The Mexican Empire (, ) was a constitutional monarchy, the first independent government of Mexico and the only former colony of the Spanish Empire to establish a monarchy after independence. It is one of the few modern-era, independent monarchies that have existed in the Americas, along with the long-lasting Empire of Brazil (1822–1889) and the ephemeral First Empire of Haiti (1804–1806). It is typically denominated as the First Mexican Empire to distinguish it from the Second Mexican Empire of Emperor Maximilian (1864–1867). Although Mexico became a republic in 1824, it did so only after the failure of the empire under former military officer Agustín de Iturbide, who ruled as Agustín I, the sole monarch of this first empire. Monarchy was the default position for independent Mexico, called for in the political Plan of Iguala drafted by Iturbide, which united forces fighting for independence from Spain.  The last Spanish viceroy signed the Treaty of Córdoba in September 1821 and the plan for monarchy in independent Mexico moved forward.  Iturbide's popularity culminated in mass demonstrations on 18 May 1822, in favor of making him emperor of the new nation in the absence of any European royal agreeing to assume the throne. Congress approved the proposal and a sumptuous coronation ceremony followed in July 1822.

The empire was plagued throughout its short existence by questions about its legality, conflicts between congress and the emperor, and a bankrupt treasury. Iturbide dissolved the congress in October 1822, replacing it with a junta of supporters. By December of that year, Iturbide had begun to lose support of the army, which revolted in favor of restoring congress. After failing to suppress the revolt, Iturbide reconvened congress in March 1823 and offered his abdication. Power then passed to a provisional government which abolished the monarchy and created the Mexican republic.

Background

The Spanish Empire disintegrated in the wake of Napoleon's invasion of Spain and the overthrow of the Spanish Bourbons in 1808. Throughout Spain and her colonies there was a widespread refusal to recognize Napoleon's brother Joseph II as the new French-backed king of Spain. In New Spain cleric Miguel Hidalgo y Costilla, who had long been part of a circle of intellectuals who sought to reform the colonial system, triggered the Mexican War of Independence in 1810, a decade of warfare between insurgents for independence from Spain and royalists seeking to maintain the existing colonial order. The insurgency was initially led by Hidalgo, who was captured and executed, then succeeded by Father José María Morelos, who was likewise captured and executed. Remaining insurgents, including Vicente Guerrero, waged guerrilla warfare in the countryside of southern Mexico. Agustín de Iturbide was a Mexican officer in the Spanish army, a member of the Mexican elite loyal to Spain. When Liberals in Spain seized power in 1820, re-established the Spanish Constitution of 1812, forcing limits on the power of Ferdinand VII of Spain and curtailing privileges of established elites and institutions, Mexican elites saw their interests threatened by the 1820 Liberal Revolution in Spain. In view of this, Iturbide sought an alliance with Mexican insurgents, drawing up the Plan of Iguala and gaining the support of insurgent leader Vicente Guerrero and others. They created the Army of the Three Guarantees, which brought about Mexican independence from Spain in September 1821.

The newly constituted movement involved three principles, or "guarantees": that Mexico would be an independent constitutional monarchy governed by a Spanish prince; that Americanos, that is all Mexicans regardless of racial category and those born in Spain would henceforth enjoy equal rights and privileges; and that the Roman Catholic Church would retain its privileges and position as the official and exclusive religion of the land. These Three Guarantees formed the core of the Plan of Iguala, the blueprint which, by combining the goal of independence and a constitution with the preservation of Catholic monarchy and Roman Catholicism, brought together all Mexican factions. Under the 24 February 1821 Plan of Iguala, to which most of the provinces subscribed, the Mexican Congress established a regency council which was headed by Iturbide.

Viceroy Juan O'Donojú acceded to the Mexican insurgents' demands, having no other option because he lacked independent resources. He signed the Treaty of Córdoba on 24 August 1821. The Mexican Congress intended to establish a personal union, whereby Ferdinand VII of Spain would also be king of Mexico, but both countries would be governed by separate laws and through separate legislative bodies. If the Spanish king refused the position, the plan provided for another member of the House of Bourbon to accede to the Mexican throne. Commissioners from Mexico were sent to Spain to offer the Mexican throne to a Spanish royal, but the Spanish state refused to recognize Mexico's independence and would not allow any other Spanish prince to accept the throne.

Election of the Emperor
With Ferdinand VII having rejected the Treaty of Cordoba, Iturbide's supporters saw an opportunity to place their candidate on the throne. On the night of 18 May, the 1st infantry regiment, stationed at the ex Convent of San Hipólito, and led by sergeant Pio Marcha began a public demonstration in favor of Iturbide being made emperor. The demonstration was joined by other barracks and many civilians as well. When the public demonstration reached his home, Iturbide himself was able to address the demonstrators from his balcony. He consulted with members of the regency on what course to follow, and eventually acquiesced to the demonstrators' demands, agreeing that he should be made emperor. The crowd celebrated the rest of the night with fireworks and celebratory gunfire.

An extraordinary session of congress was held the following morning to deal with the subject of Iturbide's coronation. At the opening of the session, the military addressed a manifesto to congress, endorsing Iturbide to be emperor. The deliberations then started with a few deputies expressing concern that congress was not entirely free in the present circumstances to proceed on the matter. A pro-Iturbide crowd outside of the hall was making so much noise that it was interfering with the deliberations, and congress asked Iturbide to show up in an unsuccessful attempt to calm the crowds. The opposition brought up concerns that a popular demonstration in the capital was not enough of a basis upon which to elect Iturbide and that the provinces ought to be consulted first. A proposal was made to gain the consent of two thirds of the provinces, and this succeeding then to appoint a commission to write a provisional constitution in order to avoid constitutional crises.

Deputy Valentín Gómez Farías, future president of Mexico, stood up for the legality of congress to elect an emperor. He praised Iturbide's services to the nation, and argued that as Spain had rejected the Treaty of Córdoba, Congress was now authorized by that very treaty to hold an election to decide who the emperor was to be.
The vote then proceeded. In the final results, sixty-seven deputies voted in favor of making Iturbide Emperor, while fifteen voted against. The vote however was short of a legal quorum of one hundred and two deputies. Congress, nonetheless resigned itself to the situation, and a plan to establish a constitutional monarchy united both conservatives and liberals at a time when it was uncertain which form of government would be best for independent Mexico.

Coronation
Congress published an oath binding the emperor to obey the constitution, which Iturbide subsequently took, and Congress also declared the Mexican monarchy to be hereditary, granting titles of nobility to Iturbide's family. His son and heir became Prince Imperial of Mexico. The 19th of May was made a national holiday, and a royal household was organized. 21 July 1822 was set as the date of the official coronation.

Iturbide's court was being set up to be more luxurious than that of the former Spanish Viceroy, a situation which provoked opposition in a new nation that was essentially bankrupt. To remedy the financial difficulties, the Mexican government prohibited the exportation of money, and exacted a forced loan of 600,000 pesos in Mexico City, Puebla, Guadalajara, and Veracruz. During this time, a council of state was also formed, being made up of thirteen members selected by the Emperor from a list of thirty one nominees submitted by congress.

The coronation took place on 21 July. The capital was decked out in floral arrangements, banners, streamers, and flags. The government could not afford to forge a crown, and therefore jewels and gems had to be borrowed, but ultimately a signet ring, a scepter and crowns were produced. Costumes were made based on drawings of Napoleon's coronation. Congress met on the morning of the coronation, and then divided itself into two deputations to escort the emperor and the empress to the National Cathedral. In the cathedral, the emperor and the empress were to be seated on thrones next to the newly ennobled Mexican princes and princesses. Upon reaching the cathedral, the emperor and empress were escorted to their thrones, and the imperial regalia was placed on the altar. The regalia was blessed and Iturbide was crowned by the president of the congress.

Reign

Congress and the Emperor immediately began to clash, in large part because their respective legal powers had not at this point been clearly delineated. By mid 1822 the three major issues were whether Iturbide had a right to appoint members to a Supreme Court, whether he had the right to veto legislation as the Spanish King had under the Spanish Constitution of 1812, and his wish to establish rural military tribunals. The latter measure was in response to the lapse in law and order that was spreading throughout the country. Iturbide wished to establish in provincial capitals special courts made up of two military officers assisted by a lawyer. They were to keep track of seditious plots, but also in cases of murder, robbery or injury, and with the permission of the district captain general, the courts would be allowed to disregard statutes that would interfere with quickly carrying out judicial processes. Congress however, was opposed to the project. All the while, work on a constitution for the Empire was being neglected. Iturbide's greatest enemy in congress was deputy Servando Teresa de Mier, a staunch republican, who would often ridicule the Emperor and his pageantry.

Arrest of the Deputies
In August 1822, a conspiracy to overthrow the Emperor was discovered. The conspirators, claiming that Iturbide's election was illegal, plotted to rise up in the capital, move the congress to Texcoco and declare the establishment of a Republic. On 26 and 27 August, fifteen deputies suspected of being involved with the plot, including Mier, Carlos Maria Bustamante, Francisco Tagle, Jose del Valle, and José Joaquín de Herrera were arrested. Congress was shocked by the arrests, which had included some of its most prominent deputies, and on the morning of 27 August, the legislature sent a letter to the military upholding the immunity of congress, and accusing the arresting authorities of acting in an extra-legal fashion. Secretary of Interior Relations, Andrés Quintana Roo replied that by virtue of the Spanish Constitution of 1812, the government had the authority to arrest deputies suspected of being involved in a treasonous conspiracy, and that congress would remain informed on the results of the ongoing investigation. Congress preferred to try the suspected deputies itself, but the matter was rejected. The prosecution against the accused did not get very far and a few were liberated around Christmas, 1822. One of the arrested, Jose del Valle would actually go on to be appointed foreign minister by Iturbide a few months later.

Dissolution of Congress
Afterwards followed controversies over reconstituting Congress. The convocation that had established congress had also directed it to divide itself into two chambers, which had not been done. The body remained united on the pretext of drafting a new constitution and it considered itself a sovereign constitutional congress. It did not view itself bound in any way by the 1812 Spanish Constitution which remained the de facto constitution of Mexico. At this point no consistent relationship had been established between population and the number of deputies, and the congress as it stood was starting to become a burdensome expense. Deputy Lorenzo de Zavala brought up these concerns and proposed to reduce the number of deputies and also to divide the body into two chambers, a proposal which the emperor found very agreeable. On October 16, Iturbide gathered several deputies and generals at his home, and began to discuss the measure of dissolving congress under the pretext that it did not as it stood, proportionally represent the provinces.

The following day, members of the council of state, the generals based in Mexico City, and more than forty deputies gathered at Iturbide's home for a conference regarding the problems with congress. He addressed them and accused congress of not having taken a single step in eight months towards writing a constitution, of not passing a single law regarding finances or the military, and of rather focusing their time on attacking the emperor. Various deputies added to the discussion, and brought forth the point that if congress needed to be reformed, the proposal ought to come from congress itself. The ultimate result of this conference was a proposal to reduce congress to seventy deputies. On October 17, 1822, the latter proposal was presented to congress. Congress rejected the measure, but a compromise was reached by which the legislature agreed to abide by the Spanish Constitution of 1812 as a provisional constitution, allowing Iturbide a veto over legislation, and the right to select members of the supreme court.

Iturbide however then sought for more concessions, arguing that his veto ought to extend to any article of any new constitution that congress would draft, and also continued to insist on reducing the number of deputies in congress. These grabs for power alienated even conservatives, and Iturbide's proposals were rejected, which Iturbide then responded to by dissolving congress on 31 October 1822. Brigadier Luis Cortazar was placed in charge of dissolving the congress, and the deputies dispersed without protest or violence. Iturbide's pretext was that congress had accomplished nothing in the eight months it had been in session, work on a constitution had not begun despite that being the main purpose for its convocation, and that the matters of justice and finance had been completely neglected.

Financial Problems
To replace congress, Iturbide established a National Institutional Junta made up of forty five members, chosen from among friendly deputies. The junta was installed officially on 2 November 1822, and vested with the legislative power, until a new congress could be formed. Iturbide entrusted the body with writing up regulations for producing a new congress, but also began to focus on the grave financial issues that the Empire was facing. On 5 November 1822, the junta authorized a forced loan of over two million pesos, and the seizure of more than one million pesos waiting for exportation out of the country in the port of Veracruz.

Iturbide also began to issue paper currency, and on 20 December, the government authorized the printing of four million pesos worth of banknotes, in denominations of one, two, and ten. These were issued to all financial offices of the Empire, where they were to be used in a ratio of 1:2 with silver coin in payment of all government of obligations. Anyone who owed money to the government was allowed to make one third of the payment in notes and two thirds in coin.

Revolt against the Emperor

The last Spanish stronghold in Mexico, was Fort of San Juan de Ullua on a small island off the coast of Veracruz. There had been a change in command at the fort during this time, and general Antonio López de Santa Anna, stationed in Veracruz planned a scheme of taking possession of it
by feigning the surrender of Veracruz to its new commander. When Echevarri, the captain-general of the local provinces, arrived in Veracruz, he approved of the plan, and agreed to join in on it, positioning his troops in Veracruz to ambush the landing Spaniards, having been promised support by Santa Anna. On 26 October 1822, as the Spaniards landed however, Santa Anna's troops failed to arrive, and Echevarri barely defeated the landing party, and the Spanish ultimately kept control of the fort. Echevarri expressed his suspicion to Iturbide that it had all been a scheme by Santa Anna to get Echeverri killed as revenge for Santa Anna not having been appointed Captain-General himself. Iturbide himself went to Veracruz to dismiss Santa Anna from his command, not overtly however but rather under the pretext of simply moving him to a different post in Mexico City. However, Santa Anna suspecting his ruin, instead took command of his troops and in December, 1822 started a rebellion in favour of a republican form of government.

Vicente Guerrero and Nicolas Bravo, defected from the ranks of the imperialists, and proceeded to Chilapa on 5 January 1823 to join the revolution, but experienced a disastrous defeat at Almolonga. The insurrection was mostly being suppressed at this time, Victoria being held in check at Puente del Rey, and Santa Anna still confined at Veracruz.

Echevarri was sent to take care of the rebellion in Veracruz, with more than three thousand well supplied troops, but ended up defecting. At this point, the opposition to the government began to negotiate with the military. On 1 February 1823 a junta including many military chiefs, and the liberal diplomat Miguel Santa María met in Veracruz to proclaim the Plan of Casa Mata. The army pledged itself to restore Congress while disavowing any intention of harming the person of the Emperor, or of overthrowing the Mexican monarchy. On 14 February, Puebla proclaimed for the plan, followed by San Luis Potosí, and Guadalajara. By March, most of Mexico had proclaimed in favour of the plan. A military junta was formed in Jalapa, to represent the Plan of Casa Mata.

Iturbide's abdication
On 4 March 1823, Iturbide issued a decree reconvening Congress, and the deputies met on 7 March. Iturbide addressed the session, hoping to reach a negotiation and avoid conflict, but the deputies listened coldly. The military junta refused to recognize the Congress until its liberty was guaranteed. On 19 March, Iturbide fearing his imminent overthrowal, summoned congress to an extraordinary session and presented his abdication. Congress proposed that the military junta meet with Iturbide about the matter, but the junta refused, instead proposing that Iturbide remove himself from the capital, and await the decision of Congress. On 26 March, an agreement was reached by which the junta would recognize Iturbide on whatever terms Congress would grant him. Iturbide also agreed to remove himself from the capital, and the command of the capital was handed over to the revolutionary troops and power passed over to the Provisional Government of Mexico.

Territory

The territory of the Mexican Empire corresponded to the borders of Viceroyalty of New Spain, excluding the Captaincies General of Cuba, Santo Domingo and the Philippines. The Central American lands of the former Captaincy General of Guatemala were annexed to the Empire shortly after its establishment.

Under the First Empire, Mexico reached its greatest territorial extent, stretching from northern California to the provinces of Central America (excluding Panama, which was then part of Colombia), which had not initially approved becoming part of the Mexican Empire but joined the Empire shortly after their independence.

After the emperor abdicated, on March 29 the departing Mexican general Vicente Filísola called for a new Central American Congress to convene and on July 1, 1823 the Central American provinces formed the Federal Republic of Central America, with only the province of Chiapas choosing to remain a part of Mexico as a state. Subsequent territorial evolution of Mexico over the next several decades (principally cessions to the United States) would eventually reduce Mexico to less than half its maximum extent.

Political subdivisions
The first Mexican empire was divided into the following intendances:

 Las Californias
 México
 Nuevo México
 Texas
 Nueva Vizcaya
 Coahuila
 Nuevo Reino de León
 Nuevo Santander
 Estado de Occidente
 Zacatecas
 San Luis de Potosí
 Guanajuato
 Querétaro
 Puebla
 Guadalajara
 Oaxaca
 Mérida de Yucatán
 Valladolid
 Veracruz
 Guatemala
 Honduras
 El Salvador
 Nicaragua
 Costa Rica

See also

Central America under Mexican rule
Federal Republic of Central America
History of Mexico
Monarchism in Mexico
Imperial Crown of Mexico
List of Emperors of Mexico
Mexican Imperial Orders
Second Mexican Empire

References

Further reading

 Anna, Timothy. The Mexican Empire of Iturbide. Lincoln: University of Nebraska Press 1990.
Anna, Timothy E. "The rule of Agustín de Iturbide: a reappraisal." Journal of Latin American Studies 17.1 (1985): 79-110.
Archer, Christon I. "Fashioning a New Nation" in The Oxford History of Mexico, Michael C. Meyer and William H. Beezley, eds. Oxford University Press 2000.
Archer, Christon I. "Royalist Scourge or Liberator of the Patria? Agustín de Iturbide and Mexico's War of Independence, 1810–1821." Mexican Studies/Estudios Mexicanos 24.2 (2008): 325-361.
 Benson, Nettie Lee. "The Plan of Casa Mata" Hispanic American Historical Review. 25 (February 1945) pp. 45–56.
 Richmond, Douglas W. "Agustín de Iturbide" in Encyclopedia of Mexico. Chicago: Fitzroy Dearborn 1997, pp. 711–713.
 Robertson, William Spence. Iturbide of Mexico. Durham: Duke University Press 1952.
Van Young, Eric. Stormy Passage: Mexico from Colony to Republic, 1750-1850. Lanham MD: Rowman and Littlefield 2022.
 Weber, David J. "The Spanish Borderlands, Historiography Redux." The History Teacher, 39#1 (2005), pp. 43–56., online.

In Spanish

 Arcila Farias, Eduardo. El siglo ilustrado en América. Reformas económicas del siglo XVIII en Nueva España. México, D. F., 1974.
 Calderón Quijano, José Antonio. Los Virreyes de Nueva España durante el reinado de Carlos III. Sevilla, 1967–1968.
 Céspedes del Castillo, Guillermo. América Hispánica (1492-1898). Barcelona: Labor, 1985.
 Hernández Sánchez-Barba, Mario. Historia de América. Madrid: Alhambra, 1981.
 Konetzke, Richard. América Latina. La época colonial. Madrid: Siglo XXI de España, 1976.
 Navarro García, Luis. Hispanoamérica en el siglo XVIII. Sevilla: Universidad de Sevilla, 1975.
 Pérez-Mallaína, Pablo Emilio et al. Historia Moderna. Madrid: Cátedra, 1992.
 Ramos Pérez, Demetrio et al. América en el siglo XVII. Madrid: Rialp, 1982–1989.
 Ramos Pérez, Demetrio et al. América en el siglo XVIII. Madrid: Rialp, 1982–1989.
 Rubio Mañé, Ignacio. Introducción al estudio de los virreyes de Nueva España, 1535–1746. Mexico City, 2nd ed., 1983.

External links

Imperial House of Mexico
Mexican Empire

Mexican Empire
 01
First Mexican Empire
1820s in Mexico
History of Mexico
Mexican monarchy
Former monarchies
1821 establishments in Mexico
1823 disestablishments in Mexico
States and territories established in 1821
States and territories disestablished in 1823
1821 in Alta California
1822 in Alta California
1823 in Alta California
Mexican Empire, First
19th century in Mexico
1823 disestablishments in North America
Former monarchies of Costa Rica
Former empires

First Mexican Empire


Google Groups is a service from Google that provides discussion groups for people sharing common interests. The Groups service also provides a gateway to Usenet newsgroups, both reading and posting to them, via a shared user interface. In addition to accessing Google and Usenet groups, registered users can also set up mailing list archives for e-mail lists that are hosted elsewhere.

Google Groups became operational in February 2001, following Google's acquisition of Deja's Usenet archive. Deja News had been operational since March 1995.

Google Groups allows any user to freely conduct and access threaded discussions, via either a web interface or e-mail. There are at least two kinds of discussion groups: forums specific to Google Groups (like mailing lists) and Usenet groups, accessible by NNTP, for which Google Groups acts as gateway and unofficial archive. The Google Groups archive of Usenet newsgroup postings dates back to 1981.

History

Deja News

The Deja News Research Service was an archive of messages posted to Usenet discussion groups, started in March 1995 by Steve Madere in Austin, Texas. Its powerful search engine capabilities won the service acclaim, generated controversy, and significantly changed the perceived nature of online discussion. This archive was acquired by Google in 2001.

While archives of Usenet discussions had been kept for as long as the medium existed, Deja News offered a novel combination of features. It was available to the general public, provided a simple World Wide Web user interface, allowed searches across all archived newsgroups, returned immediate results, and retained messages indefinitely. The search facilities transformed Usenet from a loosely organized and ephemeral communication tool into a valued information repository. The archive's relative permanence, combined with the ability to search messages by author, raised concerns about privacy and confirmed often-repeated past admonishments that posters should be cautious in discussing themselves and others.

While Madere was initially reluctant to remove archived material, protests from users and legal pressure led to the introduction of "nuking", a method for posters to permanently remove their own messages from search results. It already supported the use of an "X-No-Archive" message header, which if present would cause an article to be omitted from the archive. This did not prevent others from quoting the material in a later message and causing it to be stored. Copyright holders were also allowed to have material removed from the archive. According to Humphrey Marr of Deja News, copyright actions most frequently came from the Church of Scientology.

The capability to "nuke" postings was kept open for many years but later removed without explanation under Google's tenure. Google also mistakenly restored previously "nuked" messages at one point, angering many users. "Nukes" that were in effect at the time when Google removed the possibility are still honored, however. Since May 2014, European users can request to have search results for their name from Google Groups, including their Usenet archive, delinked under the right to be forgotten law. Google Groups is one of the ten most delinked sites. If Google does not grant a delinking, Europeans can appeal to their local data protection agencies.

Change of direction

The service was eventually expanded beyond search. "My Deja News" offered the ability to read Usenet in the traditional chronological, per-group manner, and to post new messages to the network. Deja Communities were private Internet forums offered primarily to businesses. In 1999 the site (now known as Deja.com) sharply changed direction and made its primary feature a shopping comparison service. During this transition, which involved relocation of the servers, many older messages in the Usenet archive became unavailable. By late 2000 the company, in financial distress, sold the shopping service to eBay, who incorporated the technology into their half.com services.

Google Groups

By 2001, the Deja search service was shut down. In February 2001, Google acquired Deja News and its archive, and transitioned its assets to groups.google.com. Users were then able to access these Usenet newsgroups through the new Google Groups interface.

By the end of 2001, the archive had been supplemented with other archived messages dating back to May 11, 1981. These early posts from 1981–1991 were donated to Google by the University of Western Ontario, based on archives by Henry Spencer from the University of Toronto. A short while later, Google released a new version that allowed users to create their own non-Usenet groups.

When AOL discontinued access to Usenet around 2005, it recommended Google Groups instead.

In 2008, Google broke the Groups search functionality and left it nonfunctional for about a year, until a Wired article spurred the company to fix the problems.

On February 13, 2015, a Vice Media story reported that the ability to do advanced searches across all groups had again become nonfunctional, and to date, Google has neither fixed nor acknowledged the problem. The researcher interviewed stated, "Advanced searches within specific groups appear to be working, but that's hardly useful for any form of research—be it casual or academic."

Criticism
Vice and Wired contributors have criticized Google for its unannounced discontinuation of the Google Groups Advanced Search page and the ability to perform advanced searches across all groups, leaving it nearly impossible to find postings without either knowing keywords from them that are unique across Google Groups' entire multi-decade archive of posts, or else knowing beforehand which newsgroup(s) they were posted in.

Blocking
Google Groups was blocked in Turkey on April 10, 2008, by a court order. According to The Guardian, the court banned Google Groups following a libel complaint by Adnan Oktar against the service. Google Groups was the first of several websites to be blocked by the Turkish government in rapid succession solely for including material that allegedly offended Islam. The ban was removed a month later on May 15, 2008.

See also
 Comparison of Usenet newsreaders
 List of Usenet newsreaders
 MSN Groups (closed)
 Web archiving
 Windows Live Groups (closed)
 Yahoo! Groups (closed)

References

Citations

General and cited sources

External links

Computer-related introductions in 2001
Electronic mailing lists
Groups
Groups
Internet forums
Usenet clients
Usenet free posting

Google Groups


Halepçe Katliamı veya Halepçe'ye zehirli gaz saldırısı, İran-Irak Savaşı esnasında Saddam Hüseyin'in, 1986-1988'de Irak'ın kuzeyinde Kürtlere karşı düzenlettiği El-Enfal Harekâtı adlı başkaldırıyı bastırma operasyonunun bir parçasıdır. Kanlı Cuma olarak da bilinen bu ağılı gaz saldırısı (Kürtçe: Kîmyabarana Helebce کیمیابارانی ھەڵەبجە) Kürt halkına yapılmış bir katliam olarak kabul edilir. Birleşmiş Milletlerce yürütülmüş tıbbi incelemeler sonucunda saldırıda hardal gazı ile türü tespit edilememiş bir sinir gazı çeşidinin kullanıldığı tespit edilmiştir.

Saldırıda 3.200 ile 5.000 arasında kişi öldü ve 10.000 ile 7.000 arası sivil yaralandı. Saldırıdan sonra komplikasyonlar, çeşitli sayrılıklar çıktı ve yapılan doğumlar sağlıklı neticelenemedi. Bu saldırı o bölgelerde Kürt halkına, sivil nüfusa karşı yapılmış en büyük kimyasal saldırı olarak bilinir. Irak Yüksek Ceza Mahkemesi 1 Mart 2010 tarihinde soykırım eylemi olarak Halepçe Katliamı'nı tanıdı. Saldırı bazı ülkelerde parlamentolar tarafından insanlığa karşı işlenmiş bir suç olarak tanımlanıp, kınandı. Ayrıca Türkiye Büyük Millet Meclisi'ne bu katliamın tanınması için kanun teklifi verildi.

Kimyasal saldırı öncesindeki gelişmeler
Saddam Hüseyin'in 23 Şubat-16 Eylül 1988 tarihleri arasında El-Enfal Harekâtı'nı şiddetlendirdiği dönemde Mart ayının ortasında İran ordusu Zafer-7 Harekâtı adlı genel taarruzu başlattı. Celal Talabani liderliğindeki Kürdistan Yurtseverler Birliği'ne bağlı Peşmergeler de İran ordusu ile işbirliği yaparak Halepçe kasabasına girdi ve isyan başlattı.

Kimyasal saldırı
Saddam Hüseyin İran ordusunun ilerleyişini durdurmak için Irak Ordusunun Kuzey Cephesi Komutanı olan Korgeneral Alî Hasan al-Majîd al-Tikritî'ye (batı medyası tarafından 'Kimyasal Ali' lakabı ile bilinir) zehirli gaz bombaları kullanmayı emretti.

16 Mart 1988'de zehirli gaz bombalarını taşıyan sekiz MiG-23 uçağı tarafından Halepçe kasabasına bombardıman düzenlendi. Halepçe sakinleri, İran askerleri ve Peşmergelerle birlikte 5.000'den fazla insanın öldüğü, 7.000'den fazla insanın da yaralandığı tahmin ediliyordu. Ancak Irak Savaşı'ndan sonra bölgeye giren yabancılar tarafından bu rakamın daha da büyük olduğu tespit edildi.

Sonuçları
19 Ağustos 1988'de Irak ve İran, ateşkes anlaşmasını imzaladılar. Irak ordusu ateşkesten 5 gün sonra Halepçe'yi geri aldı ve bu işgal esnasında 200 sakinin öldürüldüğü söylenmektedir.

Süleymaniye Üniversitesi Tıp Fakültesi öğretim üyesi Prof. Fuat Baban, 7 Aralık 2002 tarihli 'The Sydney Morning Herald' gazetesinde yayımlanan 'Experiment in Evil' başlıklı makalesinde, Halepçe'de engelli doğum oranının Hiroşima ve Nagasaki'nin 4-5 katı olduğunu iddia etti. Amerika Birleşik Devletleri ise bu iddiayı suistimal ederek Zayıflatılmış Uranyum mermilerini kullanmasını meşrulaştırmaya çalıştı.

Saddam Hüseyin, Halepçe Katliamı'nda Kürtlere karşı soykırım yaptığı suçlamasıyla da yargılanırken, başka bir katliam suçundan Duceyil Katliamı'nda, insanlığa karşı işlenen suçlardan mahkûm edildi ve asılarak idamına karar verildi. (5 Kasım 2006)

Pelletier iddiası
2004'te CIA'nın eski Orta Doğu'dan sorumlu yüksek araştırmacısı ve 1988-2000 arasında Amerika Kara Harp Okulu öğretim üyesi görevinde bulunmuş olan Prof. Stephen Pelletier tarafından hazırlanan ve söz konusu zehirli silahların İran'a ait olduğunu gösteren rapor açıklandı.

Japon heyetinin ziyareti
Mart 2007'de Halepçe'yi ziyaret eden bir Japon heyeti Hiroşima'ya yapılan atom bombası saldırısından hasar gören Aogiri (İmparatoriçe Pavlonyası) fidesi hediye etti.

Tarık Aziz'in İran'ı suçlaması
 Aljazeera.net, 5. März 2007

Irak Yüksek Ceza Mahkemesi'nin kararı
1 Mart 2010'da Irak Yüksek Ceza Mahkemesi Halepçe Katliamı soykırım olarak tanıdı. Kürdistan Bölgesel Yönetimi tarafından memnuniyetle karşılandı.

İlgili şarkılar
 Hakan Yeşilyurt, Halepçe (Bize Kalan - 2013)
 Şivan Perwer, 'Halepçe' Hasan Hüseyin Demirel: Halepçe (sessiz tanık-1989)
 Grup Baran, Halepçe Ağıdı: Yediveren (1989)
 GANİ NAR, Rewsha Helepce
 Hozan Dino, Ez Zarokek Bê Navım
 İlker Çakmak, Halepçe
 Grup Kervan, Ax Halepçe (2011)
 Bilal, Ax Halepçe
 Emin Gülsever/Selami Güneş Ax Halepçe Şiir ve ağıt (2021)

İlgili filmler
 Samira Makhmalbaf, Takht-e Siyah (Türkçe: Kara Tahta, Kürtçe: Textê Reş) (1999, İran) Makhmalbaf'ların resmî sitesi
 Bahman Ghobadi (Behmen Qubadî), Kûsî Jî' Dikarın Bıfırın (Türkçe: Kaplumbağalar da Uçar, Farsça: Lakposhtha ham parvaz mikonand) (2004, Irak) Mij Film resmî sitesi Fragman

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Halabja gas attack and the Al-Anfal campaign, HRW
 Eyewitness report from Wildcat no.13 1989
 Lessons Learned: Iran-Iraq War. Army War College unclassified report by Dr. Stephen C. Pelletiere and LTC Douglas V. Johnson II
 Section of a report on Iraq Weapons of Mass destruction program relating to Halabja, CIA
 The 1988 Chemical Weapons Attack on Halabja, Iraq - Christine M. Gosden, Professor of Medical Genetics, University of Liverpool.
 A War Crime or an Act of War?," New York Times, 31 Ocak 2003.
 ICG article on the massacre from libcom.org
 Report on Halabja gas attack, U.S. State Department
 Rumsfeld should know : Who minded Iraqi mustard gas in 1983? International Herald Tribune, discusses the US role of shifting the blame for the gassing of Halabja off of Saddam and onto Iran
 A timeline of US relations with Iraq by Glen Ringwala and Nathaniel Hurd, two human rights researchers at the University of Cambridge

Halepçe ili
İran-Irak Savaşı
Kürt tarihi
Irak'taki katliamlar
Asya'da etnik temizlik
Irak'taki savaş suçları
1988'de Irak
Kürt karşıtlığı

Halepçe Katliamı


Gorgonlar (Türkçe: korku), Yunan mitolojisinde keskin dişli, saç yerine başlarında canlı yılanlar olan, dişi canavarlardır. Medusa, gözlerine bakanı taşa çevirir. Ama kız kardeşleri Euryale ve Stheno bunu yapamamaktadır. Ayrıca Medusa içlerinde ölümlü olan tek kişidir.

Köken

Gorgo kökü Yunancada "korkunç, berbat" demektir. Yunan mitolojisinde gorgonlar; "korkunç", dişi canavarlardır; deniz Tanrısı, Phorcys ve Ceto'nun kızlarıdır. Sivri köpek dişleri ve saçları yerine de zehirli yılanları vardır. Bazı kaynaklar Gorgonların altın kanatlara ve pirinç pençelere sahip olduğunu da söyler. Tüm özellikleri içinde onların en bilinen ve eşsiz özelliği ise Medusa'nın suratına bakmanın o kişiyi taşa çevireceğidir.

Gorgonlar üç kız kardeştirler. Bunlar Medusa, Euryale ve Stheno'dur. Eski Yunan vazo ressamları Medusa ve kardeşlerini canavar formunda doğmuş korkunç yaratıklar olarak resmetmiş olsalar da beşinci yüzyıldan itibaren heykeltıraşlar ve ressamlar tarafından güzel ve korkutucu olarak tasvir edilmeye başlandı.

Kaynakça
 İngilizce Vikipedi, Gorgon
 Oxford İngilizce Sözlük 2e, 2003, Gorgon

Dipnot

Yunan mitolojisi yaratıkları
Kurgusal cadılar
Yunan mitolojisi canavarları
Kardeş üçlüler

Gorgonlar


Lomentariaceae, porodica crvenih algi, dio reda Rhodymeniales. Sastoji se od devet rodova s 56 priznatih vrsta

Rodovi i broj vrsta
 Binghamia J.Agardh 2
 Binghamiopsis I.K.Lee, J.A.West & Hommersand 1
 Ceratodictyon Zanardini 9
 Fushitsunagia Filloramo & G.W.Saunders 1
 Gelidiopsis F.Schmitz 1
 Hooperia J.Agardh 1
 Lomentaria Lyngbye 38
 Semnocarpa Huisman, H.J.Foard & Kraft 2
 Stirnia M.J.Wynne 1

Izvori

Rhodymeniales

Lomentariaceae


Jérôme Bonaparte (tal. Girolamo Buonaparte),  (Ajaccio, Korzika, 15. veljače 1784. – Villegenis, Francuska, 24. lipnja 1860.), najmlađi brat Napoleona I.; vestfalski kralj od 1807. do 1813. godine kao Jerome I. i francuski maršal. Za vladavine njegova nećaka, cara Napoleona III., obnašao je dužnost predsjednika državnog vijeća. Njegov najstariji sin Jérôme Napoléon utemeljitelj je američke grane obitelji Bonaparte, čiji potomci i danas žive.

Životopis

Rodio se 1784. godine u korzikanskoj plemićkoj obitelji talijanskog podrijetla, od oca Carla i majke Letizije. Školovao se u Parizu, a od 1800. godine bio je član konzulske garde. Nakon ranjavanja u dvoboju, premješten je u mornaricu te je 1801. godine poslan na Haiti da uguši pobunu robova.

Na putu povratka u Francusku, 1803. godine, doputovao je u SAD gdje je upoznao i oženio Elizabeth Patterson, kćerku bogatog trgovca iz Baltimorea. Po dolasku u Francusku 1805. godine, Jérômeov brat Napoleon isključio je njegovu ženu i sina iz participiranja u nasljedstvu i stjecanju privilegija obitelji Bonaparte, na što je Jérôme pristao i odrekao ih se. Poslije poništenja braka 1807. godine, brat Napoleon oženio ga je Catharinom od Württemberga i postavio ga za kralja Vestfalije. Kao kralj, potrošio je državni budžet na uređenje ulica, parkova, a osobito svoje palače.

Godine 1812. podbacio je u vojnoj kampanji na Rusiju, zbog čega je vraćen u Kassel, glavni grad svoje države. Poslije pada Napoleonovog režima u Njemačkoj, Jérôme se vratio u Francusku. Zapovijedao je lijevim krilom Napoleonove vojske u bitki kod Waterlooa 1814. godine. Nakon Napoleonova drugog pada, 1815. godine, napustio je Francusku i proveo većinu izbjegličkih dana u Italiji. Godine 1847. vratio se u Francusku i zahvaljujući političkom usponu usponu svog nećaka i novog cara Napoleona III., zadobio je dužnost maršala i predsjednika senata.

Obitelj

Dana 24. prosinca 1803. godine oženio je Elizabeth Patterson, kćerku bogatog američkog trgovca iz Baltimorea, s kojom je imao sina Jérômea Napoléona (1805. – 1870.). Budući da je Jérômeov brat Napoleon I. poništio dekretom taj brak, Jérôme Napoléon i njegovi potomci izuzeti su iz baštinskih prava obitelji Bonaparte.

Na nagovor Napoleona I., koji je želio bračnim vezama svoje braće i sestara proširiti utjecaj na vladarske dinastije i njihove države u Europi, Jérôme se 1807. godine oženio Catharinom od Württemberga († 1835.), kćerkom württemberškog kralja Fridrika I. te je preko tog braka zadobio vestfalsku krunu. S njom je imao troje djece:
 Jérôme Napoléon Charles Bonaparte (1814. – 1847.), princ Montforta
 Mathilde Bonaparte (1820. – 1904.)
 Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparte (1822. – 1891.)

Godine 1840. oženio se talijanskom plemkinjom Giustinom Pecori-Suárez († 1903.) s kojom nije imao djece.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Bonaparte - Hrvatska enciklopedija
 Jérôme Bonaparte - Britannica Online
 Jerome Bonaparte - napoleon.org

Životopisi, Francuska
Vojni zapovjednici u Napoleonskim ratovima
Bonaparte

Jérôme Bonaparte


Diese Seite listet die Zeichen U+4E00 bis U+5FFF im Unicodeblock Vereinheitlichte CJK-Ideogramme auf.

Siehe auch
Unicodeblock Vereinheitlichte CJK-Ideogramme
Unicodeblock Vereinheitlichte CJK-Ideogramme/6000 bis 7FFF
Unicodeblock Vereinheitlichte CJK-Ideogramme/8000 bis 9FFF

CJK

Unicodeblock Vereinheitlichte CJK-Ideogramme/4E00 bis 5FFF


St. Ingbert er en by i Tyskland med 36.000 (2015) indbyggere i den tyske delstat Saarland. Den ligger 10 km øst for Saarbrücken.

Kultur
 Jazzfestival St. Ingbert

Henvisninger

Byer i Saarland

St. Ingbert


O Grande Prêmio de Miami de 2022 (formalmente denominado Formula 1 Crypto.com Miami Grand Prix 2022) foi a primeira edição do Grande Prêmio de Miami e a quinta etapa da temporada de  da Fórmula 1. Foi realizada em 8 de maio de 2022 no Autódromo Internacional de Miami em Miami Gardens, Flórida, Estados Unidos.

Resumo

Contexto

Qualificação

Q1

Q2

Q3

Corrida

Resultados

Treino classificatório

 Notas

Corrida

Voltas na liderança

2022 DHL Fastest Pit Stop Award

Resultado

Classificação

 Tabela do DHL Fastest Pit Stop Award

Tabela do campeonato após a corrida
Somente as cinco primeiras posições estão incluídas nas tabelas.

 Tabela do campeonato de pilotos

 Tabela do campeonato de construtores

Ligações externas

Miami
2022

Grande Prêmio de Miami de 2022


was a town located in Nishikasugai District, Aichi Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 18,761 and a population density of 3,991.70 persons per km². The total area was 4.70 km².

On July 7, 2005, Shinkawa, along with the towns of Kiyosu (former) and Nishibiwajima (all from Nishikasugai District), was merged to create the city of Kiyosu.

Dissolved municipalities of Aichi Prefecture
Kiyosu, Aichi

Shinkawa, Aichi


Das Ottobeurer Haus war ein unter Denkmalschutz gestelltes Haus in der oberschwäbischen Stadt Memmingen. Es wurde im Zuge der Stadterneuerung zugunsten des Maxi-Centers abgerissen.

Geschichte
An der Stelle befand sich bereits seit 1443 ein Haus im Besitz des Klosters Ottobeuren. So heißt es in mehreren Memminger Chroniken Jodocus Niderhoffer ein Memminger Kind Abt zu Ottenbeuren/war zuvor Probst zu S. Niclaus bey Memmingen. Bracht dem Closter Ottenbeuren sein und seiner Voreltern Hauß zu/das sie zu Memmingen hatten/welches vielleicht dieses ist/so noch dieser Zeit dem gedachten Closter zugehöret. Die erste Wasserleitung erhielt das Haus im Jahre 1564, als Abt Caspar von Ottobeuren der Stadt erlaubte, vom Benninger Ried, welches zum klösterlichen Territorium gehörte, Wasserleitungen in die Stadt zu legen. Im Jahre 1647 wurde dieses ältere Haus abgebrochen. Nach einem notdürftigen Wiederaufbau wurde es in den Jahren 1663 bis 1667 durch einen Neubau ersetzt. Im Zuge der Säkularisation verkaufte das Kloster das Haus an einen Memminger Bürger, der es noch im selben Jahr an den bayerischen Staat weiterveräußerte. Von 1804 bis 1856 war dort das Salzamt der königlichen Salinenverwaltung untergebracht. Bei den Prozessionen der katholischen Stadtbevölkerung wurde ab 1804 vor dem Ottobeurer Haus ein Altar aufgebaut. Im Jahre 1856 wurde es als Gefängnis umgebaut. Dabei wurde ein Großteil der Fenster im Hauptbau verändert. In den 1970er Jahren wurde es zugunsten eines Neubaus abgebrochen, nachdem die Justizvollzugsanstalt Memmingen in der Gaswerkstraße neu errichtet worden war.

Baubeschreibung
Das zweigeschossige freistehende Haus besaß drei zu zwölf Achsen und ein Satteldach. Im Erdgeschoss hatten einige Fenster den Umbau von 1850 überstanden. An der Südseite befanden sich fünf gedrückte Ochsenaugen mit Diagonalgittern. An der Ostseite hatte ein solches Fenster Diagonalgitter; zwei waren ohne Gitter. An der Südseite befand sich ein rechteckiges Fenster mit dem gleichen Gitter. Im Erdgeschoss befand sich eine Halle mit vier Kreuzgratgewölben auf einer Säule mit dorischem Kapitell. Alle anderen Räume mit Ausnahme eines Raums an der Südseite besaßen Kreuzgratgewölbe. Im Obergeschoss befand sich ein Längsgang und zwei kurze Quergänge mit Kreuzgratgewölben. Auf der Nordseite hatten drei Räume kräftige Stuckrahmen an den Decken aus der Erbauungszeit.

Literatur

Einzelnachweise

Baudenkmal in Memmingen
Erbaut in den 1660er Jahren
Zerstört in den 1970er Jahren
Kloster Ottobeuren

Ottobeurer Haus


ඇන්ටෝනියෝ මැනුවෙල් ඩියොලිවේරා ගුටරෙස්, GCL GCC (උපත 30 අප්‍රේල් 1949) යනු පෘතුගීසි දේශපාලනඥයෙකු සහ රාජ්‍යතාන්ත්‍රිකයෙක් වන අතර  එක්සත් ජාතීන්ගේ මහා ලේකම් ලෙසින් නාමෝද්දේශිතව ඇත. 1995 සිට 2002 දක්වා ගුටරෙස් පෘතුගාලයෙහි අග්‍රාමාත්‍යවරයා විය . සෝෂලිස්ට් ඉන්ටර්නැෂනල් සංගමයෙහි සභාපති වශයෙන්ද ඔහු සේවය කර ඇත. 2005 ජූනි සිට 2015 දෙසැම්බර් දක්වා සරණාගතයන් පිළිබඳ එක්සත් ජාතීන්ගේ මහා කොමසාරිස් වූ ඔහු, විශ්‍රාම යන්නාවූ  බැන් කි-මූන්ගේ අනුප්‍රාප්තිකයා ලෙසින් මීළඟ එක්සත් ජාතීන්ගේ මහා ලේකම් බවට නිර්දේශිත බව 2016 ඔක්තොම්බර් මාසයේදී එක්සත් ජාතීන්ගේ ආරක්ෂක මණ්ඩලය විසින් නිවේදනය කෙරිණි.

ඇන්ටෝනියෝ ගුටරෙස්


Para otros personajes de nombre similar, véase Concordio.
Concordio (m. 636) fue un eclesiástico visigodo, obispo de Astorga entre los años 629 y 636, contemporáneo del papa Honorio I y de los reyes Suintila y Sisenando.

La única noticia histórica acerca de su persona es su presencia en el IV Concilio de Toledo presidido por Isidoro de Sevilla el año 633, en cuyas actas suscribió el 33º de 69 obispos por orden de antigüedad, por lo que se le supone consagrado algunos años antes.

En tiempos de este prelado la diócesis de Astorga ya era sufragánea de la de Braga, tras haberlo sido anteriormente de la de Lugo.

Referencias

Obispos de Astorga
Obispos de España del siglo VII

Concordio de Astorga


The Vectis National Party was a minor political party operating on the Isle of Wight in the United Kingdom in the early 1970s. Formed in 1967, the party sought Crown dependency status for the Isle of Wight, on a similar model to certain other islands including the Isle of Man. They were motivated by a belief that the sale of the Isle of Wight to the English crown in 1293 was unconstitutional.

The party contested the Isle of Wight constituency in the 1970 general election when candidate R. W. J. Cawdell, a councillor for Ryde, polled 1,607 votes (2.8% of the Wight vote). The party led it to undertake symbolic direct action, such as an intra-island postal service during the 1971 postal strike. That year it narrowly lost a local government election. It also led campaigns for the establishment of an Isle of Wight specific radio service (which eventually came into being in 1990) and for a regional television service. The party's failure to convince the electorate to break from the traditional parties however led to disillusionment amongst members and by the mid 1970s the party had been wound up.

In 2006, Ray Stokes attempted to revive the VNP, emphasizing two aspects: an economically opportunistic deployment of islandness and a conservative, nostalgic impulse. The party was opposed to housing development that would lead to increased migration to the island, and to a fixed link to the island of Great Britain. The revived party did not contest any election.

In the 2021 Isle of Wight Council election, the leader of the Vectis Party Daryll Pitcher won a single seat in the Wootton Bridge ward. In 2023, he was jailed for historic sex offences.

References

See also

 Politics of the Isle of Wight

History of the Isle of Wight
Defunct political parties in England
Political parties established in 1967
Regionalist parties in the United Kingdom
1967 establishments in England
Politics of the Isle of Wight

Vectis National Party


La Copa Aldao 1946 fue la decimoséptima edición del torneo organizado por AFA y AUF. Se disputó con partidos de ida y vuelta. Enfrentó a San Lorenzo de Almagro, ganador del Campeonato de Primera División 1946; y Nacional, ganador del Campeonato de Primera División 1946.

Esta edición se disputó con partidos de ida y vuelta. El partido de ida se disputó el 26 de marzo de 1948 en el Estadio Tomás Adolfo Ducó de Huracán en Buenos Aires. El partido de vuelta se jugó el 28 de abril de 1948 en el Estadio Centenario de Montevideo. El campeonato fue disputado de manera no oficial. Ganaron un partido cada uno y Nacional se consagró campeón ganando la serie por 9 a 5 (3-2 de ida y 7-2 de vuelta).

Fue la edición con más goles convertidos, totalizando un total de 14 anotaciones.

Clubes clasificados
Clasificaron como campeones de 1946 en sus respectivas ligas.

Partidos

Enlaces externos
 RSSSF: Copa Dr. Ricardo C. Aldao

1948
Fútbol en 1948
Deporte en Argentina en 1948
Uruguay en 1948
Torneos internacionales no oficiales de fútbol

Copa Aldao 1946


Spectroscopia Raman (numită astfel după Sir C. V. Raman) este o tehnică spectroscopică utilizată pentru a observa modurile vibraționale, rotaționale, și alte mișcări de frecvență joasă într-un sistem. Spectroscopia Raman este frecvent folosită în chimie pentru a oferi o amprentă structurală prin care moleculele pot fi identificate.

Ea se bazează pe împrăștierea inelastică, sau pe împrăștierea Raman a luminii monocromatice, provenind de obicei de la un laser ce emite în domeniu vizibil, infraroșu apropiat, sau ultraviolet. Lumina laser interacționează cu vibrațiile moleculare, cu fononii sau alte excitații din sistem, rezultând în modificarea în sus sau în jos a energiei fotonilor laserului. Modificarea energetică oferă informații despre modul de vibrație în sistem. Spectroscopia în infraroșu  oferă informații similare, dar complementare.

De obicei, o proba este iluminată cu un fascicul laser. Radiația electromagnetică din punctul iluminat este colectată cu o lentilă și trimisă printr-un monocromator. Radiația împrăștiată elastic ce are lungimea de undă corespunzătoare laserului (Rayleigh) este filtrată printr-unul din filtrele oprește bandă, trece bandă sus sau jos sau un filtru trece-bandă, în timp ce restul luminii colectate este dispersată pe un detector.

Împrăștierea Raman spontană este de obicei foarte slabă, și, ca rezultat, principala dificultate a spectroscopiei Raman o reprezintă separarea luminii slabe împrăștiate inelastic față de lumina laser intensă a împrăștierii Rayleigh. Din punct de vedere istoric, spectrometrele Raman foloseau grile holografice și stadii de dispersie multiple pentru a realiza un grad ridicat de eliminare a luminii laser. În trecut, fotomultiplicatoarele erau detectoare selective pentru configurațiile cu dispersie Raman, care a dus la perioade lungi de achiziție. Cu toate acestea, instrumentația modernă, aproape universal folosește filtre oprește bandă pentru eliminarea luminii laser, iar spectrografele fie linii de transmisie axiale (LA), monocromator Czerny–Turner (CT), sau FT (spectroscopie pe baza transformatei Fourier), și detectoare CCD.

Există o serie de tipuri avansate de spectroscopie Raman, incluzând Raman cu suprafață îmbunătățită, Raman de rezonanță, Raman îmbogățită, Raman polarizată, Raman stimulată (analog cu emisia stimulată), Raman cu transmisie, Raman cu compensare spațială și Raman hiper.

Baza teoretică
Efectul Raman apare atunci când radiația electromagnetică interacționează cu un solid, lichid, sau densități și legături ale electronilor polarizați ale moleculelor de gaz. Efectul spontan este o formă inelastică de împrăștiere a luminii, în care un foton excita molecula fie în jos (energie mai mică) sau în sus (stare rovibronică - nivel energetic vibrațional sau rotațional dintr-o stare electronică). Această excitație pune molecula într-o stare energetică virtuală pentru o perioadă scurtă de timp, înainte ca fotonul să se împrăștie inelastic. Împrăștierea inelastică înseamnă că fotonul împrăștiat poate avea o energie mai mică sau mai mare decât cea inițială a fotonului, comparativ cu împrăștierea elastică sau Rayleigh, când fotonul împrăștiat are aceeași energie cu a fotonului inițial. După interacțiunea cu fotonul, molecula este într-o stare de rotație sau vibrațională diferită. Această schimbare energetică între stările inițială și finală rovibronică, face ca frecvența fotonului împrăștiat să se îndepărteze față de lungimea de undă de excitație (cea a fotonului inițial), numită linie Rayleigh.

Pentru ca energia totală a sistemului să rămână constantă, după ce molecula s-a mutat la o nouă stare rovibronică, fotonul împrăștiat comută la o energie diferită, și prin urmare la o frecvență diferită. Aceasta diferență de energie este egală cu cea dintre starea inițială și cea finală rovibronică a moleculei. Dacă starea finală de energie este mai mare decât starea inițială, fotonul împrăștiat va fi mutat la o frecvență mai mică (energie mai mică), astfel încât energia totală va rămâne aceeași. Această schimbare în frecvență se numește reducerea Stokes, sau reducere. Dacă starea finală este de energie mai mică, fotonul împrăștiat foton va fi mutat la o frecvență mai mare, care este numită anti-reducerea Stokes, sau mărire.

Pentru ca o moleculă să prezinte un efect Raman, trebuie să existe o schimbare în polarizarea dipolului său electric în raport cu coordonatele vibraționale corespunzătoare stării rovibronice. Intensitatea împrăștierii Raman este proporțională cu această schimbare a polarității. Prin urmare, spectrul Raman, intensitatea împrăștierii în funcție de schimbarea frecvenței, depinde de starea rovibronică a moleculei.

Efectul Raman se bazează pe interacțiunea între norul de electroni a unui eșantion și câmpul electric extern produs de lumina monocromatică, care poate crea un dipol indus în moleculă, pe baza polarizarii acesteia. Pentru că lumina laser nu excită molecula, nu există nici o tranziție adevărată între nivelele de energie. Efectul Raman nu trebuie confundat cu emisia de lumină (fluorescența sau fosforescența), în care o moleculă aflată într-o stare electronică excitată, emite un foton și se întoarce la starea electronică cea mai joasă, în multe cazuri la o energie potențială de suprafață specifică stării electronice joase a stării vibraționale excitate. Împrăștierea Raman este opusă obsorbției în infraroșu (IR), în care energia fotonului absorbit se potrivește cu diferența de energie dintre stările inițiale și finale rovibronice. Dependența împrăștierii Raman de dipolul electric și de derivata polarizării dipolului, diferă de asemenea de spectroscopia IR, care depinde de derivata dipolului electric, de tensorul polar atomic (APT). Această caracteristică contrastantă permite tranzițiilor rovibronice care nu ar putea fi active în IR, să fie analizate folosind spectroscopia Raman, așa cum este exemplificat de regula de excludere reciprocă în moleculele centrosimetrice. Tranzițiile care au mari intensități Raman, au adesea slabe intensități IR și vice-versa. O a treia tehnică de spectroscopie vibrationala, împrăștierea inelastică incoerentă a neutronului (IINS), poate fi folosită pentru a determina frecvențele vibrațiilor în cazul moleculelor puternic simetrice, care pot fi atât IR cât și Raman inactive. Regulile de selecție IINS, sau tranzițiile permise, diferă de cele ale IR și Raman, deci cele trei tehnici sunt complementare. Toate acestea dau aceeași frecvență pentru o anumită vibrație de tranziție, dar intensitățile relative furnizează diferite informații, ca urmare a diferitelor tipuri de interacțiuni dintre molecule și particulele ce sosesc, fotoni în cazul IR și Raman, si neutroni în cazul IINS.

Istoric
Deși împrăștierea inelastică a luminii a fost prezisă de către Adolf Smekal în 1923, nu a fost observată în practică până în 1928. Efectul Raman a fost numit după unul dintre descoperitorii acestuia, un om de știință indian C. V. Raman , care a observat efectul prin intermediul luminii Soarelui (1928, împreună cu K. S. Krishnan și în mod independent de către Grigori Landsberg și Leonid Mandelstam). Raman a câștigat Premiul Nobel în Fizică în anul 1930 pentru această descoperire, realizată folosind lumina Soarelui, un filtru fotografic de bandă îngustă pentru a crea lumină monocromatică, și un "filtru în cruce" pentru a bloca această lumină monocromatică. El a constatat că o cantitate mică de lumină și-a schimbat frecvența și a trecut prin filtrul "încrucișat".

Teoria sistematică de pionierat a efectului Raman, a fost dezvoltată de către fizicianul Cehoslovac George Placzek între 1930 și 1934. Lampa cu arc cu mercur, a devenit principala sursă de lumină, prima dată pentru detecția fotografică și apoi pentru detecția spectrofotometrică.

În anii de după descoperirea sa, spectroscopia Raman a fost utilizată pentru a oferi primul catalog de frecvențe de vibrație moleculară. Inițial, eu fost necesare măsuri eroice pentru a obține spectrele Raman din cauza sensibilității scăzute a tehnicii. De obicei, proba se afla într-un tub lung și era iluminată pe toată lungimea acestuia cu un fascicul de lumină monocromatică filtrată generată de o lampă cu descărcare în gaze. Fotonii care au fost împrăștiați de către probă, au fost colectați printr-o lentilă plată la capătul tubului. Pentru a maximiza sensibilitatea, proba a fost foarte concentrată (1 M sau mai mult) și volume relativ mari (de 5 mL sau mai mult) au fost utilizate. În consecință, utilizarea spectroscopiei Raman s-a diminuat atunci când  spectrofotometrele IR comerciale au devenit disponibile în anii 1940. Cu toate acestea, apariția laserului în 1960 a dus la simplificarea instrumentelor spectroscopiei Raman și a amplificat de asemenea, sensibilitatea acestei tehnici. Acest lucru a reînviat utilizarea spectroscopiei Raman ca o tehnică comună de analiză.

Schimbarea Raman
Schimbarea Raman este de obicei raportată în numere de undă, care au unități inverse lungimii, deoarece această valoare este direct legată de energie. În scopul de a converti intre lungimile de undă spectrale și numerele de undă ale schimbării în spectrul Raman, poate fi utilizată următoarea formulă:

unde  este schimbarea Raman exprimată în numere de undă, λ0 este lungimea de undă a excitației, iar λ1 este lungimea de undă a spectrului Raman. Cel mai obișnuit, unitatea aleasă pentru a exprima numărul de undă în spectrul Raman este inversul centimetrului (cm−1). Deoarece lungimea de undă este adesea exprimată în unități de nanometri (nm), formula de mai sus poate fi scalată explicit pentru conversia acestei unități, obținând

Aplicații
Spectroscopia Raman este utilizată în chimie pentru identificarea moleculelor și studiul legăturilor chimice. Deoarece frecvența vibrațiilor specifice legăturilor chimice și simetriei moleculelor (regiunea amprentei moleculelor organice este în domeniul numărului de undă 500–1500 cm−1, Spectroscopia Raman furnizează o amprentă pentru identificarea moleculelor. De exemplu, spectrul Raman și cel IR au fost utilizate pentru determinarea frecvențelor de vibrație ale SiO, Si2O2, și Si3O3 pe baza analizei coordonatelor normale.  Spectroscopia Raman este de asemenea utilizată pentru studierea adăugării substraturilor la o enzimă.

În fizica stării solide, spectroscopia Raman este utiliată pentru a acaracteriza materialele, pentru măsurarea temperaturii și pentru descoperirea orientării cristalografice a unei probe. Așa cum pentru moleculele singulare, un material solid poate fi identificat prin modul caracteristic al fononului. Informația despre populația modului fonon este dată de raportul dintre intensitatea Stokes și cea anti-Stokes a semnalului Raman instantaneu. Spectroscopia Raman poate de asemenea fi utilizată pentru observarea excitațiile de joasă frecvență a unui solid, cum sunt plasmonii, magnonii și excitarea spațiilor superconductoare. Sistemele de detectare a temperaturii distribuite (DTS) utilizează retrodifuzia schimbării Raman a impulsurilor laser, pentru a determina temperatura de-a lungul fibrelor de sticlă. Orientarea unui cristal anizotropic poate fi aflată din polarizarea împrăștierii Raman a luminii, în raport cu cristalul și cu polarizarea luminii laserului, dacă se cunoaște grupul din care face parte structura cristalină.

În nanotehnologie, un microscop Raman poate fi utilizat pentru analia nanofirelor pentru o mai bună înțelegere a structurii acestora, iar modul de respirație radială a nanotuburilor de carbon este în mod obișnuit utilizată pentru evaluarea diametrului acestora.

Fibrele active Raman, cum sunt aramida și carbonul, au moduri vibraționale care arată o schimbare a frecvenței Raman odată cu aplicarea stresului. Fibrele de polipropilenă prezintă o schimbare similară.

În chimia stării solide și industria bio-farmaceutică, pectroscopia Raman poate fi utilizată nu doar pentru identificarea ingredientelor farmaceutice active (APIs), ci și la identificarea formelor lor polimorfice, dacă există mai mult de una. De exemplu medicamentul Cayston (aztreonam), comercializat de Gilead Sciences pentru fibroza cistică, poate fi identificat și caracterizat folosind spectroscopia Raman și IR. Utilizarea formei polimorfice corecte în formulele bio-farmaceutice este critică, deoarece diferite forme au diferite proprietăți fizice, cum sunt solubilitatea și puntul de topire.

Spectroscopia Raman a o varietate largă de aplicații în biologie și medicină. A ajutat la confirmarea existenței fononilor de joasă frecvență în proteine și ADN, promovând studiul mișcării colective de joasă frecvență în proteine și ADN și funcțiile lor biologice. Cu ajutorul spectroscopiei Raman au forst dezvoltate molecule cu fragmente de alchene sau alchine pentru imagistică tisulară cu anticorpi etichetați-SERS. Spectroscopia Raman a fost, de asemenea, utilizată ca o tehnică non-invazivă în timp real, pentru caracterizarea biochimică în situ a rănilor. Analiza multivariată a spectrelor Raman a permis dezvoltarea uni măsuri cantitative în progresul vindecării rănilor. Spectroscopia Raman cu compensare spațială (SORS), care este mai puțin sensibilă la straturile de suprafață decât spectroscopia Raman convențională, poate fi folosită pentru a descoperi medicamente contrafăcute , fără a deschide ambalajul lor, și pentru studiul non-invaziv al țesuturilor biologice. Un motiv uriaș pentru care spectroscopia Raman este atât de utilă în aplicațiile biologice, este pentru că rezultatele acesteia de multe ori nu se confruntă cu interferențele de la moleculele de apă, datorită faptului că au dipolul permanent, și ca rezultat, împrăștierea Raman nu poate fi considerată. Acesta este un mare avantaj, în special în aplicații biologice. Spectroscopia Raman, de asemenea, are o largă utilizare pentru studierea biomineralelor. În cele din urmă, analizoarele de gaz Raman au multe aplicatii practice, inclusiv monitorizarea în timp real a amestecului anestezic și respirator de gaze, din timpul intervenției chirurgicale.

Spectroscopia Raman este un mod eficient și non-distructive de a investiga operele de artă. Identificarea individuală a pigmenților din picturi și a produselor lor de degradare, oferă o imagine în metoda de lucru a artistului. De asemenea, ea oferă informații despre starea originală a picturii în cazurile în care pigmenții sau degradat cu vârsta. În plus față de picturi, spectroscopia Raman pot fi utilizată pentru a analiza compoziția chimică a documentelor istorice (cum ar fi Cartea din Kells), care pot oferi o perspectivă cu privire la condițiile sociale și economice atunci când acestea au fost create. De asemenea, acesta oferă un mod neinvaziv pentru a determina cea mai bună metodă de păstrare sau de conservare a unor astfel de materiale.

Spectroscopia Raman a fost utilizată în mai multe proiecte de cercetare ca un mijloc de a detecta explozibili de la o distanță sigură, folosind fascicule laser.

Spectroscopia Raman se dezvoltă în continuare, astfel încât acesta poate fi utilizată în configurații clinice. Raman4Clinic este o organizație Europeană care activează pentru încorporarea spectroscopiei Raman în domeniul medical. În prezent ei lucrează la diferite proiecte, unul dintre ele fiind monitorizarea cancerului folosind fluidele corporale, cum ar fi urina si probele de sange, care sunt ușor accesibile. Această tehnică ar fi mai puțin stresantă pentru pacienți decât să se ia în mod constant biopsii care nu sunt întotdeauna lipsite de riscuri.

Microspectroscopia

Spectroscopia Raman oferă mai multe avantaje pentru analizele microscopice. Deoarece este o tehnică bazată pe împăștiere, specimenele nu trebuie să fie fixe sau secționat. Spectrele Raman pot fi colectate de la un volum foarte mic (< 1 µm în diametru); aceste spectre permițând identificarea speciilor prezente în acest volum. Apa în general, nu interferează cu analiza spectrală Raman. Astfel, spectroscopia Raman este potrivită pentru examinarea microscopică a mineralelor, materialelor precum: polimeri și ceramică, celule, proteine și a urmelor medico-legale. Un microscop Raman începe cu un microscop optic standard, și adaugă o excitație laser, un monocromator, și un detector sensibil (cum ar fi un dispozitiv cu cuplaj de sarcină (CCD), sau tuburi fotomultiplicatoare (PMT)). FT-Raman a fost de asemenea utilizată împreună cu microscoape. Microscoapele cu ultraviolete și cu optică UV avansată, trebuie utilizată atunci când o sursă laser UV este utilizată pentru microspectroscopia Raman.

În imagistica directă, întregul câmp de vedere este examinat pentru împrăștiere într-un interval mic alnumerelor de und (schimbare Raman). De exemplu, un număr de undă caracteristic pentru colesterol ar putea fi folosit pentru a înregistra distribuția de colesterol într-o cultură de celule.

Cealaltă abordare este imagistica hiperspectrală sau imagistica chimică, în care mii de spectre Raman sunt achiziționate de peste toate câmpurile de vedere. Datele pot fi apoi folosite pentru a genera imagini care arată locația și cantitatea diferitelor componente. Luând cultura de celule de exemplu, o imagine hiperspectrală ar putea arăta distribuția de colesterol, precum și de proteine, acizi nucleici, și acizi grași. Tehnicile de procesare sofisticate ale semnalelor și imaginilor, pot fi folosite pentru a ignora prezența apei, a mediilor de cultură, a tampoanelor, și a altor interferențe.

Microscopia Raman, și în special microscopia confocală, are o foarte mare rezoluție spațială. De exemplu, rezoluțiile laterale și de profunzime au fost de 250 nm și respectiv 1,7 µm, folosind un microspectrometru confocal Raman cu o linie de 632.8 nm de la un laser cu heliu–neon, cu un orificiu de 100 µm diametru. Deoarece obiectivul lentilelor microscopului concentrează fasciculul laser la câțiva microni în diametru, rezultă un flux de fotoni care este mult mai mare decât cel obținut în configurațiile convenționale Raman. Acest lucru are avantajul unei fluorescențe de stingere îmbunătățite. Cu toate acestea, flux mare de fotoni poate provoca de asemenea, degradarea probei, și pentru acest motiv unele configurații au nevoie de un substrat conductor termic (care acționează ca un absorbant de căldură), în scopul de a atenua acest proces.

O altă abordare numită imagistică globală Raman utilizează imagini complet monocromatice în locul reconstrucției imaginilor din spectrul achiziționat. Această tehnică este utilizată pentru caracterizarea dispozitivelor de dimensiuni mari, pentru cartografierea diferiților compuși și studii dinamice. Acesta a fost deja utilizată pentru caracterizarea straturilor de grafen, a coloranților din interiorul nanotuburilor de carbon și multe alte materiale 2D, cum ar fi MoS2 și WSe2. Deoarece fasciculul de excitație este dispersat pe întreg domeniul de vedere, aceste măsurători se pot face fără a deteriora proba.

Prin utilizarea microspectroscopiei Raman, in vivo, pot fi măsurate spectrele Raman ale zonelor microscopice ale probelor. Ca urmare, poate fi îndepărtă fluorescența apei, a mediului, și a soluțiilor tampon. Prin urmare, in vivo, spectroscopia Raman este potrivită pentru examinarea proteinelor, a celulelor și a organelor.

Microscopia Raman pentru exemplarele biologice și medicale, folosește în general lasere în spectrul infraroșu apropiat (NIR) (785 nm și 1064 nm Nd:YAG sunt în special comune). Utilizarea acestor lungimi de undă de mică energie reduce riscul de a deteriora modelul. Cu toate acestea, intensitatea Raman NIR este scăzută (datorită dependenței ω4 a intensității de împrăștiere Raman), iar cele mai multe detectoare au nevoie de foarte mult timp pentru achiziție. Recent s-au făcut progrese care au avut nici un efect distructiv asupra mitocondriilor în observarea modificărilor în structura citocromului c, care apar în procesul de transport de electroni și sinteza ATP.

Detectoarele sensibile au devenit disponibile, ceea ce face tehnica mai potrivită pentru uzul general. Microscopia Raman a exemplarelor anorganice, cum ar fi pietrele, ceramica și polimerii, poate folosi o gamă mai largă de lungimi de undă de excitație.

Analiza polarizată
Polarizarea împrăștierii Raman a luminii, de asemenea, conține informații utile. Această proprietate poate fi măsurată cu ajutorul laserului de excitație polarizat și a unui analizor de polarizare. Spectrele achiziționate cu analizorul, stabilite perpendicular și paralel cu planul de excitație, pot fi folosite pentru a calcula raportul de polarizare. Studiul tehnicii este folositor în învățarea conexiunii dintre teoria grupurilor, a simetriei, a activității Raman, și a vârfurilor din spectrele corespunzătoare Raman. Lumina Polarizată doar oferă acces la unele dintre modurile active Raman. Prin rotirea polarizării puteți avea acces la alte moduri. Fiecare modul este separat în funcție de simetria sa.

Informația spectrală care rezultă din această analiză oferă o perspectivă în orientarea moleculară și simetria vibrațională. În esență, aceasta permite utilizatorului să obțină informații valoroase referitoare la forma moleculară, de exemplu în chimia de sinteză sau analiza polimorfă. Aceasta este adesea folosită pentru a înțelege orientarea macromoleculară în structurile cristaline, în cristalele lichide sau probele de polimer.

Este convenabil în spectroscopia Raman polarizată să se descrie propagarea și direcția de polarizare folosind notația Porto,  descrisă de și numită după fizicianul Brazilian Sergio Pereira da Silva Porto.

Variante
Mai multe variante de spectroscopie Raman au fost dezvoltate. De obicei scopul este de a spori sensibilitatea (de exemplu Raman cu suprafață îmbunătățită), pentru a îmbunătăți rezoluția spațială (microscopia Raman), sau de a achiziționa informații foarte specifice (rezonanța Raman).
 Spectroscopie Raman spontană – Termen utilizat pentru a descrie spectroscopia Raman fără îmbunătățirea sensibilității.
 Spectroscopie Rama cu suprafață îmbunătățită (SERS) – În mod normal se face într-o substanță coloidală de aur sau argint. Plasmonii de suprafață ai argintului și ai aurului sunt excitați de o rază laser, rezultând într-o creștere a câmpurilor electrice înconjurătoare metalului. Dat fiind că intensitățile Raman sunt proporționale cu câmpul electric, există o mare creștere a semnalului măsyrat (cu până la 1011). Acest eefect a fost original observat de Martin Fleischmann dar explicația dominantă a fost propusă de Van Duyne in 1977. O teorie cuprinzătoare a efectului a fost dată de Lombardi and Birke.
 Spectroscopia Raman de rezonanță – Lungimea de undă de excitație este potrivită cu tranziția eelectronică a moleculei cristalului, astfel că modul vibrațional asociat cu starea electronică excitată este mult îmbunătățite. Aceasta este de ajutor în studiul moleculelor mari, cum sunt polipeptidele, care pot prezenta sute de benzi în spectrul Raman "convențional". Este de asemenea de ajutor asocierea modurilor normale cu schimbarea frecvențelor observabilă a acestora.
 Spsctroscopia Raman de rezonanță cu suprafașă îmbunătățită (SERRS) – O combinație a SERS și a spectroscopiei Raman de rezonanță, care utilizează apropierea de o suprafață pentru a crește intensitatea Raman, și potrivirea lungimii undei de excitație cu absorbția maximă a moleculei ce este analizată.
 Spectroscopia Raman de unghi cunoscut – Cu această tehnică nu se înregistrează doar rezultatele Raman standard, ci de asemenea unghiul în raport cu raza laser incidentă. Dacă orientarea probei este cunoscută, atunci informații detaliate despre dispersi fononilor poate fi de asemenea achiziționate dintr-un singur test.
 Hiper Raman – Un efect neliniar în care modurile vibrațioanel interacționează cu a doua armonică a fasciculului de excitație. Aceasta necesită o foarte mare putere, dar permite observarea modurilor vibraționale care sunt în mod normal "tăcute". Se bazează în mod frecvent peîmbunătățirea tip SERS pentru a mări sensibilitatea.
 Spectroscopia Raman cu pensete optice (OTRS) – Se utilizează pentru a studia particulele individuale, și chiar și procesele biochimice dintr-o singură celulă captivă în pensetele optice.
 Împăștierea Raman stimulată (SRS) – O tehnică cu probă pompată, în care două impulsuri colorate spațial coincidente (cu polarizare fie paralelă fie perpendiculară), transferă populația de la nivelul energetic scăzut la o stare excitată rovibrațională. dacă diferența energetică corespunde cu o tranziție Raman permisă, lumina împrăștiată va corespunde cu pierderea sau câștigul din fasciculul pompat.
 Spectroscopia Raman cu compensare spațială (SORS) – Împrăștierea Raman sub o suprafață obscură este recuperată dintr-o scădere scalată a două spectre luate din două puncte decalate spațial.
 Spectroscopia Raman coerentă anti-Stokes (CARS) – Două fascicule laser sunt utilizate pentru a genera un fascicul cu frecvență coerentă anti-Stokes, care poate fi îmbunătățit prin rezonanță.
 Spectroscopie Raman cu activitate optică (ROA) – Aceasta măsoară activitatea vibrațională optică, prin intermediul unei mici diferențe în intensitatea împrăștierii Raman de la moleculele chirale spre dreapta și lumină incidentă polarizată circular spre stânga, sau echivalent, o mică componentă polarizată circular în lumina împrăștiată.
 Transmisia Raman – Permite sondarea unui volum semnificativ de material opalescent, cu sunt pudrele, capsulele, țesut viu, etc. A fost larg ignorată după investigațiile de la sfârșitul anilor 1960 (Schrader și Bergmann, 1967) dar a fost rediscoperită în 2006 ca un mijloc de testare rapidă a dozelor de testare farmaceutică.
 Spectroscopie Raman inversă.
 Spectroscopie Raman îmbunătățită de vârf (TERS) – Se utilizează un vârf metalic (în mod obișnuit AFM sau STM acoperit cu argint/aur) pentru a îmbunătăți semnalele Raman ale moleculelor situate în vecinătatea acestuia. Rezoluția spațială este aproximativ de mărimea vârfului (20–30 nm). TERS s-a arătat că are o sensibilitate la nivel de moleculă și există unele premize pentru aplicații de bioanaliză.
 Împrăștierea Raman îmbunătățită cu polaritoni ai plasmonilor de suprafață (SPPERS) – Această abordare exploatează lipsa dimensiunii a vârfului metalic conic, față de câmpul de excitație al moleculelor. Această tehnică diferă față de abordarea TERS datorită capacității inerente de a suprima câmpul de fundal. De fapt cân o sursă laser lovește baza conului, un model TM0 (mod polaritonic) poate fi creat local, și anume departe de punctul de excitație (vârf). Modul se poate deplasa pe toată lungimea vârfului, fără a produce nici un fel de câmp de radiație, până în vârf unde acesta interacționează cu molecula. În acest fel, planul focal este separat față de planul de excitație, cu o distanță dață de lungimea vârfului, și nici un fundal nu joacă vreun rol în excitația Raman a moleculei.
 Sunstraturi de micro-cavități – este o metodă care îmbunătățește limita de detecție a spectrului Raman convențional, utilizând micro-Raman într-o micro-cavitate acoperită cu un strat reflectorizant de Au sau Ag. Micro-cavitatea are o rază de câțiva micrometri și îmbunătățește întregul semnal Raman, prin furnizarea excitațiilor multiple ale probei și cuplează împrăștierea fotonilor Raman înspre optica de colectare a geometriei Raman de împrăștiere inversă.
 Raman la distanță. În tehnica Raman la distanță, proba este măsurată la distanță față de spectrometrul Raman, în mod normal prin utilizarea unui telescop pentru colectarea luminii. Spectroscopia Raman la distanță a fost propusă în anul 1960s și a fost inițial dezvoltată pentru măsurarea gazelor atmosferice. Tehnica a fost extinsă în 1992 de către Angel et al. pentru detecția Raman la distanță a compușilor periculoși organici și anorganici. Detecția Raman la distanță oferă un mod rapid de analiză Raman a suprafețelor mari cum sunt terenurile de fotbal, în minute. O sursă laser pulsatorie și un detector de bandă îngustă permite măsurarea spectrelor Raman în lumina zilei. Și reduce fundalul fluorescent generat de tranziția ionilor și a ionilor pământurilor rare. O altă modalitate pentru a evita fluorescența, pentru prima dată demonstrată de Sandy Asher în 1984, o reprezintă utilizarea unui fascicul laser UV ca și probă. La lungimea de undă de 260 nm, nu există nici o interferență fluorescentă iar semnalul UV este în mod inerent puternic. Un expandator de 10 ori a fasciculului, montat în fața laserului, permite focalizarea fasciculului, iar un telescop este direct cuplat prin lentila camerei pentru colectarea semnalului. Datorită capacității sistemului de a lucra cu fragmente de timp, este posibilă măsurarea la distanță a împrăștierii Raman a unei ținte aflate la distanță și a atmosferei dintre laser și țintă.

Vezi și,
 Microscop Raman
 Spectroscopie în infraroșu

Referințe

Link-uri externe
 DoITPoMS Teaching and Learning Package – Raman Spectroscopy – an introduction to Raman spectroscopy, aimed at undergraduate level.
 Raman spectroscopy in analysis of paintings, ColourLex

Spectroscopie

Spectroscopie Raman


Das Komovi-Gebirge ist mit 2487 m einer der höchsten Gebirgsstöcke der Dinariden. Im Osten Montenegros gelegen, ist es Zentrum des bedeutendsten hydrologischen Knotens der Dinarischen Gebirge. Hier entspringen Tara und Lim, die wichtigsten Zuflüsse der Drina. Der Komovi gehört als Massiv zur Gruppe des Prokletije und teilt mit diesem die alpinen Formen und das Relief mit einem ausgeprägten Hochgebirgscharakter. Südlich des Komovi schließt die Kučka planina, nördlich die Bjelasica an; im Osten befinden sich Visitor, Karanfil und Prokletija.

Das Gebirge ist aus Werfener Schiefer aufgebaut, dem in den höchsten Partien ein dolomitischer Stock aus dem Trias aufsitzt. Die dolomitischen Gesteine sind für die augenfälligen Blockhalden der Bergflanken des Komovi verantwortlich.

Die Hauptgipfel des Komovi sind:
 Kučki Kom (2487 m);
 Ljevorćki Kom (2453 m);
 Vasojevićki Kom (2460 m).

Zwischen den beiden Hauptgipfeln Kučki und Vasojevićki Kom befindet sich das Trogtal Međukomlje, das durch die ausgedehntesten Schutthalden der Balkanhalbinsel geprägt wird.

Weblinks

Gebirge in den Dinariden

Komovi


An Chondrosum kayi in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Barton Holland Warnock, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Clayton. An Chondrosum kayi in nahilalakip ha genus nga Chondrosum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chondrosum

Chondrosum kayi


El Arroyo San Martín es un curso de agua uruguayo que atraviesa el departamento de  Soriano perteneciente a la cuenca hidrográfica del Río de la Plata.

Nace en la Cuchilla del Bizcocho y desemboca en el río San Salvador.

Referencias

San Martín
San Martín

Arroyo San Martín


10567 Francobressan este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10567 Francobressan este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la observatorul astronomic din Farra d'Isonzo. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,59 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 3,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1994
Centura de asteroizi

10567 Francobressan


Echoes of a Ronin er en dansk kortfilm fra 2014, der er instrueret af Shaky González efter manuskript af ham selv og David Sakurai.

Handling
Bushido - krigerens vej - er en japansk filosofi med et moralkodeks, som efterleves af samuraier. Men selv de strengeste æresbegreber kan blive tilsidesat af jalousi, kærlighed og hævn. Det oplever et barn, hvis øjne ser ting, de slet ikke burde.

Medvirkende
 David Sakurai - Shin
 Thomas Chaanhing - Ken
 Katinka Elmin Danielsen - Cho-Ko
 Nukâka Coster-Waldau - Aiko
 Sofie Bech - Cho-Ko som teenager
 Khaled Ghizzawi - Gangster
 Erik Holmey - Loege
 Per Lund - Gangster
 Hisako Miura - Bedstemor
 Morten Silverfox Petersen - Gangster
 Joon Poore - Gangster
 Kristian Shin - Arashi
 Shinji Wakabayashi - Bedstefar

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2014

Echoes of a Ronin


USHUS est un système intégré de sonar développé par le Naval Physical and Oceanographic Laboratory (NPOL) de la Defence Research and Development Organisation (DRDO) en Inde, pour une utilisation dans les sous-marins de la marine indienne. Il est principalement conçu pour être utilisé dans les sous-marins de classe Sindhughosh, bien qu'il soit également installé dans les sous-marins à propulsion nucléaire lanceurs de missiles balistiques de classe Arihant. USHUS serait supérieur à ses équivalents russes.

Conception
USHUS est utilisé pour détecter et suivre les sous-marins ennemis, les navires de surface et les torpilles. Il peut aussi être utilisé pour la communication sous-marine et éviter les obstacles. Le sonar peut fonctionner en mode actif et passif, et il est capable d'interception et de communication sous-marine. Il peut détecter à la fois les navires de surface et les sous-marins à une distance de quelques kilomètres. L'équipe qui a développé le sonar a reçu en mai 2007 le prix Agni pour l'autonomie décerné par le Premier ministre indien.

Production
La production du sonar est effectuée par Bharat Electronics (BEL) dans son unité de Bangalore, après transfert de technologie de NPOL. NPOL continue de fournir des conseils et un soutien technique. Le ministère de la Défense indien a signé un contrat d'une valeur de 167 millions de roupies avec BEL pour la livraison entre 2003 et 2007 des sonars de quatre sous-marins de classe Kilo. Initialement, un système de sonar a été installé et intégré en Russie et un autre système a été installé à bord d'un sous-marin indien.

Rapport de l'ACG
Un rapport d'audit de l'ACG paru en décembre 2012 critiquait le programme pour les retards et mentionnait qu'à ce moment-là, seuls trois sous-marins avaient été mis à niveau avec le sonar, et deux d'entre eux avaient terminé les essais en mer. Le rapport indiquait également qu'en raison de retards dans la mise en œuvre de la mise à niveau, une grande partie de la durée de vie technique du sonar avait expiré. En 2005, deux sous-marins ont été équipés, dont l'un a terminé ses essais en mer en janvier 2011. En 2008, le troisième sous-marin a été modernisé et il a terminé ses essais en décembre 2011.

État actuel
Le projet indien de sous-marin nucléaire, qui commence avec l' (ATV-1), comprend le système de sonar avancé USHUS.

En avril 2013, cinq sous-marins de classe Sindhughosh de la marine ont été mis à niveau pour inclure le système USHUS. Ils sont, dans l'ordre de leur mise à niveau : les , , ,  et . L' a été modernisé en Inde au chantier naval Hindustan. Les sous-marins restants de la classe devraient suivre.

Notes et références

Liens externes

Voir aussi
 Panchendriya

Liens internes

Équipement militaire de l'Inde
Marine indienne

USHUS


La Mesa, Novi Meksiko
La Mesa (Kalifornija)
La Mesa (Cundinamarca, Kolumbija)
La Mesa (Veraguas, Panama)
La Mesa (Tijuana, Meksiko)
La Mesa (brana i akumulacija), opskrbljuje vodom Metro Manilu, Filipini
Rezervat Razvođe La Mesa, zaštićeno područje oko brane i akumulacije La Mese, Filipini
La Mesa (Los Santos, Panama)
Ekopark La Mesa, Filipini

La Mesa


Otto Böhler (* 11. November 1847 in Frankfurt am Main; † 5. April 1913 in Wien) war ein österreichischer Silhouettenkünstler und Industrieller deutscher Herkunft.

Leben

Otto Böhler war der fünfte Sohn des Großkaufmanns Georg Friedrich Böhler und verbrachte seine Kindheit und Jugend in Frankfurt am Main. Böhler legte an einem Privatinstitut in Frankfurt die Maturitätsprüfung ab und arbeitete anschließend ein Jahr lang im Laboratorium von Dr. Löwe über analytische Chemie sowie von 1864 bis in einer chemischen Fabrik in Berlin. Für zwei Semester studierte er am Polytechnikum in Zürich und von 1867 bis 1869 an der Universität Tübingen bis zur Promotion. Böhler erlangte 1869 die "Doctorwürde in den Naturwissenschaften" mit der Dissertation "Über einige Sulfosäuren des Benzyls und eine Verbindung von Senföl mit schwefligsauren Alkalien". Danach zog er um 1870 mit seinen Brüdern Albert (1845–1899) und Friedrich (1849–1914) nach Wien und beteiligte sich nach dem Tod seines Bruders Emil (1842–1882) am Familienunternehmen.

Seinem künstlerischen Talent folgend, wurde er Schüler des Malers und Schriftstellers Wenzel Ottokar Noltsch (1835–1908). Bald wandte er sich jedoch der Kunst des Scherenschnittes zu und fand in seinem musikalischen Umfeld ein reiches Betätigungsfeld. Zu Böhlers Freundeskreis zählten u. a. die Sänger Amalie Materna, Hermann Winkelmann, Theodor Reichmann sowie Musiker der Wiener Philharmoniker. 1876 besuchte er als Mitglied des Bayreuther Patronatsvereins die ersten Bayreuther Festspiele und huldigte damit seinem "musikalischen Gott" Richard Wagner.

Böhler war verheiratet und hinterließ vier Kinder, als er 1913 an einem zwei Jahre zuvor festgestellten Herzleiden starb. Er wurde auf dem Hietzinger Friedhof (Gruppe 19, Nr. 166) in der Familiengruft beigesetzt.

Werk

Böhler hat fast alle deutschen Komponisten von Bach bis Mahler, aber auch Dirigenten und Pianisten seiner Zeit, im Scherenschnitt festgehalten. Die originalen Werke sind nur vereinzelt, vor allem in Museen, erhalten geblieben. Seine Motive aber wurden als Fotografien, z. B. auf Postkarten, vielfach in Umlauf gebracht und in Zeitungen abgedruckt, sogar noch auf Telefonkarten finden sich seine Silhouetten.
 Dr. Otto Böhler's Schattenbilder. K.u.K. Hof- und Univ.-Buchhandlung in Wien, K.u.K. Hofmanufaktur für Photographie Rudolf Lechner (Wilhelm Müller), Wien 1914.

Literatur
 Max Hayek: Dr. Otto Böhler. In: Dr. Otto Böhler's Schattenbilder. Lechner, Wien 1914.
 Otto Böhler jun.: Geschichte der Gebr. Böhler & Co. AG. 1870–1940. Volk und Reich Verlag, Berlin 1941.

Weblinks

 (rechte Spalte unten unter "[Todesfälle.]")

Einzelnachweise

Illustrator (Deutschland)
Maler (Wien)
Maler der Romantik
Industrieller
Unternehmer (Österreich-Ungarn)
Unternehmer (19. Jahrhundert)
Person (Österreich-Ungarn)
Deutscher
Geboren 1847
Gestorben 1913
Mann

Otto Böhler


Misterul Frontenac (Le Mystère Frontenac) este un roman din 1933 de François Mauriac. A apărut prima dată la Éditions Grasset.

Rezumat

În anii 1910, în timpul Belle Époque, în casele lor din Bordeaux și Bourideys, cei trei fii Frontenac, Jean-Louis, Yves și José, și cele două surori ale lor au trăit o adolescență fără griji alături de mama lor Blanche, văduvă și de unchiul lor patern, Xavier Frontenac, care administrează pentru ei proprietățile și rentele lor provenite din vânzarea lemnului pentru doage. Familia este unită de legături misterioase în care tradiția și respectul numelui par să ghideze esența relațiilor lor. Jean-Louis, cel mai în vârstă, este nehotărât în privința vieții salle. Totuși, fiind băiat sensibil, îl încurajează pe cel mai mic, Yves, să-și încerce norocul în cariera literară, trimițându-i la Mercure de France, unde, împotriva tuturor șanselor își publică poeziile. Vocația lui Yves de scriitor, atât de flatată, este acum trasată.

Anii trec. Jean-Louis s-a căsătorit și a preluat afacerea Frontenac. Yves a mers la Paris și duce o viață de tânăr dandy, frecventând cercurile literare și burgheze; reușește să-și facă un loc. José, la un moment dat o fire agitată care-și compromite numele, își face acum serviciul militar în Maroc. În timp ce mama lor Blanche Frontenac moare, Yves, subminat de o dragoste zadarnică, nu poate decât să se învinovățească că nu a putut să-și ia un ultim adio. Unchiul Xavier, bolnav de piept, la rândul său își trăiește ultimele zile. Frații Frontenac se reunesc din nou pentru o ultimă dată, înainte ca războiul să-l ia pe José.

Ecranizări
 Le Mystère Frontenac de Maurice Frydland, film TV, 1975

Note

Romane din 1933
Romane de François Mauriac
Romane franceze

Misterul Frontenac


Riječko-pulska nogometna zona (Zona Rijeka – Pula) je bila liga četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1975./76.
Sudjelovalo je 16 klubova, a prvak je bio "Rudar" iz Labina.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Hrvatska nogometna liga – Jug 1975./76.
 Područna liga Rijeka – 1. razred 1975./76.

Vanjske poveznice

Izvori

 Obrad Maleš i dr.: Nogometni klub "Opatija", Opatija : 1911-1981., Opatija, 1981., UDK: 796.332::061.2](497.5 Opatija)"1911/1981"(082), str. 87-88
 Oskar Valenčić, Slavko Gržinčić: Zlatni pir Nogometnog kluba "Klana" : [1931-1981], Rijeka / Klana, 1981., UDK: 796.332::061.2(497.13 Klana)"1931/1981", str. 157-161
 Orfeo Tičac, Edo Doričić: 60 godina sporta u Kostreni : 1921-1981, Rijeka, 1986., UDK: 796(497.5 Kostrena) "1921/1981", str. 80-81
 Marijan Milevoj: Četrdeset zelenih proljeća : NK Rudar - Labin, Labin, 1986., UDK: 796.332(497.13 Labin)"1945/1985"(067.5), str. 103-107

1975-76
Riječko-pulska
1975-76 Riječko-pulska

Riječko-pulska nogometna zona 1975./76.


Não Foi Minha Culpa é uma série de televisão de drama brasileira produzida pela Cinefilm sob o selo Star Original Productions para a The Walt Disney Company. A série é protagonizada por Bianca Comparato, Lorena Comparato, Aline Dias, Fernanda Nobre, Karol Lanes, Ana Paula Secco, Gabrielle Joie, Sandra Corveloni, Virginia Rosa, Luana Xavier, Suzy Lopes, Simone Iliescu e Dandara Mariana. A série faz parte da antologia de três partes Não Foi Minha Culpa, que trata das questões da violência contra as mulheres e do feminicídio, que inclui outras duas versões, uma da Colômbia e uma do México, e foi lançada em 8 de agosto de 2022 como uma série original do Star+.

Sinopse
Narrando histórias de vítimas de feminicídios e violência contra mulheres de diferentes idades e classes sociais, Não Foi Minha Culpa expõe os contrastes entre os dias de liberdade, fantasia e tolerância durante o Carnaval. Nessa mistura de lantejoulas e violência, o carnaval é ponto comum e elo temporário de dez protagonistas, com histórias baseadas em acontecimentos reais, que mostram as contradições da sociedade, além de revelarem sentimentos e conflitos universais, explorando as contradições culturais do país.

Elenco

Episódio 1 - Carol & Priscila
 Bianca Comparato ... Carolina "Carol" Bianchini
 Lorena Comparato ... Priscila
 Chris Couto ... mãe de Carol
 Armando Babaioff ... Fernando
 Melina Anthis ... Brenda
 Maria da Paixão ... dona Norma
 Gabriel Miziara ... colega de trabalho de Priscila
 Thiago Falat ... amigo de Carol do bar
 Aguida Aguiar ... amiga de Carol do bar
 Alice Marcone ... amiga de Carol do bar

Episódio 2 - Valéria
 Fernanda Nobre ... Valéria Casalderrey
 Daniel Blanco ... Tales Hammer
 Jeniffer Nascimento ... Francisca "Fran"
 Luisa Mangini ... Alice
 Gustavo Trestini ... Mário
 Giovanna Velasco ... Nara
 Ana Andreatta ... mãe de Valéria
 Alice Quintiliano ... Glaucia Aragão
 Paulo Bordhin ... Toledo
 Elisa Telles ... atriz da novela

Episódio 3 - Joana
 Sandra Corveloni ... Estela
 Malu Mader ... Promotora Isabela
 Gabrielle Joie ... Joana
 Dalton Vigh ... João
 Adriana Londoño ... Renata
 Eduardo Semerjian ... advogado de Manuel e José Carlos
 Rafael de Bona ... José Carlos de Oliveira Sobrinho
 Vinicius Wester ... Manuel
 Theo Velasco ... João (Joana) criança
 Carol Zanellla ... Larissa
 César Pezzuoli ... padre
 Ivan Husky ... juiz
 Nathalia Ernesto ... Grace
 Valeria Bonifacio ... sargento Neide

Episódio 4 - Raíssa
 Dandara Mariana ... Raíssa
 Elisa Lucinda ... Elvira
 Danilo de Moura ... Zanga
 Felipe Kannenberg ... Timothy "Tim" Muller
 Pedro Domingues ... Maicon
 Alexandre Krug ... amigo de Tim
 Digão Ribeiro ... Mamute
 Rejane Zilles ... amiga de Tim
 Lea Maria ... assistente de Tim

Episódio 5 - Ingrid
 Aline Dias ... Ingrid Castelo de Assis
 Augusto Trainotti ... Ricardo "Rick"
 Guilherme Rodio ... Mauricio Fischer
 Marcello Airoldi ... Juliano Moretti
 João Mader Bellotto ... Leandro
 Lucia Bronstein ... Carla
 Giacomo Pinotti ... médico que atende Ingrid
 Erika Eremenko ... Virginia
 Fatima Andrade ... Vanessa
 Ligia Yamaguti ... amiga de Carla na empresa
 Mara Faustino ... mulher que contrata Ingrid
 Rafael Américo ... amigo de Rick e Thiagão
 Armando Lima ... Thiagão

Episódio 6 - Rosa
 Virginia Rosa ... Rosa
 Malu Mader ... Promotora Isabela Tavares Damasceno
 Robson Nunes ... Anderson
 Davi de Almeida ... Djalma
 Nani de Oliveira ... Irene
 Eliseu Paranhos ... traficante
 Khadhu Monteiro ... Carlos
 Maurilio Domiciano ... Francisco
 Rodrigo Pessin ... homem no grupo de apoio comandado pela Promotora Isabela

Episódio 7 - Maria do Carmo
 Simone Iliescu ... Maria do Carmo
 César Mello ... Cleiton "Ton"
 Cyria Coentro ... Jane
 Vinícius de Oliveira ... Eduardo "Dudu"
 Davi Martins ... Dudu criança
 Rômulo Braga ... Lindomar
 Gabriel Ribeiro ... adolescente infrator
 Fafá Rennó ... conselheira tutelar
 Flavio Costa ... delegado Silvio Junqueira Brito
 Luciano Rocha ... amigo de Lindomar do bar
 Tim Gaspar ... policial que prende o adolescente no Carnaval
 Paulo Olyvia ... policial que leva o adolescente para Eduardo

Episódio 8 - Mary Lee
 Karol Lannes ... Mary Lee
 Ben Ludmer ... Régis
 Luana Tanaka ... Tereza
 Enrico Cardoso ... Morpheu
 Sam Santos ... Giovanni "Gio"
 Jessica Freytag ... Kalinka
 Daniel Volpi ... policial que vai à casa do hacker errado
 Eduardo Leão ... homem que entrevista Mary Lee para vaga de emprego
 Elias Cardoso ... delegado
 Naoki Takeda ... rapaz que divide apartamento com Morpheu

Episódio 9 - Ana Luisa
 Luana Xavier ... Ana Luisa
 João Baldasserini ... Marcos
 Suzy Lopes ... Cristiane
 Fabio Guará ... Sergio
 Ernesto Xavier ... Henrique
 Gui Dantas ... amigo de Marcos do futebol
 Renata Imbriani ... médica amiga de Ana Luisa
 Valeria Arbex ... mulher de Sergio

Episódio 10 - Edmara
 Ana Paula Secco ... Edmara
 Marat Descartes ... Antonio
 Shirley Cruz ... Pastora
 Sidney Santiago ... Valmir
 Mariana Ramires ... Paloma
 Cauã Martins ... Cauã
 André Luís Patrício ... Raul
 Laura Luz ... amiga de Paloma

Episódios

Produção
Em dezembro de 2020 foi divulgado que a Fox estava preparando uma série nacional sobre feminicídio, que seria dirigida por Susanna Lira. As gravações da série começaram em agosto de 2021 e terminaram em novembro do mesmo ano. Em dezembro de 2021, foi anunciado que o Star+ está planejando uma segunda temporada da série.

Lançamento
Não Foi Minha Culpa foi lançada em 10 de agosto de 2022 no Brasil através do Star+.

Referências

Ligações externas

Programas de televisão do Brasil que estrearam em 2022
Séries de televisão de drama do Brasil
Séries de televisão de drama da década de 2020
Programas de televisão em língua portuguesa
Séries de televisão ambientadas no Brasil
Séries de televisão de antologia do Brasil
Séries de televisão baseadas em casos reais
Obras sobre violência contra a mulher
Programação original do Star+
Séries de televisão de antologia da década de 2020

Não Foi Minha Culpa


Terza Rima, üçer mısralık bendlerle yazılmış bir nazım biçimidir.

aba bcb cdc ded e biçimindeki uyak düzeni, örüşük uyak olarak adlandırılır. Bend sayısı belirsizdir. Tek bir mısra ile sona erer. Bu biçimde yazılmış kısa şiirlerin son mısrasının kuvvetli olmasına dikkat edilir. Kesin bir kural olmamakla birlikte genellikle 10 heceli mısralar kullanılır.

İlk olarak İtalyan Edebiyatı'nda görülmüş, Dante, İlahi Komedya'yı bu nazım biçimiyle yazmıştır.

Türk edebiyatında Terza Rima'yı ilk kez Tevfik Fikret Şehrâyîn adlı şiirinde denemiş, ancak 1908'den sonra pek kullanılmamıştır. Ayrıca Ali Canip, Ziya Osman Saba Terza Rima'yı kullanan şairlerdendir.

Dante
Şiir

Terza rima


The Lagting, or Lagtinget, is the parliament of Åland, an autonomous, demilitarised and unilingually Swedish-speaking territory of Finland. The Lagting has 30 seats, which makes for approximately one seat per 700 voters in 2022.

Legislative work is carried out in three standing committees:
 Committee on Legal Affairs and Culture
 Committee on Economic and Monetary Affairs
 Committee on Social Affairs and the Local Environment

Electoral system
The 30 members of the Parliament of Åland are elected every four years by proportional representation, with seats allocated using the d'Hondt method. The age limit for voting rights is 18 years, in addition to which Åland's right to vote in the home region is a prerequisite for the stand for election.

Latest election

Election table (1979-2019)

See also
Government of Åland
List of speakers of the Parliament of Åland
Municipalities of Åland
Politics of Åland
Parliament of Finland
Government of Finland
Åland State Provincial Office
Swedish Assembly of Finland
Politics of Finland
Ting

References

External links
Ålands Lagting -  Official site

Government of Åland
Politics of Åland
Aland
Aland
Aland
Aland
Åland law

Parliament of Åland


An Platystele pyriformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer. An Platystele pyriformis in nahilalakip ha genus nga Platystele, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platystele

Platystele pyriformis