Visconti'nin çektiği Lo Straniero ve 2001'de Zeki Demirkubuz'un çektiği Yazgı, bu kitaptan esinlenmiştir.
 Çizgi roman yazarı Steve Gerber, "Howard the Duck" eserinde karakterinin mizah anlayışını Mersault'a borçlu olduğunu söylemiştir.
 The Cure grubunun "Killing An Arab" şarkısı kitaba bir göndermedir.
 "Talladega Nights: The Ballad of Ricky Bobby", "Jarhead", "Jacob's Ladder", "Life of Pi" filmlerinde filmdeki karakterlerin bu kitabı okuduğu görülmektedir.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
Le Monde'un Yüzyılın 100 Kitabı listesi

Dış bağlantılar

 Yabancı üzerine bir değerlendirme

Albert Camus romanları
1942 romanları
Fransızca romanlar
Sinemaya uyarlanmış Fransız romanları
Konusu Cezayir'de geçen romanlar
Fransız felsefi romanları
Çizgi romana uyarlanmış romanlar

Yabancı (Albert Camus romanı)


فولوديمير بيسونوف ، من مواليد 5 مارس 1958، لاعب كرة قدم سوفييتي سابق، ومدرب كرة قدم أوكراني حالي.

لعب مع منتخب الاتحاد السوفييتي لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت
لاعبو كرة قدم رجالية أوكرانيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسرائيل
أشخاص على قيد الحياة
أظهرة كرة قدم
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1980
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1988
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
رياضيون من خاركيف
سوفيت مغتربون في إسرائيل
سوفيتيون فازوا بالميدالية البرونزية الأولمبية
سوفييتيون فازوا بالميدالية الذهبية الأولمبية
لاعبو الدوري السوفيتي الممتاز لكرة القدم
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو دينامو كييف
لاعبو كأس العالم 1982
لاعبو كأس العالم 1986
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم أوكرانيون
لاعبو كرة قدم أولمبيون من الاتحاد السوفيتي
لاعبو كرة قدم سوفيت
لاعبو كرة قدم سوفييت مغتربون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1980
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسرائيل
لاعبو منتخب الاتحاد السوفيتي لكرة القدم
لاعبو ميتاليسيت خاركيف
لاعبو نادي مكابي حيفا
مدربو أرسنال كييف
مدربو الدوري الأوكراني الممتاز
مدربو زوريا لوهانسك
مدربو كرة قدم أوكرانيون مغتربون
بيسونوف
مدربو كرة قدم مغتربون في تركمانستان
مدربو منتخب تركمانستان الوطني لكرة القدم
مدربو نادي دنيبرو دنيبروبتروفسك
مقالات مع مصادر باللغة الألمانية (de)
بيسونوف
مواليد في خاركيف
رياضيون سوفيت مغتربون في إسرائيل
رياضيون أوكرانيون مغتربون في تركمانستان
أفراد عسكريون أوكرانيون في الغزو الروسي 2022 في أوكرانيا
لاعبو كرة قدم من خاركيف

فولوديمير بيسونوف


Amala Ratna Zandile Dlamini (f. 21. október 1995), betur þekkt undir sviðsnafninu Doja Cat, er bandarísk söngkona, rappari og lagahöfundur. Hún er fædd og uppalin í Los Angeles. Sem unglingur, byrjaði hún að gefa út lög á SoundCloud og við 17 ára aldur skrifaði hún undir sinn fyrsta plötusamning. Fyrsta lagið sem kom henni á kortið var "Mooo!" ásamt tónlistarmyndbandinu við því sem var sett á YouTube. Lögin hennar hafa hlotið mikilla vinsælda á samfélagsmiðlinum TikTok þar sem notendur birta dansa, ásamt öðru, við þau.

Útgefið efni

Breiðskífur
 Amala (2018)
 Hot Pink (2019)
 Planet Her (2021)
 Scarlet (2023)

Stuttskífur
 Purrr! (2014)

Tenglar

Bandarískir söngvarar
Bandarískir rapparar

Doja Cat


Die hermetische Kabbala ist eine okkult-esoterische Strömung mit Wurzeln in der Gnosis, dem Neuplatonismus, der Hermetik und der christlichen Kabbala. Zur Unterscheidung von der jüdischen Kabbala und der mitunter Cabala geschriebenen christlichen Kabbala wird oftmals eine Schreibweise mit Q, insbesondere die Form Qabalah, verwandt.

Beschreibung
Die hermetische Kabbala nimmt gegenüber der ursprünglichen jüdischen Kabbala einen universelleren Ansatz an und ist daher breiter gefächert und schwerer zu definieren als die jüdische und die christliche Kabbala; in der hermetischen Kabbala werden diverse esoterische Hilfsmittel, wie Tarot-Karten, Astrologie und Numerologie, angewandt, um in der Welt der zehn Sephiroth aufzusteigen. Während die jüdische Kabbala auf dem Studium der Tora und ihrer Kommentare zur Erlangung von Wissen über Gott basiert, legt die hermetische Kabbala ihren Schwerpunkt auf Magie als Mittel zur Vereinigung mit der Gottheit. Die zehn Sephiroth werden mit zehn Graden der magischen Initiation identifiziert. Auch ist die Grenze zwischen christlicher und hermetischer Kabbala nicht immer eindeutig, da sich bei mitunter der hermetischen Kabbala zugeordneten Werken Elemente der christlichen finden können (beispielsweise bei Heinrich Cornelius Agrippa von Nettesheim) und umgekehrt (beispielsweise Athanasius Kircher).

Geschichte

Die Anfänge der hermetischen Kabbala können bei John Dee und Robert Fludd gesehen werden. Hermetiker waren empfänglich für die Kabbala, da diese Analogien zu neuplatonischen Ideen aufwies. Vertreter einer als okkulte Philosophie bezeichneten Strömung, wie Agrippa und Giovanni Pico della Mirandola, versuchten, Philosophien zu entwickeln, die hermetisches, hebräisches und klassisches Wissen assimilieren, und diese Fusion mit der christlichen Theologie zu vereinigen. Trotz ihres esoterischen Charakters wurden die der okkulten Philosophie zugrundeliegenden hermetischen und kabbalistischen Ideen im Europa der Renaissance anfangs positiv aufgenommen. Die Historikerin Frances A. Yates betrachtete die okkulte Philosophie sogar als zentrale Triebkraft hinter der Renaissance selbst. Vermutlich ist es kein Zufall, dass die okkulte Philosophie, die Wert auf Einheit legte, während der Zeit der Reformation und der Renaissance populär wurde; möglicherweise wurde von ihr und ihrer Vereinigung so unterschiedlicher Quellen wie der klassischen Weisheit, der Magie, der hebräischen Kabbala und des Christentums erwartet, eine Lösung für das religiöse und politische Schisma der Zeit zu bieten. Während das scholastische Mittelalter Glauben und Frömmigkeit forderte, forderte die Renaissance individuelles Streben und die Suche nach Wissen; die Hermetik versuchte, Wissen und Glauben zu vereinigen. Gegen Ende des 16. Jahrhunderts wurden christliche Okkultisten wie Agrippa und John Dee jedoch wegen ihrer Theurgie verdächtigt, und als Teil der Gegenreformation wuchs auch die Reaktion gegen den Renaissance-Neuplatonismus und damit assoziierte okkulte Strömungen. Die christliche Kabbala, die zunächst der Legitimation okkulten Denkens diente, wurde nun wegen der okkulten Assoziation abgewertet und mit Hexerei assoziiert. Dee und Giordano Bruno wurden wegen ihrer Philosophie diskreditiert; ersterer verbrachte seine letzten Jahre in Armut, letzterer wurde 1600 verbrannt.

Die hermetische Kabbala blühte im 18./19. Jahrhundert auf und entfernte sich vom Christentum, mitunter bis hin zu einer antichristlichen Ausrichtung. Im 19. und 20. Jahrhundert erschienen mehrere Werke des französischen Okkultisten Éliphas Lévi, der kabbalistische Lehren verfälscht wiedergab und die Werke anderer Autoren niemals wirklichkeitsgetreu wiedergab, während sich Arthur Edward Waite um eine korrekte Darstellung der Kabbala bemühte, jedoch nicht des Hebräischen und Aramäischen mächtig war und daher Fehler aus Jean de Paulys verfälschter Zohar-Übersetzung in sein Werk The Secret Doctrine in Israel übernahm.

Literatur
 Frater Achad (eigentl. Charles Stanfield Jones, 1886–1950): Q.B.L. Or The Bridge's Reception – Being A Short Qabalistic Treatise On The Nature And Use Of The Tree Of Life With A Brief Introduction And A Lenghty Appendix . Der Magier und Dichter war einer von Aleister Crowleys bevorzugten Schülern.
 Franz Bardon: Der Schlüssel zur wahren Kabbalah; Wuppertal: Rüggeberg, 1998.
 Aleister Crowley: 777 and Other Qabalistic Writings.
 Dion Fortune: Die mystische Kabbala; Hamburg: Aurinia, 2004; ISBN 3-937392-00-9. Der Klassiker der esoterischen Kabbala, gute Einführung.
 Éliphas Lévi (eigentl. Alphonse Louis Constant): Les mystères de la Kabbale ou l'harmonie occulte des deux Testaments; Paris: Ed. de la Maisnie, 1977; ISBN 2-85707-021-7.
 Papus (eigentl. Gerard Encausse): Die Kabbala In der Übersetzung von Prof. Julius Nestler (mit einem Vorwort von Dr. Gerold Necker). Überarbeitet und wissenschaftlich betreut von Michael Tilly. 3. Aufl. Marix-Verlag, Wiesbaden 2011, ISBN 978-3-937715-61-2. Studie aus Sicht eines christlichen Universitätsprofessors und Okkultisten des späten 19. Jahrhunderts.
 Alan Richardson: Einführung in die Mystische Kabbala. Geheimnisse des Baum des Lebens; Basel: Sphinx-Verlag, 1982; ISBN 3-85914-307-7. Einstieg in rituelle Magie nach Art des Golden Dawn.

Einzelnachweise

Hermetik
Kabbala

Hermetische Kabbala


Hjellebøl Station (Hjellebøl stasjon) var en jernbanestation på Urskog–Hølandsbanen, der lå ved bebyggelsen Hjellebøl i Aurskog-Høland kommune i Norge.

Stationen åbnede 15. december 1898, da banen blev forlænget fra Bjørkelangen til Skulerud. Den blev nedgraderet til holdeplads 9. maj 1948. Stationen blev nedlagt sammen med banen 1. juli 1960.

Den første stationsbygning blev opført i 1898 men brændte 22. maj 1943. Derefter blev en tidligere mejeribygning købt og benyttet og benyttet som stationsbygning. Den er senere revet ned.

Litteratur

Eksterne henvisninger

 Forvaltningsplan for Urskog-Hølandsbanen

Stationer på Urskog-Hølandsbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1898
Ophørt i 1960

Hjellebøl Station


Das Mary and Leigh Block Museum of Art ist ein Kunstmuseum in Evanston, Illinois. Es befindet sich auf dem Campus der dortigen Northwestern University.

Geschichte
Der Chicagoer Stahl-Manager Leigh Block (1905–1987) und seine Ehefrau Mary Lasker Block (1904–1981) waren Kunstsammler. Sie stifteten 1980 der Northwestern University den Neubau eines Gebäudes für anfangs wechselnde Ausstellungen nach Art der deutschen Kunsthallen. Das Gebäude wurde nach seinen Stiftern Mary and Leigh Block Gallery genannt.

Sammlungen
Doch schon bald verfügte das Museum durch Ankäufe und Schenkungen über eine eigene Kunstsammlung und so bekam es 1998 seinen heutigen Namen. Heute umfasst die Sammlung mehr als 6.000 Werke, darunter vor allem Zeichnungen, Drucke und Fotografien. Höhepunkte der Sammlung sind Arbeiten von Albrecht Dürer, Honoré Daumier, Max Beckmann, Wassily Kandinsky, Mary Cassatt, Henri Matisse, Jasper Johns, Chuck Close and Kiki Smith.

Weblinks
 Offizielle Website

Kunstmuseum in den Vereinigten Staaten
Bauwerk im Cook County (Illinois)
Museum in Illinois
Gegründet 1980
Organisation (Evanston, Illinois)
Northwestern University
Bildung in Evanston (Illinois)
Museum in Nordamerika

Mary and Leigh Block Museum of Art


Amy Hempel (Chicago, 14 de diciembre de 1951) es una escritora, periodista y profesora estadounidense. Autora de tan solo 5 libros de cuentos, su libro The Collected Histories (2006) fue finalista del Premio PEN/Faulkner de Ficción, e incluido por el New York Times en su lista de los 10 mejores libros del año 2006. Además, sus cuentos han sido alabados por, entre otros, el editor Gordon Lish y los escritores Rick Moody y Chuck Palahniuk.

Biografía
Amy Hempel nació en la ciudad de Chicago, Estados Unidos, el 14 de diciembre de 1951. En 1967, a los 16 años, se mudó al estado de California. Fue alumna del taller literario de Gordon Lish, editor del escritor Raymond Carver, bajo cuya tutela comenzó a escribir sus primeros cuentos. Impresionado por su talento, Lish le ayudó a encontrar editor para su primer libro, Razones para vivir (1985), en donde está incluido el primer cuento escrito por Hempel: «En el cementerio donde está enterrado Al Jolson».

Después de su primer libro, Hempel publicó los también libros de cuentos A las puertas del reino animal (1990), Tumble Home (1997), El perro del matrimonio (2005) y Cuentos completos (2006). En 2006, la organización United States Artists le concedió a Hempel la beca USA Ford Fellow. En 2007, ganó el premio Ambassador Book por sus Cuentos completos, y, en 2008, ganó el Premio Rea. En 2019 publicó su último libro, también de cuentos, Sing to It.

Actualmente, Hempel coordina el curso de escritura del College de Brooklyn de la Universidad de la Ciudad de Nueva York, e imparte clases de escritura creativa en la Universidad de Princeton.

Obra

Cuentos
 1985: Reasons to Live (Razones para vivir)
1990: At the Gates of the Animal Kingdom (A las puertas del reino animal)
1997: Tumble Home
2005: The Dog of the Marriage (El perro del matrimonio)
2006: The Collected Histories (Cuentos completos)
2019: Sing to It

Premios y becas

 2000: Premio Hobson
 2000: Beca Guggenheim
 2006: beca USA Ford Fellow
 2007: Premio Ambassador Book por The Collected Stories
 2008: Premio Rea
 2009: Premio PEN/Malamud
 2015: Premio John William Corrington

Referencias

Enlaces externos
 «Forty-Eight Ways of Looking at Amy Hempel». Entrevista de Dave Weich a Hempel para la página de la cadena de librerías Powell's Books, 2 de mayo de 2006.

Cuentistas de Estados Unidos
Nacidos en Chicago

Amy Hempel


Cynthia foi um manequim criado em 1932 pelo escultor e designer Lester Gaba. Um manequim incomumente natural e de aparência humana, Gaba usou a atenção que Cynthia conquistou para antropomorfizá-la ainda mais. Como resultado, Gaba e Cynthia ficaram famosos, com Gaba ficando conhecido por seus manequins, e com Cynthia aparecendo na capa da Life Magazine, e sendo convidada para festas do jet set norte-americano e para o casamento do Duque de Windsor e Wallis Simpson.

Historia
Em 1932, o artista Lester Gaba criou Cynthia para a Saks Fifth Avenue, um modelo de gesso de 45 quilogramas, que, incomumente, tinha imperfeições humanas realistas como sardas e dedos e pés de tamanhos diferentes.

Na década de 1930, a fama de Cynthia abrangeu convites para eventos importantes, aparições públicas e patrocínios para joias, roupas e muito mais.

O sucesso de Cynthia terminou quando o manequim escorregou de uma cadeira em um salão de beleza e se despedaçou.

Ligações externas
 Radio 360: Mannequin Pixie Dream Girl
 Este artigo foi inicialmente traduzido do artigo da Wikipédia em inglês, cujo título é «Cynthia (Gaba girl)», especificamente desta versão.

Modelismo
Material de artes visuais
Antropomorfismo

Cynthia (manequim)