Antony David John Penikett  (born November 14, 1945) is a mediator and negotiator and former politician in Yukon, Canada, who served as the third premier of Yukon from 1985 to 1992.

Early life and political activity
Born in Sussex, England, on November 14, 1945, and educated at St Albans School in Hertfordshire, England, and in Alberta and Ontario, Penikett began his Yukon working life as an asbestos mine labourer at Clinton Creek, Yukon, where he became active in his union as a shop steward and chair of the grievance committee.

An activist with the New Democratic Party (NDP), Penikett was campaign manager in the 1972 election for Wally Firth, the first indigenous northern MP ever elected to the House of Commons. He was the party's candidate in Yukon in the 1974 federal election, but was not elected.

Penikett became a member of the New Democratic Party's federal council in 1973 and served as executive assistant to Ed Broadbent from 1975 to 1977. He then returned to Yukon, where he was elected to Whitehorse City Council in 1977.

He was president of the federal NDP from 1981 to 1985.

Premier of Yukon
He was first elected to the Yukon Legislative Assembly in 1978, representing the constituency of Whitehorse West as a member of the Yukon New Democratic Party. He was the party's only MLA elected that year.

In 1981, Penikett succeeded Fred Berger as leader of the party. Under his leadership, independent MLA Maurice Byblow crossed the floor to join the party, and Roger Kimmerly won a by-election for the party in October. With the party having surpassed the Yukon Liberal Party in seats, Penikett became Leader of the Opposition.

The party won six seats in the 1982 election, retaining Official Opposition status.

In the 1985 territorial election, the party won eight seats, forming a minority government with Penikett serving as government leader. Four of the party's eight MLAs were of First Nations descent, with a by-election win by Danny Joe in 1987 bringing First Nations representation in the government to five out of nine; this remains the all-time historical record for First Nations representation in a Canadian legislature. Joe's by-election win also lifted the party to majority government status.

Penikett fought the federal government for a better deal for the territory in Canadian confederation and for control over its natural resources. He and Dennis Patterson, premier of the Northwest Territories, also fought for a greater role at First Minister's conferences. Penikett's government negotiated and signed an umbrella agreement for First Nations land claims, negotiated the first four agreements with individual First Nations, and developed an economic development strategy for the Yukon in consultation with citizens.

Penikett also brought forward the Yukon Human Rights Act, which banned discrimination on the basis of age, race, gender or sexual orientation. It was only the second such act passed anywhere in Canada.

The NDP formed a majority government after the 1989 election, winning nine seats. Later that year, Penikett took on the title of Premier, the first government leader in the territory to be given that title, in a bid to increase the territory's clout in relations with the federal and provincial governments.

Penikett's government opposed the Meech Lake Accord, believing it would make it impossible for the Yukon to ever become a province. According to Penikett, the accord violated the rights of Yukon residents by granting to each existing province an absolute veto over the creation of a new province, as well as by giving provinces, but not territories, consultation rights on the appointment of new Senators and new Supreme Court justices, and would condemn northerners to "forever be second-class citizens". Penikett's government fought the accord in court, although its case was dismissed by the Yukon Court of Appeal. During the subsequent Charlottetown Accord negotiations, Penikett raised many of the same concerns that he had during Meech, although he ultimately supported the final deal.

After seven years in power, the NDP was defeated in the 1992 election by the conservative Yukon Party. Penikett's successor, John Ostashek, dropped Penikett's use of the title "Premier", reverting to the older form "Government Leader", although the "Premier" title was reinstituted in 1996 by Piers McDonald and has remained in use ever since.

On April 25, 1994 Penikett announced his resignation as leader of the Yukon NDP, and was succeeded by Piers McDonald at a party convention in May 1995. There was an attempt later in 1994 to draft Penikett as a candidate in the federal New Democratic Party's 1995 leadership contest, but he declined to run.

He remained in the legislature as the MLA for Whitehorse West until September 27, 1995, when he resigned to accept a position as a policy advisor in the office of Saskatchewan Premier Roy Romanow.

Later career
After two years as an advisor in the cabinet planning unit with the Government of Saskatchewan, in 1998 he was appointed by the government of British Columbia to lead contract negotiations with the province's public sector unions.

Between 1998 and 2000, Penikett and his colleague John Calvert negotiated 32 public sector accords (on early retirement, pay equity and joint trusteeship of pension plans) with public sector employer organizations and unions representing 250,000 provincial public employers. This is to date the largest number of social contracts ever negotiated in Canada.

From 2001 to 2005, Penikett was a senior fellow on native treaty issues and a visiting professor for the Undergraduate Semester in Dialogue at Simon Fraser University. He has also worked at the Walter and Duncan Gordon Foundation, and for West Coast Environmental Law.

Penikett was appointed as the University of Washington's Canada Fulbright Chair in Arctic Studies for 2013-14. For the duration of this award, he will be located at the Henry M. Jackson School of International Studies, and conducting a "Comparative Study of Canadian and U.S. Approaches to Issues of Arctic Governance in the 21st Century."

Since 2001, he is the president of Tony Penikett Negotiations.

In 2020 he was named an Officer of the Order of Canada, in recognition of his contributions as a teacher, negotiator and public servant.

Personal life
Penikett is the father of actor Tahmoh Penikett, best known for his work as Karl Agathon in Battlestar Galactica and Paul Ballard in Dollhouse. His twin daughters Sarah and Stephanie Penikett have also appeared on television, in Psych and The L-Word. Their mother, Lulla Sierra Johns, is a member of the White River First Nation.

Penikett is the author of Reconciliation: First Nations Treaty Making in British Columbia (Douglas & McIntyre, 2006); two television films, The Mad Trapper (BBC TV, London, 1972) and La Patrouille Perdu (ORTF, Paris, 1974); and several plays.

References

1945 births
Living people
English emigrants to Canada
Premiers of Yukon
People from Sussex
Yukon New Democratic Party leaders
Writers from Whitehorse
People educated at St Albans School, Hertfordshire
Presidents of the New Democratic Party of Canada
Whitehorse city councillors
Canadian television writers
Canadian non-fiction writers
Members of the Executive Council of Yukon
Officers of the Order of Canada

Tony Penikett


The Gates of Oblivion treći je studijski album španjolskog simfonijskog metal sastava Dark Moor. Objavljen je 11. ožujka 2002. godine, a objavila ga je diskografska kuća Arise Records. Posljednji je album s pjevačicom Elisom Martin.

Popis pjesama

Osoblje
Dark Moor
Elisa C. Martín – vokali
Enrik García –	gitara
Albert Maroto – gitara
Anan Kaddouri – bas-gitara
Jorge Sáez – bubnjevi
Peña de Camús – klavijature
Dodatni glazbenici
Mattia Stancioiu - bubnjevi
Valcavasia - vokali (zbor)
Ostalo osoblje
Mika Jussila - mastering
Andreas Marschall - omot albuma
Luigi Stefanini – produciranje, inženjering, miksanje

Izvori

Albumi iz 2002.
Albumi sastava Dark Moor

The Gates of Oblivion


11269 Knyr este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11269 Knyr este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Liudmila Karacikina. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,19 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 4,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1987
Centura de asteroizi

11269 Knyr


Prymorske (ukrainien : Приморське) (bolcheviks jusqu'en 2016) est un village situé dans le sud de l'Ukraine. La population est de 368 personnes.

Géographie

Localisation
Prymorske est inclus dans la communauté villageoise de Bekhtery.
Le village est situé dans la partie sud du  (district) de l'oblast de Kherson (province), sur la côte de la mer Noire.

Le village se trouve à environ  au nord-ouest de Lazourne,  à l'ouest de Skadovsk et à 58 km au sud-ouest de Kherson.
Il borde les villages de  et Zaliznyi Port.

Relief
Le relief de Primorsky est principalement plat.

Lacs
Il y a trois lacs à proximité : Prokofiev, Ustrichne et un lac qui n'a pas de nom.

Histoire
Selon les anciens, la colonie a été fondée par des migrants du village de , raïon de Yampil, oblast de Vinnytsia venus s'installer dans la steppe pontique. Jusque dans la seconde moitié du , les habitants étaient engagés dans l'agriculture avec la culture du blé, du tournesol, du coton. Une ferme pour l'élevage du bétail et une forge se trouvaient dans le village. Plus tard, l'infrastructure de la station balnéaire a commencé à se développer.

Avant la réforme administrative de 2020, le village appartenait au  avant son absorption dans le raïon de Skadovsk.

Population
Selon le recensement de 1989 de la république socialiste soviétique d'Ukraine, la population actuelle du village était de 344 personnes, dont 158 hommes et 186 femmes.

Selon le , 368 personnes vivaient dans le village.

Langue
Répartition de la population selon la langue maternelle selon le recensement de 2001 :

Économie

Tourisme

Le village de Prymorske est l'une des plus grandes stations balnéaires du sud de la région de Kherson.

Le village compte plus d'une centaine de maisons réparties sur trois rues : Primorskaya, Myru et Stepova. On y trouve un bureau de poste, une église, un club, une forge, un dortoir et plusieurs magasins. Des centres de loisirs, des campings payants, des attractions estivales pour les enfants, des cafés (discothèques nocturnes) se trouvent sur la côte. Non loin du littoral se trouvent des magasins, un marché, une pizzeria, un parking. Il y a aussi des excursions hors site vers le geyser, vers la réserve d'Askania Nova et la .

Il n'y a pas d'école ni de jardin d'enfants dans le village. Une église est en cours de construction par les riverains.

Le village de Prymorske est accessible en bus régulier ou en taxi à itinéraire fixe depuis la gare et les gares routières de Kherson. Le bus passe par Golaya Pristan, Chulakovka, Zaliznyi Port et Krugloozerka (Klarovka).

Galerie

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Bekhtery
 Zaliznyi Port
 Lazourne

Liens externes
 Météo à Prymorske

Station balnéaire en Ukraine

Prymorske (communauté villageoise de Bekhtery)


إروين كومان ، من مواليد 20 سبتمبر 1961، لاعب كرة قدم هولندي سابق، ومدرب كرة قدم هولندي حالي.

هو ابن اللاعب مارتن كومان، وأخ اللاعب الهولندي السابق رونالد كومان.
لعب مع منتخب هولندا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية هولنديون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في بلجيكا
لاعبو كرة قدم رجالية هولنديون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من زانستاد
رياضيون هولنديون مغتربون في المجر
رياضيون هولنديون مغتربون في إنجلترا
رياضيون هولنديون مغتربون في بلجيكا
رياضيون هولنديون مغتربون في تركيا
رياضيون هولنديون مغتربون في سلطنة عمان
طاقم نادي إيفرتون غير اللاعبين
طاقم نادي ساوثهامبتون غير اللاعبين
لاعبو بي إس في آيندهوفن
لاعبو الدوري البلجيكي للمحترفين
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم مغتربون في بلجيكا
لاعبو كرة قدم هولنديون
لاعبو كرة قدم هولنديون مغتربون
لاعبو كيه في ميخيلين
لاعبو منتخب هولندا لكرة القدم
لاعبو نادي غرونينغن
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مدربو آر كي سي فالفيك
مدربو الدوري الإسرائيلي الممتاز
مدربو الدوري التركي الممتاز
مدربو الدوري الهولندي الدرجة الثانية
مدربو الدوري الهولندي الممتاز
مدربو إف سي آيندهوفن
مدربو فاينورد
مدربو كرة القدم مغتربون في إسرائيل
مدربو كرة قدم مغتربون في المجر
مدربو كرة قدم مغتربون في تركيا
مدربو كرة قدم مغتربون في عمان
مدربو كرة قدم مغتربون هولنديون
مدربو كرة قدم هولنديون
مدربو منتخب المجر لكرة القدم
مدربو منتخب عمان لكرة القدم
مدربو نادي أوترخت
مدربو نادي بيتار القدس
مواليد 1961
مواليد في زاندام
لاعبو كرة قدم من زانستاد
لاعبو الدوري البلجيكي الممتاز
مدربو نادي فنار باغجة لكرة القدم

إروين كومان


David Gerrold () este un scenarist și romancier american de science fiction. A scris scenariul pentru episodul Star Trek, "Animăluțe de companie", a creat rasa Sleestak pentru serialul TV Land of the Lost (Lumea pierdută) din 1974 și a scris nuvela The Martian Child - "Copilul de pe Marte", care a câștigat premiile Hugo și Nebula și a fost adaptată într-un film omonim în 2007 cu John Cusack în rolul principal.

Biografie și carieră
Gerrold s-a născut ca Jerrold David Friedman dintr-o familie de evrei la 24 ianuarie 1944 în Chicago, Illinois. A urmat liceul Van Nuys și a absolvit liceul Ulysses S. Grant în prima sa clasă de absolvire, Los Angeles Valley College și San Fernando Valley State College (acum California State University, Northridge).

După succesul său timpuriu cu "The Trouble with Tribbles", Gerrold a continuat să scrie scenarii de televiziune (mai ales pentru serii science fiction, cum ar fi Land of the Lost, Babylon 5, Călătorii în lumi paralele și Zona crepusculară). De asemenea, a avut mai multe apariții nemenționate în serialul TV Teoria Big Bang.  Pentru universul Star Trek a mai scris două episoade Star Trek: The Animated Series în 1973 și respectiv 1974: "More Tribbles, More Troubles" și "Bem". Pentru Star Trek: The Next Generation a scris episodul nefilmat "Blood and Fire", cu un cuplu LGBT în echipajul navei Enterprise.  Scenariul a fost adaptat într-o carte (ISBN 1932100113) și în cele din urmă a fost filmat ca două episoade Star Trek: New Voyages: "Blood and Fire, Part 1" (decembrie 2008) și "Blood and Fire, Part 2" (noiembrie 2009) ambele regizate de David Gerrold și scrise de Gerrold și Carlos Pedraza. Ca actor a apărut într-un rol minor în Star Trek: The Motion Picture și în episodul Star Trek: Deep Space Nine,  "Trials and Tribble-ations".

Romanele sale science fiction includ The Man Who Folded Himself (1973), despre un om care moștenește o centură de călătorie în timp și When HARLIE Was One (1972), care descrie relația unei inteligențe artificiale cu creatorii săi. When HARLIE Was One a fost nominalizat pentru cel mai bun roman atât pentru Premiul Hugo, cât și pentru Premiul Nebula. Acest roman este remarcabil ca fiind unul dintre primele care descriu un virus de calculator. O ediție revizuită, intitulată When HARLIE Was One, Release 2.0, a fost publicată în 1988, încorporând noi perspective și reflectând noi evoluții în domeniul informaticii.

Gerrold este autorul seriei de cărți War Against the Chtorr, despre o invazie a Pământului de către extratereștri misterioase: A Matter for Men (1983), A Day for Damnation (1985), A Rage for Revenge (1989) și A Season for Slaughter (1993). El a anunțat în cele din urmă că ceea ce inițial trebuia să fie o trilogie ar necesita de fapt șapte cărți. În 2017, el a anunțat că a cincea carte, acum intitulată A Nest for Nightmares și cea de-a șasea carte, A Method For Madness, se apropie de finalizare, la două decenii după ce a apărut ultima carte.  Gerrold are în vedere mai multe modalități de a strânge bani pentru a termina finalizarea organizării materialului și a scrisului final pentru cele două cărți.

Invazia extraterestră este una ecologică. În loc ca pământenii să Terra-formeze o altă planetă, extratereștrii "Chtorra-formează" Pământ. În locul armatelor, agresorii nevăzuți dezlănțuie treptat plantele și animalele de pe planeta lor mai veche și mai evoluată (care este indicată ca fiind probabil cu jumătate de miliard de ani mai veche decât Pământul și care a evoluat într-o competiție mai eficientă). Acestea înfruntă și își distrug omologii tereștri, iar Pământul devine din ce în ce mai asemănător cu planeta Chtorr, pe măsură ce progresează "războiul".

Gerrold este, de asemenea, autorul  seriei de cărți Star Wolf, centrată pe nava spațială omonimă și pe echipajul său: Voyage of the Star Wolf (1990), The Middle of Nowhere (1995), Blood and Fire (2004) și Yesterday's Children (1972) , care este de fapt un roman anterior care are același personaj principal, mai târziu extins și republicat în mod semnificativ ca Starhunt (1985) - apare înaintea celorlalte romane din continuitatea principală a seriei. Scenariul inițial din Yesterday's Children a fost povestea cadru  din propunerea sa timpurie pentru episodul Star Trek "Tomorrow Was Yesterday", mult modificată de-a lungul timpului. Gerrold plănuise să dezvolte acest concept într-o serie de televiziune, după cum a scris într-o introducere la Voyage a Star Wolf. Seria Star Wolf reflectă afirmația lui Gerrold că, datorită distanțelor implicate, luptele spațiale ar fi mai mult ca vânătorea de submarine decât luptele de obicei prezentate pe ecran - în cele mai multe cazuri navele care se luptă nu ar fi putut nici măcar să se vadă una pe celălalt.

Gerrold a scris cartea non-fiction Worlds of Wonder: How to Write Science Fiction & Fantasy, publicată în 2001.

În 2013, Gerrold a scris o scurtă poveste Starcraft 2 intitulată In the Dark pentru seria de povestiri scurte Blizzard Entertainment.

Începând cu anul 2015, el este și membru al consiliului de administrație al Muzeului Științifico-Fantasticului de la Hollywood - Hollywood Science Fiction Museum.

Bibliografie

Serie

The War Against the Chtorr

 A Matter for Men (1983)
 A Day for Damnation (1984)
 A Rage for Revenge (1989)
 A Season for Slaughter (1992)
 A Nest for Nightmares (în progres)
 A Method for Madness (în progres)
 A Time for Treason (planificat)
 A Case for Courage (planificat)

Star Wolf
 Yesterday's Children (sau Starhunt) (1972, rv.1980)
 Voyage of the Star Wolf (1990)
 The Middle of Nowhere (1995)
 Blood and Fire (2004)

The Dingilliad
 Jumping Off the Planet (2000)
 Bouncing Off the Moon (2001)
 Leaping to the Stars (2002)

Trackers
 Under the Eye of God - Sub ochiul lui Dumnezeu (1993)
 A Covenant of Justice - Un pact de justiție (1994)

Romane Star Trek
 The Galactic Whirlpool  (1980)
 Trouble with Tribbles (roman fotografic) (1973)
 Encounter at Farpoint (1987)

Alte romane
 The Flying Sorcerers - Vrăjitorii care zboară (sau The Misspelled Magician  - Magicianul greșit, 1971, cu Larry Niven )
 Space Skimmer (1972)
 When HARLIE Was One - Când HARLIE a fost unul (1972, relansat ca When HARLIE Was One, Release 2.0, 1988)
 Bătălia pentru planeta maimuțelor (1973)
 The Man Who Folded Himself  (1973)
 Moonstar Odyssey (1977)
 Deathbeast (1978)
 Șah cu un dragon (1987)
 The Martian Child - Copilul de pe Marte (2002)
 Child of Earth - Copilul de pe Pământ (2005)
 Ganny Knits a Spaceship (aprilie 2019), . Bazat pe o povestire din 2009, cu același nume, publicată pentru prima oară în universul lui Jim Baen.

Colecții
 With a Finger in My I (1972)
 The far side of the sky (2002)
 Alternate Gerrolds (2005)
 The Involuntary Human (2007)
 Baker Street Irregulars: Thirteen Authors with New Takes on Sherlock Holmes (2017)

Antologii (editor)
 Protostars (1971) (cu Stephen Goldin)
 Generation (1972)
 Science Fiction Emphasis 1 (1974)
 Alternities (1974)
 Ascents of Wonder  (1977)

Povestiri
 "The Impeachment of Adlai Stevenson" (1992) (colectată în antologia lui Mike Resnick, Alternate Presidents)
 "În zona de seism" în Antologiile Gardner Dozois , vol. I din  noiembrie 2007  (traducere a "In the Quake Zone" din 2005)

Non - ficțiune
 The Trouble with Tribbles (1973)
 The World of Star Trek (1973, rv.1984)
 Worlds of Wonder: How to Write Science Fiction & Fantasy (2001)
 Taking the Red Pill: Science, Philosophy and Religion in The Matrix (2003) (cu Glenn Yeffeth)
 Boarding the Enterprise: Transporters, Tribbles, and the Vulcan Death Grip in Gene Roddenberry's Star Trek (2006) (cu Robert J. Sawyer)

Referințe

Legături externe

 Interviu cu David Gerrold

Nașteri în 1944
Autori câștigători ai Premiului Nebula
Oameni în viață
Autori câștigători ai Premiului Hugo
Scenariști de televiziune americani
Scriitori americani de literatură științifico-fantastică
Editori de literatură științifico-fantastică

David Gerrold


Lycoperdon utriforme Pierre Bulliard, 1790), sin. Calvatia utriformis (Pierre Bulliard, 1790 ex Otto Jaap, 1918), din încrengătura Basidiomycota în familia Agaricaceae și de genul Lycoperdon, este o specie saprofită de ciuperci și, atât timp cât este tânără, comestibilă, denumită în popor mingea de puf, buretele iepurilor sau bășina calului. Soiul se dezvoltă în România, Basarabia și Bucovina de Nord pe soluri argiloase sau nisipoase prin iarbă, locurile preferate fiind nu numai câmpiile semi-aride, ci, de asemenea, dar mai rar, pădurile sau marginile lor, crescând solitar sau în grupuri mai mici. Acolo, unde pășunile sunt gestionate intensiv, buretele este exterminat. Timpul apariției este din iunie până în octombrie (noiembrie).

Taxonomie

Specia a fost pomenită de marele om de știință german Jacob Christian Schäffer chiar sub 3 denumiri (Lycoperdon areolatum, Lycoperdon echinatum, Lycoperdon gemmatum) în 1774, indicele însă au fost prea nespecifice. De aceea, numele binomial acceptat este cel determinat de cunoscutul savant francez Pierre Bulliard publicat ca Lycoperdon  utriforme în volumul 10 al marii sale opere Herbier de la France ou, Collection complette des plantes indigenes de ce royaume avec leurs propriétés, et leurs usages en medecine din 1790 (care descrise specia deja cu un an mai în urmă ca Lycoperdon caelatum). Acest taxon este văzut cel valabil în prezent (2020) pe scară largă.

Dar, din păcate, se ceartă cea de privește numele generic și la această specie. Astfel comitetul de nomenclatură Mycobank o transferă la genul Calvatia conform publicației botanistului german Otto Jaap (1864-1922) din 1918 (!), iar cel Index Fungorum îl declară drept Bovistella utriformis, referindu-se la articolul al micologilor Vincent Demoulin și Yuri A. Rebriev, de verificat în jurnalul botanic Lejeunia din 2017.

Denumirea micologului german Hanns Kreisel (1937-2017) din 1989, anume Handkea utriformis este găsită în special în articole anglo-americane, însă nu este acceptată de mulțimea micologilor. Toate celelalte încercări de redenumire sunt acceptate sinonim, dar nefolosite.

Epitetul este derivat din cuvintele latine (=furtun pielos umflat) și (=figură, formă, personaj), datorită aspectului.

Descriere

 Corpul fructifer: are o grosime 6-15 cm cu o înălțime maximă de 15 cm, având un aspect rotunjor sau ovoidal. Peridia exterioară (înveliș gros al corpului de fructificație la unele ciuperci este de culoare albă, apoi gri, groasă (1 mm), cu suprafața de la aproape neted până la brăzdat în formă de mozaic care se sparge ușor ca o coajă de ou, la presiune și maturitate. Dedesubt se află o altă peridie, mai subțire, denumită Endoperidium sau diafragmă, de culoare gri-plumburie care se dizolvă mai târziu începând de la vârf, făcând astfel posibil eliberarea masei sporilor. Interiorul este la început de asemenea alb, apoi galben-verzui și în sfârșit brun-măsliniu, gleba uscând cu timpul, devenind praf (= sporii). În cele din urmă, în partea centrală se deschide un orificiu (opercul) neregulat prin care sunt eliberați sporii, având astfel posibilitatea de a fi răspândiți de vânt.
 Piciorul:  nu are picior veritabil, dar peridia se îngustează spre bază, rămânând în această zonă neted, dându-i astfel un aspect asemănător.
 Carnea (gleba): este la exemplarele tinere fermă, compactă și albă. Gleba se decolorează însă repede, începând în centru, devenind din ce în ce mai brun-măslinie, mai întâi pufoasă și la sfârșit pulverulentă. Mirosul amintește ușor de fenol, fiind însă fugitiv, gustul exemplarelor tinere este plăcut.
 Caracteristici microscopice: are spori rotunjori, netezi și destul de mici cu apicol, având o mărime de 4-5 microni. Pulberea lor este brun-măslinie. Basidiile clavate cu 4 sterigme fiecare măsoară  15-22 x 8-9 microni. Prezintă hife sub-bazidiale hialine (translucide), variabile și septe legate precum pileocistide (elemente sterile de pe suprafața pălăriei) tenace galben-aurii cu o lățime de până la 12µm.
 Reacții chimice: nu sunt cunoscute.

Confuzii
Cașul ciorii poate fi confundat cu alte soiuri ale genului sau celor strâns înrudite, cu toate comestibile, cum sunt Bovista aestivalis sin. Lycoperdon ericetorum, Bovista plumbea, Lycoperdon candidum sin.  pedicellatum, Lycoperdon echinatum, Lycoperdon ericaeum, Lycoperdon excipuliforme, Lycoperdon marginatum (se spune că ar conține substanțe psiho-active), Lycoperdon molle, Lycoperdon nigrescens sin. foetidum, Lycoperdon pedicellatum, Lycoperdon perlatum, Lycoperdon pratense sin.
Vascellum pratense, Lycoperdon pyriforme, Lycoperdon umbrinum sau Calvatia cretacea, + imagini, dar, de asemenea, cu forme deschise ale otrăvitorului Scleroderma citrinum sin. vulgare.

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Pe vremuri, praful buretelui sau carnea, uscată în stadiu tânăr și apoi frământată, a fost aplicată (dar și cel ale altor soiuri comestibile din acest gen) ca antihemoragic și, de asemenea, ca antiseptic (până astăzi la țară).

Mingea de puf  este  comestibilă și delicată cât culoarea glebei este complet albă, dar nu se potrivește cu fierberea ei, devenind vâscoasă. Înainte de preparare, la fel ca la cașul ciorii, cuticula trebuie să fie îndepărtată (merge cu ușurință) deoarece are o textură tare, ca de piele. Mai departe, ciuperca nu se spală niciodată, deoarece interiorul ei se comportă ca un burete, va absorbii apa, astfel compromițând prelucrarea ulterioară a ciupercii.

Un studiu al concentrațiilor de cupru și zinc la 28 de specii diferite de ciuperci comestibile a arătat că Lycoperdon utriforme a bioacumulat selectiv atât cupru (251,9mg Cu/kg, cât și zinc (282,1mg Zn/kg de ciupercă) la niveluri mai ridicate decât toate celelalte ciuperci testate. Autorii notează că, deși aceste oligoelemente sunt necesități nutriționale importante pentru om și că specia poate fi considerată o sursă bună pentru asimilarea acestor elemente, cu toate că se știe, că absorbția elementelor (biodisponibilitatea) din ciuperci este scăzută datorită absorbției limitate în intestinul subțire.

Note

Bibiliografie
 Bruno Cetto: "I funghi dal vero", volumele1-7 (inclus speciile asemănătoare)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, p. 116, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Lycoperdon utriforme, film în limba polonă
 Lycoperdon utriforme, film în limba cehă

Lycoperdon
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1753 în știință

Lycoperdon utriforme


Die Division 1 1974/75 war die 37. Austragung der professionellen französischen Fußballliga. Meister wurde die AS Saint-Étienne, die ihren Titel verteidigen konnte und zum achten Mal seit 1957 Champion de France wurde.

Erster Spieltag war der 2. August 1974, letzter Spieltag der 3. Juni 1975. Es gab eine dreiwöchige "Winterpause" vom 23. Dezember bis 11. Januar.

Vereine
Teilnahmeberechtigt waren die Vereine, die die Vorsaison nicht schlechter als auf dem 17. Platz abgeschlossen hatten, sowie drei direkte Aufsteiger aus der zweiten Division. Somit spielten in dieser Saison folgende Mannschaften um den Meistertitel:
 zwei Klubs aus dem äußersten Norden (Racing Lens, Aufsteiger OSC Lille),
 vier aus Paris bzw. der Champagne (die beiden Aufsteiger Red Star FC und Paris Saint-Germain, Stade Reims, Troyes Aube Football),
 drei aus dem Nordosten (FC Metz, Racing-Pierrots Strasbourg-Meinau, FC Sochaux),
 vier aus dem Westen (Stade Rennes, FC Nantes, SCO Angers, Girondins Bordeaux),
 sechs aus dem Südosten (Titelverteidiger AS Saint-Étienne, Olympique Lyon, Olympique Nîmes, Olympique Marseille, OGC Nizza, AS Monaco),
 einer aus Korsika (SEC Bastia).

Saisonverlauf
Es galt die Zwei-Punkte-Regel; bei Punktgleichheit gab die Tordifferenz den Ausschlag für die Platzierung. Die im Vorjahr eingeführte Bonusregelung wurde mit einer Veränderung beibehalten; einen zusätzlichen Punkt erhielt jede Mannschaft für jedes Spiel, das sie mit mindestens drei Toren Unterschied gewonnen hatte. Dadurch sollte der Angriffsfußball gefördert werden.

In dieser Saison interessierte die französische Öffentlichkeit sich mehr für Saint-Étiennes Parcours im Europapokal der Landesmeister als für den Spielbetrieb der Division 1, in der die "Grünen" sich einen katastrophalen Beginn leisteten. Nach acht Spieltagen wies das Konto des Titelverteidigers sechs Punkte Rückstand auf den Überraschungs-Tabellenführer Reims auf; für die Rot-Weißen aus der Champagne hatte deren Torjäger Bianchi am zweiten Spieltag einen 0:1-Rückstand gegen Paris SG im Alleingang in den Endstand von 6:1 gedreht. Im weiteren Verlauf der Hinrunde rückten dann aber Saint-Étienne und sein Hauptkonkurrent aus Marseille die Verhältnisse wieder gerade, und lediglich Bastia vermochte bis zum Jahresanfang 1975 mit ihnen noch Schritt zu halten. Als dann aber dessen defensiver Rückhalt Ferdinand Heidkamp beim Spiel in Lyon nicht mitwirken konnte, leitete eine deftige 1:8-Niederlage das Abrutschen der Korsen in der Tabelle ein. Saint-Étienne hingegen ließ sich auch durch das Halbfinal-Aus gegen die Münchener Bayern im Europapokal nicht aus der Bahn werfen, zumal der Verfolger trotz seiner Verstärkung durch zwei brasilianische Nationalspieler und Weltmeister von 1970 (Jairzinho, Paulo César) sowie – in der Winterpause – Bereta von den "Grünen" keineswegs durchweg souverän auftrat. Drei Spieltage vor Saisonende lag die ASSE zwei Zähler vor Marseille, hatte zudem aber noch zwei Nachholspiele auszutragen und besiegte OM im Spitzenduell mit 4:1, was ihr sogar drei weitere Punkte bescherte.

Saint-Étienne gewann anschließend auch drei seiner restlichen vier Begegnungen deutlich und wies am Ende neun Punkte Vorsprung auf. Am letzten Spieltag hatte der alte und neue Meister sich den "Luxus" erlaubt, seinen Trainer Herbin, der immer noch über eine Spielerlizenz verfügte, noch einmal ins Abwehrzentrum zu stellen. Beim 5:1-Sieg über Troyes erfüllte der nicht nur seine Defensivaufgaben in gewohnter Stärke, sondern er erzielte sogar den letzten Treffer der Partie. Die Mannschaft mit dem durchschlagskräftigsten Angriff und der besten Abwehr der Division 1 wies zudem eine makellose Heimbilanz auf: im Stade Geoffroy-Guichard hatte sie sämtliche 19 Spiele gewonnen. Da sie sich zudem auch erneut den Landespokal gesichert hatte, wurde sie am Ende, wie im Vorjahr, wiederum Gewinner des Doublé; dass eine Mannschaft beide Wettbewerbe zweimal nacheinander gewinnt, hatte es bis dahin in Frankreich noch nicht gegeben. Vizemeister Marseille hingegen wurde mit seinen beiden Brasilianern nicht glücklich; Jairzinho (für ein Jahr) und Paulo César (drei Monate) erhielten lange Sperren, weil sie im Pokal-Viertelfinale gegen Paris einen Linienrichter tätlich angegriffen hatten.

Zur folgenden Saison wurden die Absteiger Angers, Rennes und Red Star durch die Zweitdivisionäre AS Nancy, US Valenciennes-Anzin und Olympique Avignon ersetzt, von denen lediglich Letzterer ein absoluter Neuling in Frankreichs fußballerischem "Oberhaus" war.

Abschlusstabelle

Kreuztabelle

Die Meistermannschaft AS Saint-Étienne

Dazu kam ein Eigentor.

Erfolgreichste Torschützen

Siehe auch
 Division 2 1974/75
 Coupe de France 1974/75

Literatur
 Hubert Beaudet: Le Championnat et ses champions. 70 ans de Football en France. Alan Sutton, Saint-Cyr-sur-Loire 2002, ISBN 2-84253-762-9
 Sophie Guillet/François Laforge: Le guide français et international du football éd. 2009. Vecchi, Paris 2008, ISBN 978-2-7328-9295-5
 Jean-Philippe Rethacker: La grande histoire des clubs de foot champions de France. Sélection du Reader's Digest, Paris/Bruxelles/Montréal/Zurich 2001, ISBN 2-7098-1238-X

Weblinks
 Statistiken auf lfp.fr

Anmerkungen und Nachweise

1974/75
Fußballsaison 1974/75

Division 1 1974/75


Crkva sv. Tri kralja u Staroj Plošćici rimokatolička je crkva u Staroj Plošćici, u Bjelovarsko-bilogorskoj županiji.

Ova crkva vrlo stare župe spominje se već 1334., a pod imenom Sveta tri kralja obnovljena je oko 1706. godine. Zbog starosti, crkva je srušena 1843. godine, a nova je sagrađena slijedeće 1844. godine. To je jednobrodna, klasicistička građevina na ograđenom ravnom prostoru, sa svetištem površine 6×6 m, s polukružnom apsidom na istok i glavnim pročeljem na zapadu.

Crkva je pretrpjela štete uslijed potresa kod Petrinje 2020. godine. Sanacija krovišta dogodila se 2023. godine.

Izvori

Katoličke crkve u Hrvatskoj
Bjelovarsko-bilogorska županija

Crkva sv. Tri kralja u Staroj Plošćici


MetLife Stadium este o arenă polivalentă acoperită din East Rutherford, New Jersey, Statele Unite. Face parte din complexul sportiv Meadowlands și servește drept stadion pentru două francize din Liga Națională de Fotbal (NFL): New York Giants și New York Jets. Stadionul este deținut de Compania MetLife Stadium, o societate mixtă a Giants and Jets, care a construit împreună stadionul folosind fonduri private pe terenuri deținute de Autoritatea de Expoziții și Sport din New Jersey. Stadionul a fost deschis în 2010 ca New Meadowlands Stadium. În 2011, MetLife, o companie de asigurări cu sediul în New York City, a obținut drepturile de nume pe stadion. La un cost de construcție de aproximativ 1,6 miliarde de dolari, a fost cel mai scump stadion construit vreodată în momentul în care a fost deschis.

Vezi și
 New York Giants
 New York Jets

Referințe

Stadioane din Statele Unite ale Americii

MetLife Stadium


Hosaena (ou Hossana) é uma cidade, um woreda (tipo de divisão administrativa da Etiópia) separado no sul da Etiópia, e o centro administrativo da Zona Hadiya. Localizada na Região das Nações, Nacionalidades e Povos do Sul (SNNPR). Hosaena tem uma latitude e longitude de.

Um marco próximo é a Caverna Dawabelo, cujos pilares escavados na rocha sugerem que é uma igreja monolítica inacabada. Uma boa estrada foi construída em 1963 pela Gurage Road Association, que ligava Hosaena a Addis Abeba (capital de Etiópia) por meio de Welkite e Endibir. De acordo com o Escritório de Finanças e Desenvolvimento Econômico do SNNPR, as comodidades de Hosaena incluem acesso a telefone digital, serviço postal, serviço elétrico 24 horas, banco e hospital.

História
Em 1910, Hosaena tornou-se o centro administrativo da província de Hadiya. A cidade foi ocupada pelos italianos em 11 de fevereiro de 1937. Em 1958, Hosaena era um dos 27 lugares na Etiópia classificados como município de primeira classe.

Em 1929, dois missionários se estabeleceram na cidade, e seus esforços levaram Hosaena a se tornar um centro do cristianismo protestante no sul da Etiópia. Em dezembro de 1949, a cidade organizou uma conferência bíblica, com a presença de 800 pessoas. Em abril de 1970, o centro administrativo do Sínodo de Kembata da Igreja Mekane Yesus foi oficialmente transferido de Durame para Hosaena; o sínodo foi posteriormente renomeado como "Sínodo Centro-Sul".

Dados demográficos
Com base no Censo de 2007 realizado pela CSA, a cidade tem uma população total de 69.995 habitantes, dos quais 35.523 são homens e 34.472 são mulheres. A maioria dos habitantes é protestantes, com 65,74% da população relatando essa crença, 24,6% praticam o cristianismo ortodoxo etíope, 6,57% são muçulmanos e 1,99% são católicos.

O censo nacional de 1994 informou que esta cidade tinha uma população total de 31.701, dos quais 15.593 eram homens e 16.108 eram mulheres.

Cidades da Etiópia

Hosaena


Affan Ramić (Derventa, 15. lipnja 1932. – Sarajevo, 19. svibnja 2015.), bosanskohercegovački je slikar bošnjačkoga podrijetla.

Životopis
Rođen je 5. lipnja 1932. u Derventi. Školu za primijenjenu umjetnost završio je u Sarajevu i Akademiju likovnih umjetnosti u Beogradu 1957. godine u klasi Marka Čelebonovića. Slikarstvo je specijalizirao u Parizu 1963. i Pragu 1967. Intenzivno se bavio kolažom, a u jednoj fazi koristio se filigranskim crtežom, adahnut ornamentikom staroga bosanskoga nakita.

Dobitnik je mnogobrojnih nagrada za umjetnički rad, među kojima je i Šestotravanjsku nagradu grada Sarajeva, Zlatna plaketa humanizma - Međunarodne lige humanista. Od 2005. godine postaje redovni član Akademije znanosti i umjetnosti Bosne i Hercegovine. Sedamdesetih godina 20. stoljeća bio je predsjednik Udruge likovnih umjetnika Bosne i Hercegovine i Udruge likovnih umjetnika Jugoslavije.

Preminuo je u Sarajevu 19. svibnja 2015. u 83. godini uslijed zatajenja srca. Pokopan je na groblju Lav u Sarajevu.

Djela

 Kostelski enterijer, ulje na platnu, 1967.
 U kanjonu Neretve
 Torzo u kamenu
 Katuni pod Veležom, kombinirana tehnika

Nagrade

 1957. - Nagrada Sekretarijata za kulturu SR Srbije
 1965. - Šestotravanjska nagrada grada Sarajeva za slikarstvo
 1970/72. - Otkupna nagrada za slikarstvo na III. i V. Sarajevskom salonu
 1971. - Nagrada za slikarstvo na II. Izložbi jugoslavenskog portreta u Tuzli
 1973. - Srebrna plaketa Saveza likovnih umjetnika Jugoslavije
 1975. - Otkupna nagrada na III. Izložbi jugoslavenskog portreta u Tuzli
 1975. - Priznanje prigodom 30 godina HDLU - a za razvoj likovne umjetnosti u Bosni i Hercegovini
 1984. - Godišnja nagrada ULUBiH-a.
 1991. - Zlatno kolo: godišnja nagrada Republičke zajednice kulture Bosne i Hercegovine
 1998. - Zlatna plaketa humanizma – Međunarodne lige humanista
 2001. - Nagrada Sloboda Međunarodnoga centra za mir
 2005. - Zahvalnica prigodom 50 godina postojanja Kamernog teatra 55 - Sarajevo
 2005. - Povelja osnivačima Helsinškoga odbora u povodu 10 godina postojanja – Sarajevo

Izvori

Životopisi, Derventa
Bosanskohercegovački umjetnici
Bosanskohercegovački slikari
Akademici AZUBiH

Affan Ramić


Una es un municipio del estado de Bahía, en el Brasil. Su nombre significa, en lengua tupí, "negro", en una alusión a la coloración del río que baña la ciudad.
El municipio fue creado el 2 de agosto de 1890.

Geografía
Su población estimada en 2008 era de 25 287 habitantes. Está situada a 70 kilómetros de Islotes y posee la Isla de Comandatuba, con hoteles de lujo y un aeropuerto.

Medio Ambiente
La diversidad ambiental de Una permite la coexistencia de varias especies de animales, conteniendo inclusive, especies amenazadas de extinción. De entre esos ambientes están la Reserva Biológica de Una (Ecoparque de Una), constituida de mata atlántica y la Reserva Particular del Patrimonio Natural Araraúna (Lençóis Belgas).

Playas
 Isla de Comandatuba
 Playa de Comandatuba
 Playa de Itapororoca o Piedras
 Playa de la Independencia o Isla Morena
 Playa de Lençóis
 Isla del Deseo

Referencias

Una (Brasil)


Louise is a "musical novel," or "," in four acts and five scenes by Gustave Charpentier. It can be considered an opera. The composer himself penned the French libretto with contributions from Saint-Pol-Roux, a symbolist poet and the inspiration of the surrealists. It is an atmospheric story of working-class life in Paris, with the city itself invoked along the way: young Louise, a seamstress living with her parents, loves Julien, an artist; she desires freedom, associated in her mind with him and the city. (Charpentier would later write a sequel, the opera Julien, describing the artist's aspirations.) Musically the work is verismo, it marks the beginning of naturalism in French opera.

Performance history

Louise was premiered on 2 February 1900 at the Salle Favart by the Opéra-Comique conducted by André Messager in a production by Albert Carré. It was successful, reaching its 100th performance just over a year later; the 500th performance at the Opéra-Comique took place on 17 January 1921, and by the early 1950s it had reached over 950 performances. The opera helped launch the career of the soprano Mary Garden, who sang Louise in Act 3 at the eighth performance. On 30 April 1900 the Opéra-Comique director Albert Carré gave away 400 seats to Paris dressmakers.

The success in Paris led to productions in Algiers, Brussels, Budapest and Milan in 1901 and in Berlin, Prague, Vienna, Geneva and Stockholm in 1902, followed by other cities.
First seen in New York City at the Manhattan Opera House in 1908, Louise was premiered by the Metropolitan Opera on January 15, 1921 (with Geraldine Farrar in the title role and Flora Perini as Gertrude). It was revived at the Met in a new production in 1930, broadcast twice (in 1939 and 1948), after 1949 it disappeared from the Met repertoire.

The revival of Louise at the Opéra-Comique on 28 February 1950, with scenery after maquettes by Utrillo and Géori Boué in the title role, celebrated the 50th anniversary of its creation and the 90th birthday of its composer. Although it was hoped that Charpentier might conduct the performance, in the end André Cluytens did so, but with the composer conducting the 'Chant de l'apothéose' after the 3rd act.

Louise was staged by English National Opera in 1981, and more recently, at the Paris Opera (2008), Duisburg (2008), the Spoleto Festival (2009), the Opéra National du Rhin in Strasbourg and Mulhouse (2009), and Düsseldorf (2010). There are several recordings, and the opera is still performed today.  The third-act aria 'Depuis le jour' is a popular concert piece that has often been recorded.

Roles

Synopsis

Act 1
The Parisian home of Louise's parents

Louise has fallen in love with her neighbor, Julien. At the opening of the opera, they recall how they met. Louise's mother interrupts them and vocally expresses her disapproval of Julien. The exhausted father comes home from work and his wife and daughter implore him to quit the taxing job. However, he feels that it is his responsibility to provide for his family. At supper, he reads a letter that Julien left in which he proposed marriage to Louise. He is indifferent, but the mother is livid and, when Louise stands up for Julien, she slaps Louise across the face. The peaceful father asks his daughter to sit with him and read the paper. As she reads about springtime in Paris, she breaks down and cries.

Act 2
Scene 1: A street in Paris

It begins with a prelude that suggests dawn in Paris. The curtain rises to a bustling scene where people go about their daily routines and comment about life in general. The Noctambulist enters and calls himself the spirit of the Pleasure of Paris, and then leaves with the daughter of a ragman. Julien appears with a group of fellow bohemians to show them where Louise works. He tells them that if her parents do not consent to marriage, he will carry the girl off. Julien and his companions go off and he sings that the medley of sounds around him is the voice of Paris itself. Louise and her Mother arrive at the dressmaking store where Louise works (her mother brings her to work everyday). When the mother leaves, Julien returns. Louise tells him she loves him, but she loves her parents too much to leave them. He tries to persuade her to run off with him and she finally agrees to do so soon.

Scene 2: Inside Louise's place of work

Louise is being teased by the other seamstresses for being in love. A band is heard outside and Julien sings a serenade. The girls admire him for his looks and voice. Louise quietly slips away – to run off with Julien.

Act 3
A cottage overlooking Paris

The act opens with the opera's most well known aria, "Depuis le jour"; the lovers have moved into a cottage overlooking Paris and in the aria she sings of her happiness with her new existence and with her lover. A long love duet ensues in which they sing of their love for each other and Paris. Many Bohemians enter and crown Louise Queen of Montmartre. The Noctambulist presides as the King of the Fools. Louise's mother appears and the festivities end. She tells Louise of her father's illness and that her father creeps into Louise's room in the middle of the night, even though they agreed to regard her as dead. Even Julien is moved, and he lets Louise leave on the promise she will return whenever she wishes.

Act 4
The Parisian home of Louise's parents

The father has regained his health and spirits. He is working again, but has come to accept poverty in a philosophical way. His recovery can be attributed to the return of Louise, whom he takes into his arms and sings a lullaby. She is not comforted and longs to be with Julien again. A merry waltz is heard outside and Louise takes it up, singing madly of love and freedom. Her parents are shocked and her father becomes increasingly angry. He shouts at Louise and demands that she leave; if that is what she wants, let her go and dance and laugh! He begins to attack her, but the mother stands in the way. Louise runs from the room to go back to Julien. Only then does the father realise what he did. "Louise, Louise!" he calls. She is gone and in despair he shakes his fist at the city that stole his daughter, "Paris!" he moans and the opera closes.

Film

An abridged version of Louise was made into a film in 1939, under the supervision of the composer. This included spoken dialogue. The director was Abel Gance. Louise was played by Grace Moore, Julien by Georges Thill, and the father by André Pernet.

Recordings
1935: Conductor: Eugène Bigot; Principal singers: Ninon Vallin (Louise), André Pernet (Father), Christiane Gaudel (Irma), Georges Thill (Julien), Aimée Lecouvreur (Mother). French Columbia; mono; abridged by the composer; recent issues: Nimbus 1528320, Naxos 8.110225
1956: Conductor: Jean Fournet; Principal singers: Berthe Monmart (Louise), Louis Musy (Father), André Laroze (Julien), Solange Michel (Mother); Choeurs et Orchestre du Théâtre National de l'Opéra-Comique. Mono recording; complete score; original issue: Philips L3L0006 (recent issues: 442 082-2)
1976: Conductor: Georges Prêtre; Principal singers: Ileana Cotrubas (Louise), Gabriel Bacquier (Father), Plácido Domingo (Julien), Jane Berbié (Mother), Michel Sénéchal (The Noctambulist); Ambrosian Opera Chorus, New Philharmonia Orchestra. LP: CBS 79302 or Columbia Masterworks M3 34207; CD (1990): Sony S3K 46429 ().
1977: Conductor: Julius Rudel; Principal singers: Beverly Sills (Louise), José Van Dam (Father), Nicolai Gedda (Julien), Mignon Dunn (Mother), Martyn Hill (The Noctambulist); Children's Choir of the Resurrection, Chorus and Orchestra of the French National Opera. LP: Angel (SQ) 5CLX3846.
1983: Conductor: Sylvain Cambreling; Principal singers: Felicity Lott (Louise), Ernest Blanc (Father), Jerome Pruett (Julien), Rita Gorr (Mother); Chœurs et Orchestre Symphonique de l'Opéra de Belgique. complete score; original issue: Erato NUM 750843

References
Notes

Sources

French-language operas
Operas by Gustave Charpentier
Operas set in Paris
1900 operas
Operas
Opera world premieres at the Opéra-Comique

Louise (opera)


math.e, hrvatski je matematički elektronski časopis.

Nalazio se na adresama cromath.math.hr/čmathe/ i www.math.hr/čmathe/, a danas (2017.) na e.math.hr. Časopis objavljuje članke iz svih područja matematike i njezinih primjena. Namijenjen je učenicima srednjih škola te studentima matematike i srodnih fakulteta.

Povijest
Pojavio se mjeseca siječnja 2004. godine. Izlazio je triput godišnje, a danas (2017.) dvaput godišnje, u svibnju i u studenomu. Uključen u hrcak.srce.hr od 6. ožujka 2006. godine. Uređivali su ga Ivica Nakić, Andrej Dujella i Luka Grubišić.

Uredništvo
Današnji glavni urednik je Luka Grubišić, tehnički urednik je Krunoslav Komugović, a urednički kolegij čine: Mea Bombardelli, Aleksandra Čižmešija, Zlatko Drmač, Andrej Dujella, Ivica Gusić, Jelena Gusić, Željko Hanjš, Marcela Hanzer, Dijana Ilišević, Vjekoslav Kovač, Vedran Krčadinac, Ivan Marinović, Anamari Nakić, Ivica Nakić, Mervan Pašić, Mario Osvin Pavčević, Juraj Šiftar, Josip Tambača, Brankica Truhar i Mladen Vuković.

Izvori

 Hrčak
 Katalog NSK

Matematika
Hrvatski stručni i znanstveni časopisi

Math.e


سداسي فلوروبلاتينات الزينون وهو وصف لمنتج تم الحصول عليه من اتحاد كل من سداسي فلوريد البلاتين مع الزينون في تجربة أظهرت النشاط الكيميائي للغازات النبيلة (لهذا السبب تسمى الآن غازات نبيلة وليست غازات خاملة كما كان سابقاً).

قام نيل بارتلت من جامعة كولومبيا البريطانية بوضع صيغة -Xe+ [PtF6] لهذا المنتج، على الرغم من أن الأبحاث المتتالية أوضحت أن المنتج الذي حصل عليه بارتليت عبارة عن مزيج ولا يملك خصائص الأملاح.

التحضير
يحضر سداسي فلورو بلاتينات الزينون من الزينون وسداسي فلوريد البلاتين (PtF6) كمحلول غازي في SF6.

يتم الاتحاد بين المتفاعلات عند درجة حرارة منخفضة 77K ويتم التسخين ببطء.

مراجع

مركبات البلاتين
مركبات الزينون
مركبات الفلور
معقدات تناسقية

سداسي فلوروبلاتينات الزينون


Top 80 cm K (E), poznat pod nazivom Schwerer Gustav (hrv. teški Gustav), bio je top kalibra 800 mm kojeg je tijekom Drugog svjetskog rata koristio Treći Reich. Dizajnirala ga je i proizvela koncem 1930-ih godina tvrtka Friedrich Krupp AG.

Sveukupna masa topa iznosila je 1350 tona, domet je bio oko 40 kilometara. Smatra se najvećim topničkim oružjem ikad korištenim u ratovima.

Wehrmacht ga je uništio 1945. godine kako ne bi dospio u ruke Crvene armije.

Tehničke karakteristike

 masa: 1350 t
 masa cijevi: 400 t
 duljina / širina / visina: 47,30 m / 7,10 m / 11,60 m
 kalibar: 800 mm
 duljina cijevi: 32,48 m
 maksimalni nagib: 65 °
 snaga dizelske lokomotive: 2 × 940 KS

 vrste streljiva:
 protuoklopni projektil
 masa: 7100 kg
 duljina: 6,79 m
 eksplozivna granata
 masa: 4800 kg
 duljina: 8,26 m
 prodor
 čelik: 1 m
 armirani beton: 7 m
 beton: 10 m
 tlo: 32 m

Galerija

Vidi još

 Popis sugestivnih imena za njemačka oružja u Drugom svjetskom ratu

Izvori

Njemačko oružje u Drugom svjetskom ratu
Njemačko topničko oružje

Top 80 cm K (E)


El distrito fitogeográfico del monte de llanuras y mesetas es uno de los distritos fitogeográficos en que se divide la provincia fitogeográfica del monte. Es exclusivo del oeste y centro-sur de la Argentina. Incluye formaciones arbustivas, en su mayor parte, con predominancia de zigofiláceas arbustivas, en especial del género Larrea (jarillas), asociadas con Prosopis arbustivos. También se encuentran desiertos esteparios abiertos, tanto psamófilos como halófilos.

Sinonimia

También es llamada: Monte, Formación del Monte, Monte Argentino, Provincia del Monte, Provincia fitogeográfica del Monte Central, Monte Occidental, Bosques Xerófilos, Bosque xerófilo central, Formación del Chañar, Provincia Central, etc.

Distribución

Según la clasificación de Ángel Lulio Cabrera, este Distrito fitogeográfico se ubica en el oeste de la Argentina, en la denominada diagonal árida; se extiende en las provincias de: San Juan en su extremo sur, el este de Mendoza y Neuquén, el sudoeste de San Luis, el oeste y sur de La Pampa, gran parte del centro y este de Río Negro, llegando finalmente al nordeste de Chubut y las costas del mar Argentino.

Se desarrolla entre el nivel del mar y los 1000 .

Límites

Al norte contacta con el distrito fitogeográfico del monte de sierras y bolsones de su misma provincia fitogeográfica. Al noreste, lo hace con el distrito fitogeográfico chaqueño árido, que pertenece a la provincia fitogeográfica chaqueña. Al este limita con el distrito fitogeográfico del caldén de la provincia fitogeográfica del espinal, y con el mar Argentino. Al sur limita con el distrito fitogeográfico patagónico central y al oeste limita con el distrito fitogeográfico patagónico occidental; los dos pertenecen a la provincia fitogeográfica patagónica. También al oeste lo hace con la provincia fitogeográfica de la Payunia.

Afinidades florísticas

Este distrito fitogeográfico guarda estrecha relación con el distrito fitogeográfico del monte de sierras y bolsones de su misma provincia fitogeográfica. Guarda estrecha relación con la provincia fitogeográfica prepuneña, a la cual algunos tratan sólo como un distrito más de la provincia fitogeográfica del monte. También lo hace con el distrito fitogeográfico chaqueño árido de la provincia fitogeográfica chaqueña y con el distrito fitogeográfico del caldén de la provincia fitogeográfica del espinal. Con este último distrito forma extensos ecotonos, resultado de las dilatadas planicies en que contactan. En menor medida se relaciona con el distrito fitogeográfico del golfo San Jorge de la provincia fitogeográfica patagónica.

Características

El distrito fitogeográfico se caracteriza por presentar una vegetación más pobre en comunidades y especies que la del distrito fitogeográfico del monte de sierras y bolsones. Se reduce la diversidad en algunas familias como cactáceas y zigofiláceas; desaparecen los algarrobales desde el centro de Mendoza hacia el sur; y el jarillal domina en las mesetas así como en las planicies bajas y hasta en los taludes de las terrazas fluviales.

Dominan absolutamente las plantas de características xerófilas con abundantes especies áfilas, de órganos aéreos efímeros, anuales de ciclo breve, etc. Se presentan en cuatro tipos: efemerófitos, geofítos, suculentas, y perennes no suculentas.

Suelos

Los suelos son generalmente profundos, muy permeables, arenosos o areno-arcillosos en los valles, y de reacción alcalina; además son frecuentes la salinidad y la pedregosidad. Dominan los aridisoles, relacionados con el clima árido.

Relieve

Predominan paisajes de extensas mesetas escalonadas, terrazas de grandes ríos, llanuras aluviales, depresiones con ocasionales lagunas o salinas, y sierras bajas, con ausencia de relieves abruptos.

El área es surcada por cuatro cuencas principales: el Desaguadero, el Colorado, el Negro (y sus grandes afluentes, el Neuquén y el Limay) y el Chubut.

Clima

El clima es templado-árido, mientras que hacia el sur es árido y fresco. Las escasas precipitaciones van desde los 100 mm a los 200 mm, llegando ocasionalmente hasta los 300 mm. Su distribución es inverno-primaverales en el sur, a causa de la influencia del régimen de tipo mediterráneo característico de la Patagonia; en el norte se presentan repartidas a lo largo del año, pero presentan un marcado déficit hídrico en todas las temporadas y en toda la región.

El anticiclón del océano Atlántico genera vientos de los cuadrantes norte y noreste, en tanto que el anticiclón del océano Pacífico es responsable de los provenientes de los cuadrantes sur y suroeste.

Las temperaturas medias anuales son del orden de 10 a 14 °C. Las amplitudes térmicas son marcadas. El tipo climático característico de este distrito fitogeográfico es el «Desértico Pampeano».

Flora

La comunidad climáxica de este distrito es la estepa arbustiva de jarillas y retamo, llamada localmente «jarillal». Las especies dominantes son especies del género Larrea, llamadas comúnmente jarillas: Larrea divaricata, Larrea cuneifolia, Larrea nitida, y Larrea ameghinoi, el quilembay (Chuquiraga avellanedae), la chilladora (Chuquiraga hystrix), el piquillín (Condalia microphylla), el algarrobillo (Prosopidastrum globosum), el llaollín (Lycium chilense), Lycium ameghinoi, Bouganvillea spinosa, gramíneas como las Poa ligularis y Stipa hypogona, arbolitos como el chañar (Geoffroea decorticans), el monte negro (Bougainvillea spinosa), la lata (Mimozyganthus carinatur), Tricomaria usillo, Baccharis salicifolia, Brachyclados lycioides, cactáceas como el cardoncito (Cereus aethiops), Echinocactus, la penca (Opuntia sulphurea), la penca rubia (Setiechinopsis mirabilis), Echinopsis leucantha, el huevo de indio (Tephrocactus articulatus), la traicionera (Cylindropuntia tunicata), el albaricoque (Ximena americana), la brusquilla (Discaria longispina), varios algarrobos arbustivos como el alpataco (Prosopis alpataco), el retortuño (Prosopis strombulifera), Prosopis globosa, el retamo (Bulnesia retama), Senna aphylla, la tramontana (Ephedra breana), Artemisia mendozana, la cola de león (Lampaya sckickendantzii), Cercidium australe, Atamisquea emarginata, la mata sebo (Monttea aphylla), Verbena ligustrina, Eupatorium bunifolium, Grindelia chiloensis, Oenothera odorata, Glandularia platense, Oxalis viscosisima, Petunia axillaris, Neosparton aphyllum, etc.

Según la latitud, clima, suelo, etc, se presentarán múltiples faciaciones donde alternan las especies dominantes, estando ausentes algunas, o presentándose otras.

En sectores que bordean las salinas encontramos una estepa arbustiva halófila donde generalmente domina el palo azul (Cyclolepis genistoides), acompañado por la vidriera (Allenrolfea vaginatus), el pelo de chancho (Distichlis scoparia), Senecio filaginoides, Frankenia patagonica, Salicornia ambigua, Heterostachys olivascens, Heterostachys ritteriana, Atriplex sagittifolia, Atriplex lampa, Allenrolfea patagonica, Suaeda divaricata, etc.

En sectores medanosos encontramos una estepa sammófila donde generalmente dominan Sporobolus rigens, Hyalis argentea, Panicum urvilleanum, Grindelia chiloensis, etc.

En los valles de inundación de los grandes ríos se encuentran bosques dominados por el sauce criollo (Salix humboldtiana).

En sectores rocosos de las sierras encontramos una estepa sammófila donde generalmente se encuentran la orquídea Brachystele dilatata, Adesmia lihuelensis, Gaillardia cabrerae, helechos como Cheilanthes buchtienti, Adiantun chilense, Pellaea ternifolia, Cheilanthes micropteris, Gomphrena colocasana, el chañar brea (Cercidium praecox), cactáceas como el manca caballos (Echinopsis candicans), Wigginsia erecta, Gymnocalycum gibosum, etc; aferrados a las paredes rocosas habitan varias especies de claveles del aire (Tillandsia gilliesii, Tillandsia pedicellata), etc.

Fauna
 Mamíferos
Entre las especies de mamíferos son comunes el zorro gris o chilla (Lycalopex griseus), el guanaco austral (Lama guanicoe guanicoe), el puma argentino (Puma concolor cabrerae), y variadas especies de roedores como la mara.

 Aves
Entre las aves más comunes se encuentran la calandria mora, el loro barranquero patagónico, varias rapaces, el águila mora, y el halcón peregrino; pequeñas aves como el gallito arena, el cachalote pardo, el coludito cola negra, canastero patagónico, etc. Muchas especies son endemismos reproductivos de esta ecorregión, migrando hacia el norte en el invierno, como la viudita chica, la monjita castaña, el gaucho chico, etc.

 Reptiles
Entre los reptiles se encuentra la tortuga terrestre patagónica (Chelonoidis chilensis).

Áreas Naturales Protegidas
La tabla que sigue muestra las áreas naturales protegidas ubicadas dentro de este distrito o en su frontera ordenadas de norte a sur..

* A la fecha no se ha definido superficie

Bibliografía

 Cabrera, A. L.; 1976. Regiones fitogeográficas argentinas. Enciclopedia Argentina de Agricultura y Jardinería, Tomo II Fs. 1. Ed. ACME. Bs. As. Argentina. 1-85 pp.
 Cabrera, A. L. y Willink, W.;. Biogeografía de América Latina, OEA, Ser. Biol., Monogr. 3:, 1980.
 Barbeché, J.C.;. Los que se van. Especies argentinas en peligro, Editorial Albatros, 1994.

 Chébez, J.C.; Guía de las Reservas Naturales de la Argentina. Volumen 4, Noroeste. pp. 256 Editor: Editorial Albatros, 2005. ISBN 9502410599.
 Barbeché, J.C.; Guía de las Reservas Naturales de la Argentina. Volumen 1: Patagonia Norte. pp 192. Editor: Editorial Albatros, 2005. ISBN 9502410564.
 Chébez, J.C.; Guía de las Reservas Naturales de la Argentina. Volumen 5, Centro. pp. 288 Editor: Editorial Albatros, 2006. ISBN 9502410602.56 Editor: Editorial Albatros, 2005. ISBN 9502410599.
 Martínez Carretero, E. 2004. La Provincia Fitogeográfica de la Payunia. Boletín Soc.Arg. de Bot. Vol. 39 (3-4). pp. 195-226.
 Morello, J. 1959. La Provincia Fitogeográfica del Monte. Opera Lilloana, Tucumán.

Disponible en Internet

Rodrigo G. Pol, Sergio R. Camín y Andrea A. Astié. Ecorregiones del Monte Capítulo 9 en Brown, A; Martínez Ortiz, U; Acerbi, M; y Corcuera, J. (Editores) La Situación Ambiental Argentina 2005.  1.ª edición: Fundación Vida Silvestre Argentina, Buenos Aires, 2006. ISBN 950-9427-14-4
Matteucci Silvia D. Ecorregión Monte de Llanuras y Mesetas. Capítulo 10 de Morello, Jorge, Matteucci, Silvia Diana, Rodríguez, Andrea F y Silva, Mariana E. Corregiones y complejos ecosistémicos argentinos. 2º edición. GEPAMA. Universidad de Buenos Aires, 2018. ISBN 978-987-1922-25-3.

Referencias

Fitogeografía de Argentina
Departamento Telsen

Distrito fitogeográfico del monte de llanuras y mesetas


Nilsko plava (ili nilsko plava A) je bojilo koje se koristi u biologiji i histologiji. Može se koristiti sa živim ili fiksnim stanicama, a jezgrama stanica daje plavu boju. Također se može koristiti zajedno u fluorescentnoj mikroskopiji za bojanje prisutnosti granula polihidroksibutirata u prokariotskim ili eukariotskim stanicama. Prokuhavanjem otopine nilske plave sa sumpornom kiselinom nastaje nilsko crvena (nilsko plavi oksazon). Nilsko plava je fluorescentno bojilo. Fluorescencija se posebno pokazuje u nepolarnim otapalima s visokim kvantnim prinosom.

Oksazini

Oksazini su heterociklički spojevi koji sadrže jedan kisikov i jedan dušikov atom u dvostruko nezasićenom šesteročlanom prstenu. Izomeri postoje ovisno o relativnom položaju atoma i relativnom položaju dvostrukih kemijskih veza. Derivati se nazivaju isto oksazini; primjeri uključuju ifosfamid i morfolin (tetrahidro-1,4-oksazin). Tržišno dostupan dihidro-1,3-oksazin je reagens u Meyersovoj sintezi aldehida. Fluorescentna bojila poput nilske crvene i nilsko plave temelje se na aromatskom benzofenoksazinu. Cinabarin i cinabarska kiselina dva su prirodna dioksazina koja se dobivaju biorazgradnjom triptofana.

Oksazinska bojila

Oksazinska bojila sadrže kao kromofor fenoksazonijsku grupu često kondenziranu s aromatskim sistemima. Stabilizacija rezonantnih kinonoidnih oblika, u kojima se ta bojila kao soli s jakim kiselinama nalaze, povećava se prisutnošću auksokromnih skupina (—N < i —OH) u m-položaju prema kisiku, odnosno u p-položaju prema dušiku. Važnost ima danas još samo mala grupa dioksazinskih bojila, u kojima su dva oksazinska sistema kondenzirana. To su briljantna, vrlo postojana bojila za direktno bojenje pamuka i vune. Primjer za njih je Siriuslichtblau FF2GL, C.I. 51300, koji se priprema kondenzacijom p-aminodifenilamin-o-sulfonske kiseline s tetraklor-p-benzokinonom (kloranilom) u vodenoj otopini uz magnezijev oksid i zatim ciklizacijom tako dobivenog intermedijarnog produkta s pomoću oleuma.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Pigmenti

Nilsko plava


Franka Dietzsch  ()  este o fostă aruncătoare de disc germană, care a fost de 3 ori campionă  mondială.

Carieră
Prima ei performanță notabilă a fost medalia de argint la Campionatul Mondial de Juniori din 1986. La Campionatele Mondiale din 1999, 2005 si 2007 a cucerit medalia de aur. La Campionatul European din 1998 a câștigat titlul și la ediția din 2006 a obținut argintul. Cea mai bună aruncare a sa a fost de 69,51 metri, reușită pe 8 mai 1999. Ea s-a retras din activitatea competițională în 2009.

Realizări

Note

Legături externe

Nașteri în 1968
Sportivi germani în viață
Atleți germani
Aruncători cu discul
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 1992
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 1996
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2000
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2004

Franka Dietzsch


Two escort carriers of the United States Navy have been named USS Prince William, after Prince William Sound in Alaska.

  was transferred to the Royal Navy in 1943 and served as  until 1946.
  was engaged in transport and training duties from commissioning in 1943 to decommissioning in 1946.

United States Navy ship names

USS Prince William


Katarina od Valoisa ili Katarina Valoiska bila je engleska kraljica od 1420. do 1422. godine. Kao kći francuskog kralja Karla VI., udala se za Henrika V. Rodila mu je nasljednika Henrika VI. Katarinin brak bio je dio plana da se na kraju Henrik V. smjesti na francusko prijestolje i možda okonča ono što je danas poznato kao Stogodišnji rat, no, iako je njezin sin Henrik VI. kasnije okrunjen u Parizu, to na kraju nije uspjelo.

Nakon suprugove smrti, Katarinina kasnija veza s Owenom Tudorom dokazala je odskočnu dasku bogatstva obitelji Tudor, što je na kraju dovelo do uzdizanja njihova unuka kao Henrika VII. Katarinina starija sestra, Izabela Francuska, bila je engleska kraljica od 1396. do 1399. godine, kao mlada mladenka Rikarda II.

Engleski vladari
Povijest Engleske
Kraljice

Katarina od Valois


Kórónaveirufaraldurinn 2019-2023 á Íslandi er hluti af heimsfaraldri kórónuveirusýkinnar COVID-19 kórónuveirunnar SARS-CoV-2. Staðfest var að veiran barst til Íslands í febrúar 2020. Í maí 2022 var heildarfjöldi skráðra tilfella um 186.000, þar af höfðu 119 látist.  Með íbúafjölda alls 368.590 (31. desember 2020), var smithlutfall 1 tilfelli á 61 íbúa; smithlutfallið var með því hæsta sem gerist í heiminum allan mars og apríl 2020, þó að það hafi verið rakið til þess að fleiri rannsóknir hafa verið gerðar á mann á Íslandi en í nokkru öðru landi, þar á meðal skimun á almenningi á vegum íslenska líftæknifyrirtækisins Íslenskrar erfðagreiningar til að ákvarða raunverulega útbreiðslu vírusins í samfélaginu. Ísland er einstakt að því leyti að fyrir hvert greint tilfelli COVID-19 er erfðaefni veirunnar sem hefur valdið sýkingunni raðað; raðgreiningin er framkvæmd af Íslenskri erfðagreiningu, sem hefur getað staðfest að svokallað "breskt afbrigði" er til staðar í landinu, en "brasilíska afbrigðið" og "suður-afríska afbrigðið" eru það ekki.

Bakgrunnur
12. janúar 2020 staðfesti Alþjóðaheilbrigðismálastofnunin (WHO) að ný kórónaveira væri orsök öndunarfærasjúkdóms í þyrpingu fólks í Wuhan, Hubei-héraði, Kína, sem tilkynnt var til WHO 31. desember 2019.

Dánartíðni vegna COVID-19 hefur verið mun lægri en SARS frá 2003, en smit hefur verið marktækt meira með fjölda látinna.

Tímalína

Janúar 2020
Almannavarnadeild lýsti yfir óvissuástandi 27. janúar til að bregðast við því að COVID-19 (sem þá var þekkt undir bráðabirgðaheitinu 2019-nCov) kom upp í Kína. Markviss prófun á COVID-19 hófst 31. janúar á Íslandi fyrir einstaklinga sem voru í mikilli smithættu.

Febrúar 2020
28. febrúar staðfesti Ísland fyrsta tilfelli COVID-19, íslensks karlmanns á fertugsaldri, sem hafði verið í skíðaferð til Andalo á Norður-Ítalíu og kom heim 22. febrúar; þegar hann fékk einkenni var hann settur í sóttkví á Landspítala í Reykjavík. Í kjölfarið lýstu Almannavarnir ríkislögreglunnar yfir viðvörunarstigi.

Mars 2020
1. mars var annað og þriðja tilfelli staðfest, íslenskur karlmaður á fimmtugsaldri sem hafði snúið heim 29. febrúar frá Veróna og kona á fimmtugsaldri sem hafði snúið heim frá Ítalíu um München.

2. mars voru sex tilfelli til viðbótar staðfest og voru þau alls níu: fimm karlar og fjórar konur. Öll mál til þessa voru á Reykjavíkursvæðinu. Fimm þessara mála hafa verið rakin til Ítalíu.  Landlæknisembættið skilgreindi Ítalíu sem áhættusvæði sjúkdómsins og allir þeir sem komu til Íslands frá Ítalíu voru beðnir um að fara í 14 daga sóttkví heima. Níunda smitið var Íslendingur sem hafði dvalið í Austurríki og flaug heim 1. mars. Eftir að fleiri mál voru rakin til Ischgl í Austurríki skilgreindu Heilbrigðisyfirvöld Ischgl sem áhættusvæði. Yfirvöld í Týrólríki Austurríki héldu því þó fram að Íslendingar sem komu frá Ischgl höfðu líklega smitast í flugi sínu frá München en þetta var talið "mjög ólíklegt" af íslenskum heilbrigðisyfirvöldum þar sem þessi hópur sýndi einkenni mjög fljótlega eftir flugið.

3. mars var tilkynnt um refsiaðgerðir gagnvart þeim sem brytu sóttkvínna, sem fól í sér allt að þriggja mánaða fangelsi.

Frá og með 5. mars voru um 400 manns í heimabyggð sóttkví á Íslandi og um 330 einstaklingar voru prófaðir fyrir vírusnum en engin tilfelli um smit innan samfélagsins höfðu verið greind. Meðal einstaklinga sem höfðu verið prófaðir með tilliti til vírusins höfðu 35 verið staðfestir smitaðir af COVID-19, en embættismenn vöruðu við því að þessi tala myndi hækka þegar viðbótarniðurstöður úr prófunum lægju fyrir næstu daga.

Hinn 6. mars jókst fjöldi smitaðra í 45, þar með talin fyrstu 4 tilfellin af staðbundinni smitun vírusins. Almannavarnadeild Íslands og neyðarstjórnun lýsti yfir neyðarstigi almannavarna innan nokkurra mínútna frá því að staðbundin sending COVID-19 var staðfest opinberlega.

7. mars voru fimm tilfelli til viðbótar staðfest: þrjú tilfelli af staðbundinni sendingu og tvö frá áður skilgreindum áhættusvæðum. Öll sjö staðfest tilfelli voru á Reykjavíkursvæðinu.

8. mars hækkaði heildarmagn smitaðra í 58. Þrjú tilfelli sem greind voru 8. mars voru af íslenskum íbúum sem höfðu snúið aftur til Íslands með sérstöku flugi frá Veróna 7. mars; allir farþegar voru íslenskir íbúar sem höfðu dvalið á áhættusvæðum og þegar höfðu verið gerðar sérstakar varúðarráðstafanir til að tryggja að þeir yrðu einangraðir frá öðrum farþegum við komu til Keflavíkurflugvallar. Sama dag voru engir COVID-19 sjúklingar nógu veikir til að þurfa sjúkrahúsvist.

Þann 9. mars reyndust tveir farþegar til viðbótar frá fluginu frá Veróna 7. mars jákvæðir fyrir COVID-19. Þrjú tilfelli af staðbundnu smiti komu í ljós og tvö tilfelli af íslenskum íbúum sem sneru aftur frá skíðasvæðum í Ölpunum og voru þeir alls 65.

11. mars var greint frá því að COVID-19 sjúklingur hefði fengið alvarlegri einkenni og lagst inn á sjúkrahús og þar með orðið fyrsti sjúklingurinn á Íslandi til að fá meira en væg einkenni sjúkdómsins. Hinn 11. mars höfðu 90 manns samtals greinst með COVID-19 og 700 voru í sóttkví.

Hinn 13. mars var tilkynnt að frá og með mánudeginum 16. mars myndi háskólum og framhaldsskólum vera lokað og bann við opinberum samkomum yfir 100 var komið á.

15. mars var greint frá því að þrír COVID-19 sjúklingar á Íslandi væru nú á sjúkrahúsi, einn á gjörgæslu og heilsugæslustöð á höfuðborgarsvæðinu (í Mosfellsbær) var lokað eftir að starfsmaður reyndist jákvæður fyrir COVID-19. Alls höfðu 171 mál verið staðfest og meirihluta þeirra má rekja til skíðasvæða í Ölpunum. Þórólfur Guðnason sóttvarnalæknir fullyrti að helmingur allra einstaklinga á Íslandi sem höfðu greinst jákvæðir fyrir COVID-19 væru nú þegar í sóttkví (eftir að hafa annað hvort snúið heim frá alþjóðlegum ferðalögum eða verið í sambandi við smitaðan einstakling) og benti allt til þess að aðgerðir til að stjórna smitútbreiðslu með sóttkví og einangrun hafði verið árangursrík hingað til. 2500 manns voru í einangrun og fjöldinn hækkaði daglega.

17. mars var staðfest að fyrsta manneskjan með kórónaveiru væri látin, 36 ástralskur ríkisborgari sem var í heimsókn á Íslandi með konu sinni. Hann leitaði til læknis vegna alvarlegra veikinda og lést skömmu eftir komuna á heilsugæslustöðina á Húsavík. Brynjólfur Þór Guðmundsson læknir fullyrti að COVID-19 væri líkleg dánarorsök.

23. mars andaðist íslensk kona snemma á sjötugsaldri af völdum COVID-19 eftir vikulanga baráttu við veikindin.

Apríl 2020
Tveir sjúklingar á Landspítali létu lífið 1. apríl, karl og kona á sjötugsaldri. Maðurinn, 75 ára, var eiginmaður konunnar sem lést 23. mars.

Farsímaforrit til að rekja smit var þróað og gefið út fyrsta apríl; eftir að hafa farið yfir gagnrýni frá Google og Apple, var forritinu halað niður næstum 75.000 sinnum fyrir 3. apríl 2020.

Tvö dauðsföll til viðbótar urðu vegna vírusins 5. apríl og fór heildartala dauðsfalla í sex. Einn hinna látnu var 67 ára Sigurður Sverrisson, virtur íslenskur bridsspilari; hinn var Gunnsteinn Svavar Sigurðsson, íbúi á hjúkrunarheimili í Bolungarvík á Vestfirðir 82 ára. Hinn 5. apríl skráði Ísland einnig mestan fjölda virkra tilfella, 1.096.

Aðrir tveir einstaklingar létust vegna vírusins 11. apríl og fóru dauðfsöll í landinu upp í 8. Níundi sjúklingur, á sextugsaldri, andaðist á Landspítala sjúkrahúsi 16. apríl; tíundi, kona á áttræðisaldri, andaðist á hjúkrunarheimilinu Berg í Bolungarvík á Vestfirðir 19. apríl.

Maí 2020
4. maí voru samkomubanninu létt og miðuðust við nú 50 manns. Skólar, hárgreiðslustofur og íþróttastarfsemi fengu leyfi til að starfa á ný.

Tveim vikum seinna fengu sundlaugar leyfi til að opna og var boðið uppá miðnæturopnum í sundlaugum á höfuðborgarsvæðinu og á Selfossi sem dæmi.

Viku seinna gat starfsemi í líkamsræktarstöðvum hafist á ný og samkomutakmarkanir miðuðust við 200 manns.

Sökum faraldursins í heiminum var erfitt fyrir Íslendinga að fara til útlanda. Ríkið gaf öllum landsmönnum eldri en 18 ára svokallaða ferðagjöf, andvirði 5000 krónum, sem hægt var að nota innanlands.

Aðeins 8 smit greindust í maímánuði.

September 2020
Mikil aukning á fjölda sýkinga um miðjan lok september var rakin til tveggja veitingastaða í Reykjavík og tveggja franskra ferðamanna sem reyndust jákvæðir um miðjan ágúst en fóru ekki eftir öllum reglum um sóttkví.

Október 2020
16. október skráði Ísland ellefta andlátið, fyrsta andlát síðan í apríl og fyrsta andlát í seinni bylgjunni. Ísland tilkynnti tólfta og þrettánda andlátið 28. og 29. október; í vikunni á undan hafði verið skráð aukning á fjölda smita þeirra sem voru eldri en 80 ára.

Hinn 31. október skráði Ísland færri tilfelli utan sóttkvíar síðan í september. Sjúkrahúsinnlagnir jukust hins vegar í 67 og tvö dauðsföll til viðbótar voru skráð.

Nóvember 2020
Ísland skráði sextánda andlátið 1. nóvember, sautjánda sinn þann 2. nóvember, það átjánda þann 4. nóvember, og það nítjánda og tuttugasta þann 7. nóvember. Þrjú dauðsföll til viðbótar áttu sér stað 8. nóvember, og annað - það 24. í heild - þann 9. nóvember. 25. andlátið átti sér stað þann 11. nóvember á umönnunarheimilinu Sólvöllum á Eyrarbakka; 26. andlátið átti sér stað 17. nóvember. 22. nóvember voru engin ný tilfelli utan sóttkví. 27. andlátið átti sér stað 30. nóvember.

Desember 2020
28. andlátið átti sér stað þann 7. desember, og 29. þann 28. desember.

Desember 2021
Þann 1. desember 2021 staðfestist fyrsta tilfellið Omíkron-afbrigðisins á Íslandi.

Forvarnir
Viðbrögð íslenskra heilbrigðisyfirvalda við heimsfaraldrinum hafa beinst að því að greina smit snemma og rekja tengsl fólks. 2 metra regla og samkomubann sem á við 20 manns hafa verið sett fram. Sem aðili að Schengen-svæðinu takmarkaði Ísland óþarfa ferðalög einstaklinga sem ekki voru ríkisborgarar ESB, Bretlands eða evrópsku fríverslunarsamtakanna um svæðið en hafa ekki sett aðrar formlegar takmarkanir á alþjóðlegar eða innanlandsferðir.

24. janúar 2020 tilkynnti Landlæknisembættið fyrirbyggjandi aðgerðir til að hemja útbreiðslu SARS-CoV-2. Farþegar sem komu til Keflavíkurflugvöllur með merki um öndunarfærasýkingu og einkennalausir einstaklingar sem höfðu verið annað hvort í Wuhan síðustu 14 daga voru læknisfræðilega metnir á flugvellinum.

Frá 2. mars 2020 voru heilbrigðisstarfsmenn á Íslandi hvattir til að forðast ferðalög.

Frá og með 16. mars 2020 voru engar opinberar  takmarkanir eða bann við opinberum samkomum í gildi. Skipuleggjendur afpöntuðu eða frestuðu þó nokkrum viðburðum sem framundan voru, þar á meðal árlegri ráðstefnu Hugvísindasviðs Háskóla Íslands, Hugvísindaþingi, sem átti að fara fram 13. og 14. mars 2020.

Á blaðamannafundi 13. mars 2020 var tilkynnt að samkomur yfir 100 yrðu bannaðar og háskólum og framhaldsskólum lokað í fjórar vikur.
 Grunnskólum og leikskólum yrði ekki lokað, þó að takmarkanir væru til staðar til að hámarka félagslega fjarlægð innan skólanna; og það
 Allir skólar á Reykjavíkursvæðinu myndu loka 16. mars til að undirbúa sig

Landlæknisembættið og Almannavarnir opnuðu  upplýsingavefsíðu covid.is.

16. mars 2020 tilkynnti stórverslanakeðjan Samkaup að 27 matvöruverslanir um allt Ísland myndu hafa sérstaka verslunartíma fyrir viðkvæma hópa, þar á meðal aldraða og þá sem voru með langvinna og undirliggjandi sjúkdóma.

Frá og með 18. mars 2020 var allur heimurinn skilgreindur sem áhættusvæði. Öll ferðalög til útlanda var fólki ráðið frá og íbúar á Íslandi sem voru erlendis hvattir til að snúa heim sem fyrst. Íbúar á Íslandi sem komu erlendis frá fóru í sóttkví.

Hinn 21. mars 2020 var sett strangara bann við samkomum í Vestmannaeyjar. Hópar yfir 10 manns voru bannaðir. Enn strangara bann var tilkynnt á Húnaþing vestra þar sem öllum íbúum var skipað að vera heima nema til að kaupa nauðsynjar.

Frá klukkan 00:00 þann 24. mars 2020 tók bann við samkomum yfir 20 ára. sundlaugum, söfnum, bókasöfnum og börum var lokað, sem og öll fyrirtæki þar sem erfitt var að tryggja 2 m fjarlægð (hárgreiðslustofur, húðflúrsstofur osfrv.).

Hinn 5. október 2020 var fyrirskipað að loka börum, líkamsræktarstöðvum og skemmtistöðum, sem og að takmarka fjölda samkomu frá 200 í 20, vegna fjölgunar smita.

Sóttvarnaraðstaða fyrir heilbrigða einstaklinga sem gáta ekki farið í sóttkví heima (til dæmis erlendir ríkisborgarar) hefur verið komið á hóteli í Reykjavík.

Frá og með 15. janúar 2021 þurftu allir útlendingar sem heimsóttu Ísland að taka COVID-19 próf við komu, sóttkví í 5 eða 6 daga, og taka síðan annað próf í lok sóttkvísins.

Bylgjur
Oft er talað um bylgjur í faraldrinum og eru þær sex talsins.

 Fyrsta bylgjan byrjaði í byrjun mars 2020 en endaði í byrjun júní 2020.
 Önnur bylgjan byrjaði í lok júlí 2020 og endaði í ágúst 2020.
 Þriðja bylgjan hófst í september 2020 en fór að dvína í desember og endaði í febrúar 2021.
 Fjórða bylgjan hófst í mars 2021 en endaði í apríl 2021.
 Fimmta bylgjan kom í lok júlí 2021 en endaði í lok ágúst 2021.
 Sjötta bylgjan kom í byrjun nóvembers 2021 en náði hámarki faraldursins á Íslandi í lok desember 2021.

Tengt efni
 Kórónaveirufaraldurinn 2019-2021

Frekari lestur
 Björn Ingi Hrafnsson. 2020. Vörn gegn veiru. Forlagið.

Tenglar
 Almennar upplýsingar:
 covid.is — upplýsingar um COVID-19 á Íslandi
 Fréttir:
 RÚV.is — í brennidepli: COVID-19
 mbl.is — málefni: kórónuveiran COVID-19
 Tölur og tölfræði:
 COVID-19 á Íslandi — tölulegar upplýsingar
 covid.hi.is — COVID19 á Íslandi
 landlæknir.is — kórónaveiran 2019-nCoV
 Tölfræði sjúkrahúsa:
 COVID-19 á Landspítala — tölulegar upplýsingar
 Sjúkrahúsið á Akureyri: COVID-19 tölfræði

Tilvísanir

Smitsjúkdómar á Íslandi
2020 á Íslandi
2021 á Íslandi

Kórónaveirufaraldurinn 2019–2023 á Íslandi


An Aloe brandhamii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Susan Carter. An Aloe brandhamii in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aloe

Aloe brandhamii


An Enneapogon asperatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Edward Hubbard. An Enneapogon asperatus in nahilalakip ha genus nga Enneapogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Enneapogon

Enneapogon asperatus


في الإسلام قصص القرآن هي القصص التي أخبر بها الله في القرآن الكريم عن أحوال الأمم الماضية، والنبوات السابقة، والحوادث الواقعة ' وقد اشتمل القرآن على كثير من وقائع الماضي، وتاريخ الأمم، وذكر البلاد والديار. وتتبع آثار كل قوم، وحكى عنهم صورة ناطقة لما كانوا عليه وذلك لقوة تأثيرها في إصلاح القلوب والأعمال والأخلاق

طريقة عرض قصص القرآن
للقرآن في طريقة عرض القصص صور متعددة:
يسرد القصة من أولها إلى آخرها كما في سورة يوسف.
يعرض جانبا من القصة في سورة والجانب الآخر في سورة أخرى مثل قصة موسى عليه السلام.
يعرض السورة مرة مبسوطة ومرة مقبوضة، ويراعي مكان العبرة ومقتضى المقام والغرض من القصة.

فوائد ذكر القصص في القرآن
التحذير من وقوع المسلمين فيما وقع فيه بنو إسرائيل
لأنها جمعت ذكر الأنبياء، والصالحين، والملائكة، والشياطين، والأنعام، وسير الملوك، والمماليك، والتجار، والعلماء، والرجال، والنساء، وحيلهن، وذكر التوحيد، والفقه، والسرّ، وتعبير الرؤيا، والسياسة، والمعاشرة، وتدبير المعاش، والصبر على الأذى، والحلم والعزّ، والحكم، إِلى غير ذلك من العجائب.
ليس مقصوده مقصوراً على ذكر الأولين فقط بل كل قصة منه إنما ذكرت لما يلحق هذه الأمة في أمد يومها من شبه أحوال من قص عليهم قصصه
لا يراد بها سرد تاريخ الأمم أو الأشخاص، وإنما هي عبرة للناس.
ليست مخترعة ولا مفتراة، بدليل وجود أمثالها بين الناس، قبل نزوله
جميعها مملوءة بالحكم
جعلها كالتمهيد لتفسيرها
آيات بينة على صدق دعوة الرسول صلى الله عليه وسلم ونذر عظيمة مما فيها من بيان سنن الله تعالى في الأمم، وعاقبة أمرهم مع الرسل،
تبين سنن الله في خلقه مع الأقوام الذين كذبوا الرسل وكان عاقبة أمرهم الدمار والنكال.
بيان أصول الدين المشتركة بين جميع الأنبياء من الإيمان بالله وتوحيده وعلمه وحكمته وعدله ورحمته والإيمان بالبعث والجزاء.
بيان أن وظيفة الرسل تبليغ وحي الله لعباده فحسب، ولا يملكون وراء ذلك نفعا ولا ضرا.
بيان سنن الله في استعداد الإنسان النفسي والعقلي لكل من الإيمان والكفر والخير والشر.
بيان سنن الله في الاجتماع وطباع البشر وما في خلقه للعالم من الحكمة.
آيات الله وحججه على خلقه في تأييد رسله.
 نصائح الأنبياء ومواعظهم الخاصة بكل قوم بحسب حالهم كقوم نوح في غوايتهم وغرورهم، وقوم فرعون وملئه في ثروتهم وعتوهم، وقوم عاد في قوتهم وبطشهم، وقوم لوط في فحشهم.
 القصة أشد أثرا في النفس إنّ القرآن نزل للتأثير على النفوس، وما من شيء أشد أثراً على النفوس من أسلوب القصة، ولذا اعتمد القرآن على إيراد الموعظة بنحو القصة
 في قصص الماضين عبرة إن الإنسان إنما بدأ يتدرج في مراتب الرقي والحضارة من خلال اعتماده على تجارب الماضين من آبائه وأجداده، فتلافى ما وقعوا فيه من أخطاء، وعمل على تطوير ما توصلوا إليه من تجارب
 أسلوب القصة سهل ومفهوم القصة والتاريخ مفهومان عند كل أحد، على خلاف الاستدلالات العقلية، فإن الناس في مستوى الإدراك ليسوا سواسية.
 القصة في سبيل التعليم والتربية خطا القرآن الكريم أحسن الخطوات في بيان التواريخ والقصص في سبيل التعليم والتربية
فإن أمكن أن يكون كل هذا حديثا مفترى، فان مفتريه يكون أكمل منهم جميعا علما وعملا وهداية وإصلاحا، فما أجدرهم أن يتبعوه، وما أحقهم أن يهتدوا بهديه،

القصص المذكورة في القرآن الكريم

قصص الأنبياء والرسل

 آدم
 نوح
 هود
 صالح
 إبراهيم
 إسماعيل
 لوط
 إسحاق
 يعقوب
 يوسف
 الأسباط
 أيوب
 ذو الكفل
 شعيب
 يونس
 موسى
 هارون
 يوشع بن نون
 صموئيل
 داود
 سليمان
 زكريا
 عيسى
 يحيى
 إلياس
 اليسع

قصص الصالحين
 لقمان الحكيم
 ذو القرنين
 الخضر
 عزير
 حبيب النجار
 طالوت

قصص النساء

 حواء
 آسية بنت مزاحم
 امرأة نوح
 امرأة لوط
 زليخة
 مريم
 هاجر
 سارة
 رحمة أو ليا بنت أفرائيم
 سمية بنت خياط
 أم كلثوم بنت عقبة
 أم جميل
 بلقيس

قصص الأقوام

 قوم ثمود
 قوم عاد
 قوم تبع
 أصحاب الرس
 أصحاب القرية
 أصحاب السبت
 أصحاب الجنة
 أصحاب الأيكة
 أصحاب الأخدود
 أصحاب الكهف
 سد مأرب
 أصحاب الحجر
 سورة المائدة#قصة المائدة

قصص الظالمين

 فرعون
 هامان
 قارون
 نمرود

 جالوت
 قابيل
 السامري
 أبرهة الحبشي
 بلعام بن باعوراء
 أبو لهب

قصص الحيوانات

 أصحاب الفيل
 بقرة بني إسرائيل
 ناقة صالح
 نملة سليمان
 حوت يونس
 حمار العزيز
 غراب ابني آدم
 كلب أهل الكهف
 دابة الأرض
 هدهد سليمان
  كبش اسماعيل

مسلسل كرتوني يروي القصص
 قصص الإنسان في القرآن
 قصص النساء في القرآن
 قصص الآيات في القرآن
 قصص الحيوان في القرآن
 عجائب القصص في القرآن

المراجع

روابط خارجية

 142 قصة من القران الكريم

علوم القرآن

قصص القرآن


Down Under Classic 2019 var et cykelløb, der var den 14. udgave af criteriet Down Under Classic i Adelaide, Australien. Løbet blev kørt som et optaktsløb til Tour Down Under 2019 og blev arrangeret 13. januar 2019. Det blev vundet af australske Caleb Ewan fra  foran Peter Sagan og Alexander Edmondson.

Hold og ryttere

Danske ryttere
Lars Bak kørte for
Michael Valgren kørte for
Michael Mørkøv kørte for
Mikkel Frølich Honoré kørte for

Resultater

Eksterne henvisninger

People's Choice Classic
Cykelløb i 2019

Down Under Classic 2019


Leonid Valentin Carp (n. 31 octombrie 1996, Tulcea) este un canoist român, campion european la tineret în 2014, vice-campion european la seniori în 2015.

Carieră
A crescut în Dunavățu de Jos, în județul Tulcea. Din copilărie a fost atras de apă, tatăl său fiind pescar. La vârsta de 12 ani s-a apucat de canoe la CSM Danubiu sub îndrumarea Eugeniei Neagu și lui Marian Boca. În 2012 s-a transferat la CSA Steaua, unde s-a antrenat și cu lotul național.

La Campionatul European de tineret (U23) din 2014 de la Mantes-la-Jolie a cucerit trei medalii de aur: la canoe simplu (C1), la canoe dublu (C2) și la canoe în patru (C4), tot pe 1000 m. În anul următor, și la vârsta de 18 ani, a obținut prima sa medalie într-o competiție majoră la seniori, argintul la C4 din cadrul Campionatului European de la Račice.

În anul 2016 s-a calificat la Jocurile Olimpice de vară din 2016 atât la C1-1000 m, cât și la C2-1000 m, din cadrul regatei preolimpice de la Duisburg. Totuși, întregul lot de kaiac-canoe a României a fost depistat pozitiv cu substanța interzisă meldonium. Leonid Carp și colegul său de barcă C-2, Ștefan Strat, au fost descalificați.

Note

Canoiști români
Tulceni

Leonid Carp