51 Pegasi (abbreviated 51 Peg), formally named Helvetios , is a Sun-like star located  from Earth in the constellation of Pegasus. It was the first main-sequence star found to have an exoplanet (designated 51 Pegasi b, officially named Dimidium) orbiting it.

Properties

The star's apparent magnitude is 5.49, making it visible with the naked eye under suitable viewing conditions.

51 Pegasi was listed as a standard star for the spectral type G2IV in the 1989 The Perkins catalog of revised MK types for the cooler stars.  Historically, it was generally given a stellar classification of G5V, and even in more modern catalogues it is usually listed as a main-sequence star.  It is generally considered to still be generating energy through the thermonuclear fusion of hydrogen at its core, but to be in a more evolved state than the Sun. The effective temperature of the chromosphere is about , giving 51 Pegasi the characteristic yellow hue of a G-type star. It is estimated to be about 6.1 billion years old, somewhat older than the Sun, with a radius 24% larger and 11% more massive. The star has a higher proportion of elements other than hydrogen/helium compared to the Sun; a quantity astronomers term a star's metallicity. Stars with higher metallicity such as this are more likely to host giant planets. In 1996, astronomers Baliunas, Sokoloff, and Soon measured a rotational period of 37 days for 51 Pegasi.

Although the star was suspected of being variable during a 1981 study, subsequent observation showed there was almost no chromospheric activity between 1977 and 1989. Further examination between 1994 and 2007 showed a similar low or flat level of activity. This, along with its relatively low X-ray emission, suggests that the star may be in a Maunder minimum period during which a star produces a reduced number of star spots.

The star rotates at an inclination of 79 degrees relative to Earth.

Nomenclature
51 Pegasi is the Flamsteed designation. On its discovery, the star's planet — and actually the first exoplanet discovered around a main-sequence star — was designated 51 Pegasi b by its discoverers and unofficially dubbed Bellerophon, in keeping with the convention of naming planets after Greek and Roman mythological figures (Bellerophon was a figure from Greek mythology who rode the winged horse Pegasus).

In July 2014, the International Astronomical Union launched NameExoWorlds, a process for giving proper names to certain exoplanets and their host stars. The process involved public nomination and voting for the new names. In December 2015, the IAU announced the names of Helvetios for this star and Dimidium for its planet.

The names were those submitted by the Astronomische Gesellschaft Luzern, Switzerland. "Helvetios" is Latin for "the Helvetian" and refers to the Celtic tribe that lived in Switzerland during antiquity; 'Dimidium' is Latin for 'half', referring to the planet's mass of at least half the mass of Jupiter.

In 2016, the IAU organized a Working Group on Star Names (WGSN) to catalog and standardize proper names for stars. In its first bulletin of July 2016, the WGSN explicitly recognized the names of exoplanets and their host stars approved by the Executive Committee Working Group Public Naming of Planets and Planetary Satellites, including the names of stars adopted during the 2015 NameExoWorlds campaign. This star is now so entered in the IAU Catalog of Star Names.

Planetary system

On October 6, 1995, Swiss astronomers Michel Mayor and Didier Queloz announced the discovery of an exoplanet orbiting 51 Pegasi.  The discovery was made at Observatoire de Haute-Provence in France. On 8 October 2019, Mayor and Queloz shared the Nobel Prize in Physics for their discovery.

51 Pegasi b (51 Peg b) was the first discovered planetary-mass companion of a main-sequence parent star.  It orbits very close to the star, experiences estimated temperatures around  and has a mass at least half that of Jupiter.  At the time of its discovery, this close distance was not compatible with theories of planet formation and resulted in discussions of planetary migration. However, several hot Jupiters are now known to be oblique relative to the stellar axis.

See also

Star systems
 47 Ursae Majoris
 55 Cancri
 70 Virginis
 PSR B1257+12
 Tau Boötis
 Upsilon Andromedae

Other articles
 Lists of exoplanets
 Solar analog
Portal
 Portal:Astronomy

References

External links

 51 Pegasi at SolStation.com.
 nStars database entry
 David Darling's encyclopedia

G-type main-sequence stars
Pegasi, 51
Maunder Minimum
Planetary systems with one confirmed planet

Pegasus (constellation)
BD+19 5036
Pegasi, 51
0882
217014
113357
8729

51 Pegasi


Walther Otto Rump (* 23. März 1878 in Dortmund; † 18. Juli 1965 in Erlangen) war ein deutscher Medizinphysiker und Hochschullehrer.

Leben und Beruf
Walther Rump, Sohn eines Apothekers, begann das Studium der Physik 1897 in Göttingen und trat dort in die Burschenschaft Hannovera, eine Studentenverbindung der Deutschen Burschenschaft, ein. Sein Studium setzte er in Berlin, Würzburg und Erlangen fort. Nach Promotion zum Dr. phil. und Teilnahme am Ersten Weltkrieg arbeitete er als Assistent des Erlanger Professors der Physik Eilhard Wiedemann.

Ab 1922 kam es zu einer intensiven Zusammenarbeit zwischen Wiedemann unter Assistenz von Rump und anderen Mitarbeitern der Erlanger Frauenklinik sowie der in Erlangen ansässigen Firma Reiniger, Gebbert & Schall (später von der Siemens AG übernommen), die Röntgengeräte herstellte. Die Röntgenabteilung der Universitätsfrauenklinik verfügte alsbald über 18 Röntgengeräte für Diagnostik und Therapie. Rump arbeitete in der Forschung, der Betreuung der Geräte sowie in der Schulung des Personals. 1927 habilitierte er sich und wurde Privatdozent in der medizinischen Fakultät. 1934 erfolgte seine Ernennung zum außerordentlichen Professor für Medizinische Physik. Mehrfach bearbeitete er in Standardlehrbüchern für Gynäkologie den Bereich der Radiologie aus physikalisch-technischer Sicht. Aus diesem Bereich verfasste er eine Vielzahl von Einzelschriften, stets bemüht, auf den sachgemäßen Umgang mit Röntgenstrahlen zur Vermeidung von Schädigungen des menschlichen Körpers hinzuweisen.

Walther Rump war korrespondierendes Mitglied der Deutschen Röntgengesellschaft sowie der Österreichischen Gesellschaft für Röntgenkunde und Strahlenforschung.

Veröffentlichungen (Auswahl)

 Energiemessungen an Röntgenstrahlen. Habilitationsschrift, Erlangen 1927
 Johann Veit (Hg.): Handbuch der Gynäkologie. Band 4, Teil 1: Die physikalische Therapie in der Gynäkologie. bearbeitet von August Laqeuy, Walther Rump und Hermann Wintz, …
 Hermann Wintz, Walther Rump: Mesures de protection contre les dangers résultant    de l'emploi des rayons du radium, Roentgen et ultra-violets, Genève: Série de publications de la Société des Nations, 3. 1931, S. 9
 Elektromedizin und Strahlenkunde. Urban & Schwarzenberg, München 1954

Literatur

 J. C. Poggendorff's biographisch-literarisches Handwörterbuch für Mathematik, Astronomie, Physik mit Geophysik, Chemie, Kristallographie und verwandte Wissensgebiete, Band VI: 1923–1931, III. Teil: L–R, Verlag Chemie G.M.B.H., Berlin 1938, S. 2243
 Wer ist Wer?, 12. Aufl., München 1955, S. 999
 J. C. Poggendorff: Biographisch-Literarischen Handwörterbuch der exakten Wissenschaften, Band VIIa, Teil 3: L–R, Akademie-Verlag, Berlin 1959, S. 851
 Artikel Studentenleben 1897 von Walther Rump über seine Studienzeit in: Bundeszeitung der Grünen Hannoveraner zu Göttingen, Jahrgang 49 (Neue Folge), April 1959, Nr. 1, S. 13–18, sowie mit Anmerkungen Thomas Sempf in Bundeszeitung der Burschenschaft Hannovera Göttingen, Jahrgang 110 (Neue Folge), Mai 2020, Nr. 1, S. 19–29.

Einzelnachweise

Physiker (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Erlangen)
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1878
Gestorben 1965
Mann

Walther Rump


Salto Roraima o Cascadas de Roraima es el nombre que recibe una serie de cascadas ubicadas en la parte venezolana del Tepuy Roraima, se trata de 4 saltos escalonados cuya altura total alcanza los 610 metros, pero cuyo salto más alto posee 305 metros. Hace parte administrativamente del Municipio Gran Sabana del Estado Bolívar.
A 7,88 kilómetros se encuentra el Salto Cuquenam. Se trata de un espacio protegido como Parte del Parque nacional Canaima.

Véase también
Geografía de Venezuela
Geografía de América del Sur

Referencias

Enlaces externos
 Vista del Salto en Flickr

Cascadas de Venezuela
Parque nacional Canaima
Monte Roraima

Salto Roraima


Pollino National Park () er en nationalpark i det sydlige Italien der ligger i regionerne Basilicata og Calabrien. Den er Italiens største nationalpark og dækker et areal på 1.925,65 kvadratkilometer.

Parken omfatter Pollino og Orsomarso bjergmassiverne, som er en del af de sydlige
Appenninerne. Det højeste punkt i parker er Serra Dolcedorme, som er 2.267 meter over havet.

Parkens logo viser det sjældne træ slangebarkfyr. Almindelig Bøg er det mest fremherskende træ. Parken er også hjemsted for mange lægeplanter.

Der er interessante seværdigheder i byerne Rotonda, Castrovillari, Morano Calabro (klosteret Colloreto), Laino Castello, Mormanno, Scalea, Papasidero, Civita, Cerchiara (kirken Madonna delle Armi). Albansktalende samfund findes i San Paolo Albanese, San Costantino Albanese m.fl. I dalen Valle del Mercure er der fundet efterladenskaber af forhistoriske arter som Skovelefant og Hippopotamus major (europæisk gigantflodhest).

Blandt floder og vandløb i området er Lao, Sinni, Coscile, Garga, og Raganello.

Faunaen omfatter kongeørn, italiensk ulv, rådyr, sortspætte, alpekrage, vandrefalk, rød glente, træsyvsover (Dryomys nitedula), ådselgrib, odder og kronhjort

Referencer

Eksterne henvisninger
 Parco Nazionale del Pollino official website (engelsk)
 Parco Nazionale del Pollino official website  (italiensk)

Nationalparker i Italien
Basilicata
Calabrien
Etableret i 1992
Appenninerne

Nationalpark Pollino


USS Manchester was a  light cruiser of the United States Navy, which were built during World War II. The class was designed as a development of the earlier s, the size of which had been limited by the First London Naval Treaty. The start of the war led to the dissolution of the treaty system, but the dramatic need for new vessels precluded a new design, so the Clevelands used the same hull as their predecessors, but were significantly heavier. The Clevelands carried a main battery of twelve  guns in four three-gun turrets, along with a secondary armament of twelve  dual-purpose guns. They had a top speed of .

The ship was laid down 25 September 1944 by the Bethlehem Shipbuilding Corporation's Fore River Shipyard, Quincy, Massachusetts; launched 5 March 1946; sponsored by Mrs. Ernest J. Gladu; and commissioned 29 October 1946, Capt. Peter G. Hale in command.

Design

The Cleveland-class light cruisers traced their origin to design work done in the late 1930s; at the time, light cruiser displacement was limited to  by the Second London Naval Treaty. Following the start of World War II in September 1939, Britain announced it would suspend the treaty for the duration of the conflict, a decision the US Navy quickly followed. Though still neutral, the United States recognized that war was likely and the urgent need for additional ships ruled out an entirely new design, so the Clevelands were a close development of the earlier s, the chief difference being the substitution of a two-gun  dual-purpose gun mount for one of the main battery  gun turrets.

Manchester was  long overall and had a beam of  and a draft of . Her standard displacement amounted to  and increased to  at full load. The ship was powered by four General Electric steam turbines, each driving one propeller shaft, using steam provided by four oil-fired Babcock & Wilcox boilers. Rated at , the turbines were intended to give a top speed of . Her crew numbered 1285 officers and enlisted men.

The ship was armed with a main battery of twelve 6 in /47 caliber Mark 16 guns in four 3-gun turrets on the centerline. Two were placed forward in a superfiring pair; the other two turrets were placed aft of the superstructure in another superfiring pair. The secondary battery consisted of twelve  /38 caliber dual-purpose guns mounted in twin turrets. Two of these were placed on the centerline, one directly behind the forward main turrets and the other just forward of the aft turrets. Two more were placed abreast of the conning tower and the other pair on either side of the aft superstructure. Anti-aircraft defense consisted of twenty-eight Bofors  guns in four quadruple and six double mounts and ten Oerlikon  guns in single mounts.

The ship's belt armor ranged in thickness from , with the thicker section amidships where it protected the ammunition magazines and propulsion machinery spaces. Her deck armor was  thick. The main battery turrets were protected with  faces and  sides and tops, and they were supported by barbettes 6 inches thick. Manchesters conning tower had 5-inch sides.

Service history

Mediterranean, 1947–1949

Manchester completed her shakedown cruise in the Caribbean and returned to Boston, her home port, 26 March 1947. There she was equipped with an experimental plastic cover for her bridge to be tested on her first transatlantic crossing. On 18 April, she steamed for the Mediterranean to lend visible support to the Truman Doctrine of 12 March. Returning to the East Coast for two weeks in June, she conducted a Naval Reserve training cruise out of Newport, R.I. She resumed her Mediterranean cruise 25 June, returning to Boston 30 November. Manchester completed two more deployments with the 6th Fleet (9 February to 26 June 1948, 3 January to 4 March 1949) before departing Philadelphia 18 March for assignment with the Pacific Fleet.

Far East, 1949
She arrived at Long Beach 3 April and departed two weeks later for the politically volatile Far East, entering the harbor at Tsingtao, China, 15 May. The cruiser operated in the Yellow, East China, and South China Seas until returning to Long Beach 28 November.

During this time, the Nationalist Chinese forces, having suffered extreme setbacks, had begun their withdrawal to the island of Taiwan, 16 July, and the People's Republic of China had been proclaimed at Peiping, 1 October 1949. The success of the Red Chinese bolstered other Asian Communist aspirations. On 25 June 1950, North Korean leaders ordered their troops to cross the 38th parallel into South Korea. The United Nations quickly declared North Korea the aggressor and called on members of that body to repel the invasion, 26 to 27 June.

Korean War, 1950–1953

1950
At that time, Manchester, docked at San Francisco, was undergoing overhaul. Work was sped up and by 1 August the cruiser was on her way to the Western Pacific. She arrived at Sasebo, Japan, in early September and joined TF 77. As part of a carrier group, she commenced operations in the Yellow Sea, supporting United Nations Forces air efforts against the elongated Communist communications lines by coastal patrol, blockade, and bombardment. On 15 September, Manchester provided fire support for the landings at Inchon. After the establishment of major control of the Inchon–Seoul transport complex, she moved north to bombard North Korean troop concentrations on Tungsan Got, while aircraft from her strike force hit the railhead at Ongjin, 27 September. This action effectively slowed reinforcement of Communist forces in the south by disrupting their supply lines and keeping their troops occupied in defensive action.

Manchester then steamed with her task group around the peninsula to support the invasion at Wonsan. Arriving 10 October, she commenced shore bombardment and patrol duties in support of the minesweeping operations in the area while planes from TF 77 conducted raids against North Korean vessels, road and rail centers, warehouses, and supply depots as far north as Songjin. The U.N. Forces soon reached the Yalu River and, as the heavy fighting appeared to be over, Manchester was reassigned, 29 October, to TF 72, then patrolling the Taiwan Straits. This patrol duty was ended shortly thereafter by the full scale intervention of Communist Chinese troops in Korea. On 3 December, the cruiser rejoined TF 77 and steamed to Hungnam to support the complete evacuation of that port and the demolition of its facilities. Completing this operation, the task force continued to defend U.N. units, effecting their safe withdrawal from untenable positions.

1951

On 8 January 1951, Manchester evacuated injured crewmembers from the Thai corvette HTMS Prasae, which had grounded the previous day behind enemy lines near Kisamon Tan on the east coast. Naval gunfire kept enemy soldiers from swarming onto the ship until, the ship having been declared unsalvageable, the remainder of the crew was taken off by the cruiser's helicopter. Guns from accompanying destroyers were then turned on Prasae.

For the next month and a half, Manchester patrolled off the east coast of Korea. Firing at both shore and inland targets, she blasted communication and transportation centers, destroying and disrupting the enemy's equipment and troop concentrations. On 22 February, she steamed to Wonsan to add her guns to the siege and blockade of that port which had commenced five days earlier. She continued to conduct shore bombardment activities along the northeast coast, primarily at Wonsan and Songjin, for the remainder of her first Korean combat tour.

On 1 June, Manchester departed Korean waters for Yokosuka en route back to Long Beach, arriving in California 15 June. Spending less than five months at home, the cruiser was underway for the Far East again 5 November. She arrived back in the combat zone 8 December and took up duties as flagship of TF 95, the U.N. blockading and escort force.

1952
By this time, the conflict had altered in character, from quick forceful action to perseverance in the systematic destruction of the enemy's personnel and equipment. To this purpose, TF 95 maintained a blockade along the entire Korean coast and bombarded the Communist's main supply routes, which, because of the mountainous terrain, lay on the narrow coastal plains. Manchester patrolled along the Korean Peninsula shelling military targets in areas such as Chinnamp'o, Chongjin, Tong'Cho-Ri as well as regularly returning to Hungnam, Songjin, and Wonsan to add to the destruction of those tightly held enemy positions. While her guns blasted, Manchester's helicopters continued her reputation as a good friend of downed pilots, performing rescues at sea and on land behind enemy lines. Her medical officers also worked overtime aiding sick and wounded members of the U.N. Forces.

On 14 May 1952, Manchester completed her second tour in Korea and departed the bombline on the east coast of Korea. She returned to Long Beach 29 May, departing two weeks later for voyage repairs and overhaul at San Francisco.

1953

The new year, 1953, brought no change in the negative results of the cease-fire talks begun at Kaesong 10 July 1951 and later moved to Panmunjom. The conflict continued and Manchester departed on 25 January for her third deployment in Korean waters. On 4 March, she rejoined TF 77 on the bombline off the peninsula's east coast. On 8 March, she returned to Wonsan and again commenced shelling Wonsan. She came back to this besieged city periodically during this tour, spending the remainder of the time on patrol along the bombline, providing fire support for the U.N. Forces at the eastern end of the frontline.

On 23 July, Manchester departed Korea for Yokosuka. On 27 July, the Korean Armistice Agreement was signed at Panmunjom and hostilities ended. On 28 July, Manchester got underway for her homeport, having successfully completed three combat tours with no major battle damage.

Pacific, 1954–1956
During 1954 and 1955, the cruiser was twice deployed for six month periods with the 7th Fleet in the western Pacific. On her last return voyage she participated in Operation "Glory", the return to Hawaii of fifty unidentified American dead from the Korean War. Departing Yokosuka 20 January 1956, she stopped at Pearl Harbor for ceremonies and continued on to Long Beach, arriving 5 February. At the end of the month, she sailed for San Francisco, where she entered the Reserve Fleet 27 February, and decommissioned 27 June 1956. Struck from the Navy list 1 April 1960, she was sold 31 October 1960 to the Nicolai Joffe Corp.

Awards
World War II Victory Medal
Navy Occupation Medal with "EUROPE" and "ASIA" clasps
China Service Medal
National Defense Service Medal
Korean Service Medal with nine battle stars
Korean Presidential Unit Citation
United Nations Korea Medal
Korean War Service Medal

 For part of her Korean deployment (12 July 1951 – 29 May 1952), she was commanded by Laurence Hugh Frost, who would later be the Director of the National Security Agency under Presidents Eisenhower and Kennedy.

Footnotes

Notes

Citations

References

External links

history.navy.mil: USS Manchester

hazegray.org: USS Manchester

Cleveland-class cruisers
Cold War cruisers of the United States
Korean War cruisers of the United States
Ships built in Quincy, Massachusetts
1946 ships

USS Manchester (CL-83)


Wolfgang Meibeyer (* 11. August 1938 in Braunschweig) ist ein deutscher Geograph. Er war Professor für Geographie am Institut für Geoökologie der Technischen Universität Braunschweig.

Meibeyer legte 1958 das Abitur an der Gaußschule ab. Sein Interesse gilt der Siedlungsgeografie, insbesondere zwischen Harz und Lüneburger Heide. Aufgrund sogenannter Fluranalysen gelangte er zu neuen Erkenntnissen zu zahlreichen Ortschaften in dieser Region, insbesondere zur Entstehungszeit und Entwicklung der Siedlungen sowie zu deren Wüstfallen. Insbesondere engagiert er sich zur Rundlingsforschung im Hannoverschen Wendland. 1969 gehörte er zu den Gründungsmitgliedern des in Jameln ansässigen Rundlingsvereins und ist seit 2014 dessen Ehrenmitglied.

Schriften (Auswahl)
 Geographische Landesaufnahme: Die naturräumlichen Einheiten auf Blatt 74 Salzwedel. Bundesanstalt für Landeskunde, Bad Godesberg 1970. → Online-Karte (PDF; 4,7 MB)
 Geographische Landesaufnahme: Die naturräumlichen Einheiten auf Blatt 58 Lüneburg. Bundesanstalt für Landeskunde, Bad Godesberg 1980. → Online-Karte (PDF; 4,8 MB)
 Ursprung und Entwicklung von Knesebeck im Mittelalter. Festvortrag anlässlich der Eröffnungsveranstaltung zur Feier der 750jährigen Wiederkehr der urkundlichen Ersterwähnung am 29. Januar 1994 in Knesebeck. Selbstverlag W. Meibeyer, Braunschweig 1994.
 Siedlungskundliches über den Papenteich und die Frage seiner -büttel-Orte – Die Besiedelung des alten Nordwaldes zwischen Gifhorn und Braunschweig während des frühen Mittelalters. In: Schriftenreihe des Landkreises Gifhorn. Nr. 22, 2. Auflage. Landkreis Gifhorn und Museums- und Heimatverein Gifhorn e. V., Gifhorn 2004, ISBN 3-929632-70-5.
 Rundlinge und andere Dörfer im Wendland. Weddel 2005, ISBN 3-9810610-0-4.
 mit Wilfried Reichelt: Mittelalterliche Wüstungen im Bereich des Landkreises Gifhorn. Teil 1: Das Gebiet südlich der Aller ("Südkreis"), Nr. 29 in der Schriftenreihe des Kreisarchivs Gifhorn, 2015, ISBN 978-3-929632-94-1
 Gifhorns Wurzeln und Werden im Mittelalter. Schriftenreihe des Stadtarchivs Gifhorn, 2021.
 mit Wilhelm Westermann: Flurgenese und Agrarreformen in der Lüneburger Heide am Beispiel des Dorfes Böddenstedt im Landkreis Uelzen, Beiträge zur Kulturgeschichte der Lüneburger Heide 11, 2021, PD-Verlag GmbH & Co. KG, ISBN 3867078491

Weblinks

Einzelnachweise

Geograph (20. Jahrhundert)
Geograph (21. Jahrhundert)
Siedlungsgeograph
Hochschullehrer (Technische Universität Braunschweig)
Deutscher
Geboren 1938
Mann

Wolfgang Meibeyer


Monica Johnson (* 21. Februar 1946 in Colorado; † 1. November 2010 in Los Angeles, Kalifornien)  war eine US-amerikanische Drehbuchautorin.

Leben
Als Monica Lenore Belson im Bundesstaat Colorado geboren, wuchs Johnson in El Centro, Kalifornien auf. Ihr Bruder Jerry Belson engagiert sie 1972 für die Fernsehserie Männerwirtschaft, um Drehbücher abzutippen. Als er merkte, dass sie von sich aus vereinzelt Witze ergänzte, die den Produzenten gefielen, ermutigte er sie, sich mit Marilyn Suzanne Miller zusammenzutun, um ein Schreibteam zu bilden. Gemeinsam mit ihr schrieb Johnson drei Episoden für die Sitcom Mary Tyler Moore. Das erste schrieb sie noch unter ihrem Namen Monica Mcgowan, das zweite, nachdem sie neu verheiratet war unter Monica Mcgowan Johnson und ab dem dritten, und bis zum Ende ihrer Karriere, nur noch unter dem Namen Monica Johson. Beide trennten sich 1974 wieder und sie wurde 1975 eine der ersten Autorinnen für die Comedyshow Saturday Night Live. Während der ersten Staffel inszenierte Albert Brooks einige Kurzfilme. Gemeinsam mit schrieb sie später mit Aus dem Leben gegriffen den ersten von insgesamt sechs gemeinsamen Filmen.

Monica Mcgowan Johnson starb im November 2010 im Alter von 64 Jahren an den Folgen ihrer Speiseröhrenkrebserkrankung im Cedars-Sinai Medical Center in Los Angeles, Kalifornien.

Filmografie (Auswahl)
 1973–1974: Mary Tyler Moore (The Mary Tyler Moore Show, Fernsehserie, drei Episoden)
 1979: 1998 – Die vier Milliarden Dollar Show (Americathon 1998), mit Neil Israel und Michael Mislove
 1979: Aus dem Leben gegriffen (Real Life)
 1981: Modern Romance – Muß denn Liebe Alptraum sein? (Modern Dance)
 1982: Jekyll und Hyde – Die schärfste Verwandlung aller Zeiten (Jekyll and Hyde… Together Again)
 1985: Kopfüber in Amerika (Lost in America)
 1994: Der Scout (The Scout)
 1996: Mother
 1999: Die Muse (The Muse)

Auszeichnungen (Auswahl)
National Society of Film Critics Award
1986: Auszeichnung für das Beste Drehbuch von Kopfüber in Amerika

Weblinks

Einzelnachweise

Drehbuchautor
US-Amerikaner
Geboren 1946
Gestorben 2010
Frau

Monica Johnson


"Fly Me to the Moon", originally titled "In Other Words", is a song written in 1954 by Bart Howard. The first recording of the song was made in 1954 by Kaye Ballard. Frank Sinatra's 1964 version was closely associated with the Apollo missions to the Moon.

In 1999, the Songwriters Hall of Fame honored "Fly Me to the Moon" by inducting it as a "Towering Song".

Background and composition
In 1954, when he began to write the song that became "Fly Me to the Moon", Bart Howard had been pursuing a career in music for over 20 years, Howard wrote the song for his partner of 58 years, Thomas Fowler. He played piano to accompany cabaret singers, but also wrote songs with Cole Porter, his idol, in mind.
In response to a publisher's request for a simpler song, Bart Howard wrote a cabaret ballad which he titled "In Other Words".  A publisher tried to make him change some words from "fly me to the Moon" to "take me to the Moon," but Howard refused. Many years later Howard commented that "... it took me 20 years to find out how to write a song in 20 minutes."

He used his position as a piano accompanist and presenter at the Blue Angel cabaret venue to promote the song, and it was soon introduced in cabaret performances by Felicia Sanders.

The song was composed in  time signature but was changed to  by Quincy Jones in his arrangement.

Early recordings

Kaye Ballard made the song's first commercial recording, released by Decca in April 1954. A brief review published on May 8, 1954, in Billboard said that "In Other Words" was "...a love song sung with feeling by Miss Ballard." This recording was released as the flipside of "Lazy Afternoon", which Kaye Ballard was currently performing as star of the stage show The Golden Apple.

Over the next few years, jazz and cabaret singers released cover versions of "In Other Words" on EP or LP record albums, including Chris Connor, Johnny Mathis, Portia Nelson, and Nancy Wilson. Eydie Gormé sang the song on her 1958 album Eydie In Love  (under the title "In Other Words"), which reached No. 20 in the Cashbox Album Charts.

Subsequent recordings and uses
In 1960, Peggy Lee released the song on the album Pretty Eyes, then made it more popular when she performed it in front of a large television audience on The Ed Sullivan Show. As the song's popularity increased, it became better known as "Fly Me to the Moon", and in 1963 Peggy Lee convinced Bart Howard to make the name change official. Connie Francis released two non-English versions of the song in 1963: in Italian as "" and in Spanish as "".

In 1962, Joe Harnell arranged and recorded an instrumental version in a bossa nova style. It was released as a single in late 1962. Harnell's version spent 13 weeks on the Billboard Hot 100 chart, reaching No. 14 on February 23, 1963, while reaching No. 4 on Billboards Middle-Road Singles chart. Harnell's version was ranked No. 89 on Billboards end of year ranking "Top Records of 1963". Harnell's recording won him a Grammy Award at the 5th Annual Grammy Awards for Best Performance by an Orchestra – for Dancing. His version was included on his album Fly Me to the Moon and the Bossa Nova Pops released in early 1963, which reached No. 3 stereo album on the Billboard Top LP's chart.

Julie London included a cover of the song for her 1963 album The End of the World. Paul Anka released a version of "Fly Me To The Moon" in 1963, appearing in his album Our Man Around the World.

Frank Sinatra included the song on his 1964 album It Might as Well Be Swing, accompanied by Count Basie. The music for this album was arranged by Quincy Jones, who had worked with Count Basie a year earlier on the album This Time by Basie, which also included a version of "Fly Me to the Moon". Will Friedwald commented that "Jones boosted the tempo and put it into an even four/four" for Basie's version, but "when Sinatra decided to address it with the Basie/Jones combination they recharged it into a straight swinger... [which]...all but explodes with energy". Bart Howard estimated that by the time Frank Sinatra covered the song in 1964, more than 100 other versions had been recorded.

Bobby Womack recorded a version that was released in 1968 on Minit Records, from his album Fly Me to the Moon. His rendition reached No. 52 on the Billboard Hot 100 and No. 16 on the R&B chart. Occasionally on the CBS series WKRP in Cincinnati, an instrumental sampling of "Fly Me To The Moon" was used as a doorbell melody during scenes taking place in the apartment of character Jennifer Marlowe.

By 1995, the song had been recorded more than 300 times. According to a poll conducted by Japanese music magazine CD&DL Data in 2016 about the most representative songs associated with the Moon, the cover version by Claire Littley and Yoko Takahashi was ranked 7th by 6,203 respondents. The Claire cover version won the Planning Award of Heisei Anisong Grand Prize among the anime theme songs from 1989 to 1999.

NASA association

Frank Sinatra's 1964 recording of "Fly Me to the Moon" became closely associated with NASA's Apollo space program. A copy of the song was played on a Sony TC-50 portable cassette player on the Apollo 10 mission which orbited the Moon, and also on Apollo 11 before the first landing on the Moon. The song's association with Apollo 11 was reprised many years later when Diana Krall sang it at the mission's 40th anniversary commemoration ceremony, and also for mission commander Neil Armstrong's memorial service in 2012.

The Sinatra version was also used in the 2000 NASA related fictional film Space Cowboys.

Certifications

Frank Sinatra's version

References

External links
 ASCAP Foundation: Bart Howard Provides A Musical Gift
 Fly Me to the Moon Chord Study for Guitar

1954 songs
Fly Me to the Moon (Bossa Nova)
Songs written by Bart Howard
Frank Sinatra songs
Trini Lopez songs
Tony Bennett songs
Judy Garland songs
Perry Como songs
Patti Page songs
Nancy Wilson (jazz singer) songs
Ella Fitzgerald songs
Johnny Mathis songs
Michael Bolton songs
Al Hirt songs
Neon Genesis Evangelion songs
Pop standards
Songs about outer space
Bobby Womack songs
Minit Records singles
1968 singles
Decca Records singles
Songs about the Moon
Jazz songs
LaVern Baker songs

Fly Me to the Moon


A prova dos 50 metros nado costas masculino da natação no Campeonato Europeu de Esportes Aquáticos de 2022 ocorreu nos dias 14 e 15 de agosto no Foro Italico, em Roma na Itália.

Calendário

Recordes
Antes desta competição, os recordes eram os seguintes:

Medalhistas

Resultados

Eliminatórias
Esses foram os resultados das eliminatórias.

 Desempate
Uma prova extra foi realizada no dia 14 de agosto ás 10:15 para definir a última vaga a semifinal.

Semifinal
Esses foram os resultados das semifinais.

Final
Esse foi o resultado da final.

Ligações externas

 Site oficial da Liga Europeia de Natação

Campeonato Europeu de Esportes Aquáticos de 2022

Natação no Campeonato Europeu de Esportes Aquáticos de 2022 - 50 m costas masculino


Naoki Maeda (født 11. juni 1996) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Fukushima United FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Naoki Maeda (fodboldspiller, født 1996)


Aceasta este o listă de filme cu monștri:

Note

Bibliografie

Vezi și
Listă de filme cu monștri giganți

 *
monștri

Listă de filme cu monștri


Udavské este o comună slovacă, aflată în districtul Humenné din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.242 de locuitori. Se învecinează cu comuna Humenné.

Istoric
Localitatea Udavské este atestată documentar din 1317.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Udavské, Humenné


An Tristachya rehmannii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Hackel. An Tristachya rehmannii in nahilalakip ha genus nga Tristachya, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tristachya

Tristachya rehmannii


Cataratas de Jurong es la cascada artificial continua más alta en el mundo, con 30 metros (100 pies) de altura. Las cataratas se encuentran dentro del aviario y Cascada de libre acceso en el Parque de Aves Jurong, en el país asiático de Singapur.

El agua cae en la parte superior de un acantilado a una tasa de 140 litros por segundo. El agua recircula a través de un serpenteante arroyo, que cae en cascada sobre una serie de niveles, creando un ambiente ideal para las aves acuáticas, peces, plantas y otras formas de vida en el aviario.

Diseñado con un paisaje de selva tropical, el aviario y cascada tienen unos 20.000 metros cuadrados.

Véase también
Geografía de Singapur
Geografía de Asia
Cataratas de Kawasan

Referencias

Cascadas de Singapur

Cataratas de Jurong


Mali Vratnik je tjesnac između otoka Olipe i poluotoka Pelješca. Ovaj prolaz, zajedno s Velikim Vratnikom, ima narodni naziv Boke false.

Tjesnaci u Hrvatskoj

Mali Vratnik


البارون لقب نبيل أرستقراطي في الأنظمة الملكية الإقطاعية. تأتي هذه الرتبة بالنظام الإقطاعي التسلسلي تحت الفيكونت. في مجلس اللوردات البريطاني يأتي بأدنى مرتبة بين الأعضاء. أصل الكلمة من الفرنسية القديمة «بارون» Baron بما يعني «المحارب» أو «الحرّ». اندمجت وتشابهت فيما بعد بالكلمة الإنكليزية القديمة «بيرون» Beron والتي تعني «النبيل».

يقابل هذا اللقب بغير لغات:
 بالألمانية: فرايهير Freiherr، استعملت قديماً. فيما بعد صارت بادئة «فون» von تشير للقب ذاته.
 بالإسبانية: فيسكوند Vizconde. يستعمل حتى الآن.
 باليابانية: دانشاكو (男爵)، وتستعمل حتى الآن.
 بالفيتنامية: نام تيوك Nam tước، أّلغيت بعد إلغاء الملكية.
 بالمنشورية: أشانئي هافان ashan-i hafan، ألغيت بعد إلغاء الملكية.
كما استعملت نفس الكلمة بتحويرات قليلة باللغات السلافية (Барон) واللاتينية (Barone, Barón, Barão) في مناطق أخرى من أوروبا.

مراجع

الأقران
ألقاب اجتماعية رجالية
ألقاب نبلاء
إقطاع
بارونات

بارون


Giuseppe Fenoglio apodado Beppe (Alba, 1 de marzo de 1922 – Turín, 18 de febrero de 1963), fue un escritor, partisano, traductor y dramaturgo Italiano.

Biografía

Los primeros años
Primogénito de una familia de tres hijos, Beppe (diminutivo normal en italiano de Giuseppe, como Pepe de José en español) nació en Alba en las Langas italianas (alnoroeste de Italia entre las provincias de Cuneo y Turín) el 1 de marzo de 1922, hijo de Amilcare, carnicero de fuertes convicciones socialistas, admirador de Filippo Turati, y de Margherita Faccenda, una mujer de fuerte carácter que ambicionaba para sus hijos una vida mejor que la suya.

De pequeño, Beppe frecuentó la escuela elemental "Michele Coppino" en Alba y se mostró como un niño inteligente y reflexivo. Al finalizar la escuela elemental, su madre, con el consejo de su maestro y a pesar de las persistentes dificultades económicas de la familia, inscribe a su hijo en el Liceo Gimnasio "Govone" en Alba.

Posteriormente se traslada por un breve período a Cantello donde reside parte de su adolescencia y trabaja como jornalero en el campo.

Alumno modélico y apasionado de lengua inglesa (su uso de expresiones inglesas entremezcladas al italiano es característico de varias de sus obras), fue un lector voraz y realizó algunas traducciones, que serían las primeras de una extensa obra traductora. En el liceo coincidió con notables profesores, como Leonardo Cocito, profesor de lengua italiana, que fue ahorcado por el ejército alemán el 7 de septiembre de 1944, y Pietro Chiodi, profesor de historia y filosofía, notable experto en Kierkegaard y en Heidegger, deportado a un campo de concentración alemán.

En 1940 se inscribe en la facultad de Letras de la Universidad de Turín, en la que estuvo hasta 1943, momento en el que fue reclutado por el ejército y mandado primero a Ceva (Cuneo) y después a Pietralata (Roma), donde realizó la instrucción militar.

La vida partisana

Después del abandono que siguió al 8 de septiembre de 1943, Fenoglio en enero de 1944 se une primero a las formaciones partisanas. En un primer momento se enrola con los "rojos" de las Brigadas Garibaldi, pero pronto se une a los badogliani en el 1.º Gruppo Divisioni Alpine comandado por Enrico Martini "Mauri" y en la 2.ª Divisione Langhe comandada por Piero Balbo que operaba en las Langhe, entre Mango, Murazzano y Mombarcaro. Participó en la dramática batalla de Carrù y en la efímera experiencia de la Repubblica partigiana di Alba, independiente entre el 10 de octubre y el 2 de noviembre 1944.

La posguerra
Al finalizar la guerra, Fenoglio reemprende durante un breve período sus estudios universitarios antes de decidir, con gran disgusto de sus padres, dedicarse íntegramente a su actividad literaria. En mayo de 1947, como consecuencia de su gran conocimiento de la lengua inglesa, fue contratado como representante en el extranjero por una empresa vinícola de Alba. El trabajo, poco exigente, le permitió contribuir a la manutención familiar y dedicarse por completo a la escritura.

En 1949 publica su primer cuento, titulado Il trucco, firmado con el pseudónimo de Giovanni Federico Biamonti, en el Pesci rossi, boletín editorial de Bompiani. Ese mismo año presentó a Einaudi los Racconti della guerra civile y La paga del sabato, novela que obtiene un juicio muy favorable de Italo Calvino.

En 1950 se reúne en Turín con Elio Vittorini, que estaba preparando para Einaudi la nueva colección "Gettoni", pensada para dar cabida a los escritores noveles; en esa misma reunión Fenoglio conoce personalmente a Calvino, con quien había mantenido hasta ese momento una cordial correspondencia y a Natalia Ginzburg.

Animado por Vittorini, revisa La paga del sabato y realiza una nueva versión, pero en septiembre abandona definitivamente esa novela para realizar una recopilación de doce cuentos, alguno de ellos ya incluidos en los Racconti della guerra civile.

En 1952 la recopilación de cuentos apareció, en la colección "Gettoni", con el título de I ventitré giorni della città di Alba. El siguiente año Fenoglio completó la novela breve La malora, publicada en agosto de 1954.

Al mismo tiempo, siguió con su intensa actividad como traductor del inglés: en 1955 se publica en la revista Itinerari la traducción de Balada del viejo marinero de Samuel Taylor Coleridge. Al mismo tiempo, inició una extensa novela acerca de los años 1943-1945, que presentó a la lectura del editor Garzanti en el verano del 1958.

En abril de 1959 se publica, en la colección "Romanzi Moderni Garzanti", Primavera di bellezza; firmó con Livio Garzanti un contrato de cinco años para publicar sus originales inéditos. Ese mismo año recibe el premio "Prato" y se pone de nuevo a escribir una novela con argumento partisano.

En 1961, Calvino le animó a recopilar sus nuevas historias para presentarlas al premio internacional "Formentor", se puso a trabajar en la colección Racconti del parentado; como consecuencia de la firma del contrato con Einaudi, aceptó publicar la novela de Un giorno di fuoco. La publicación se paralizó: Garzanti reivindicó los derechos y las dos editoriales fueron incapaces de llegar a un acuerdo.

Empieza a escribir Epigrammi y una nueva serie de cuentos, al mismo tiempo inicia una colaboración como guionista cinematográfico, especializado en temas campesinos.

Su vida privada
En 1960 se casa civilmente con Luciana Bombardi, a la que conoció una vez finalizada la guerra, realizaron el viaje de novios a Ginebra.

Su hija Margherita nace el 9 de enero de 1961; Fenoglio escribe dos cuentos breves que le dedica, La favola del nonno y Il bambino che rubò uno scudo.

La enfermedad y la muerte

En el invierno de 1959–1960, en una revisión médica, le detectan una enfermedad respiratoria, con complicaciones en forma de asma bronquial, que le aqueja a lo largo de ese año y degenera en pleuresía, a causa de su excesivo consumo de tabaco.

En 1962, mientras se hallaba en Versilia para recoger el premio "Alpi Apuane" concedido por la novela Ma il mio amore è Paco, tiene una crisis de hemoptisis. Regresa precipitadamente a Bra, donde le diagnostican una forma de tuberculosis con complicaciones respiratorias.

Se traslada durante un breve período (septiembre y octubre) a Bossolasco, a 757 metros de altitud, dedicando el tiempo a leer, escribir y recibir la visita de sus amigos. Pero pronto recae gravemente de su enfermedad y es ingresado en el hospital, primero en Bra y posteriormente en Le Molinette, hospital principal de Turín, donde se le diagnostica un cáncer en los pulmones. Todos los tratamientos resultan inútiles: en pocos meses el escritor empeora irreversiblemente. Durante su lenta agonía, se vio obligado a comunicarse a través de un pedazo de papel, debido a la traqueotomía que le realizaron por sus problemas respiratorios.

Muere dos días después de entrar en coma, la noche del 18 de febrero de 1963; y es enterrado, en una ceremonia civil, en el cementerio de Alba, con unas pocas palabras pronunciadas frente a su tumba por el sacerdote don Natale Bussi, amigo y antiguo profesor del liceo.

Su novela más conocida, Il partigiano Johnny, fue publicada póstumamente en 1968.

En 2001 se constituyó en Mango el recorrido literario titulado "Il paese del partigiano Johnny". Otros recorridos inspirados en Fenoglio se constituyeron en Murazzano y en San Benedetto Belbo, lugar donde están ambientadas algunas de sus novelas de las Langas, las más intensas y significativas, como Una questione privata y La paga del sabato.

El 10 de marzo de 2005, la Universidad de Turín le concedió la "Laurea ad honorem" por las Letras de la Memoria, reconocimiento póstumo a su obra literaria, gran parte de ella publicada después de su muerte.

Obra
 I ventitré giorni della città di Alba, Einaudi, Turín, 1952
 La malora, Einaudi, Turín, 1954
 Primavera di bellezza, Einaudi, Turín, 1959
 Un giorno di fuoco, Einaudi, Turín, 1963
 Una questione privata, Einaudi, Turín, 1963
 Il partigiano Johnny, Einaudi, Turín, 1968
 La paga del sabato, Einaudi, Turín, 1969
 Un Fenoglio alla prima guerra mondiale, Einaudi, Turín, 1973
 L'affare dell'anima e altri racconti, Einaudi, Turín, 1980
 La sposa bambina, Einaudi, Turín, 1988
 L'imboscata, Einaudi, Turín, 1992
 Appunti partigiani 1944-1945, Einaudi, Turín 1994
 Quaderno di traduzioni, Einaudi, Turín, 2000.
 Lettere 1940-1962, Einaudi, Turín, en colaboración con la Fondazione Ferrero di Alba, 2002
 Una crociera agli antipodi e altri racconti fantastici, Einaudi, Turín, 2003
 Epigrammi, Einaudi, Turín, 2005
 Tutti i racconti, Einaudi, Turín, 2007

Edición en español
 La ruina, Bassarai Ediciones, ISBN 978-84-89852-23-5, 2000
 Pero mi amor es Paco, Arci Solidarietà Cesenate, ISBN 88-88405-13-5, 2002
 Un asunto privado, Ediciones Barataria, ISBN 978-84-95764-26-3, 2005
 La mala suerte, Huerga y Fierro Editores, ISBN 978-84-8374-588-5,  2006
 La paga del sábado, Ediciones Barataria, ISBN 978-84-95764-50-8, 2007
 El partisano Johnny, Sajalín, ISBN 978-84-940627-2-8, 2013

Enlaces externos

  Centro de estudios « Beppe Fenoglio »

Traductores de Italia del siglo XX
Escritores en italiano
Dramaturgos de Italia del siglo XX
Novelistas de Italia del siglo XX
Miembros de la resistencia italiana
Antifascistas de Italia
Fallecidos por cáncer de pulmón en Italia
Nacidos en Alba (Italia)
Fallecidos en Turín

Beppe Fenoglio


Ernst Vollert (* 27. Juli 1855 in Jakobshagen, Pommern; † 12. April 1931 in Berlin) war ein deutscher Verlagsbuchhändler.

Leben und Wirken

Nach Besuch der höheren Bürgerschule in Stargard absolvierte er ab 1869 eine vierjährige buchhändlerische Lehrzeit im gleichen Ort. Anschließend betätigte er sich im Sortimentsbuchhandel in Berlin und in Bromberg. 1882 wechselte er zum Verlagsbuchhandel und wurde Kollektivprokurist im Verlag von Paul Parey in Berlin, der speziell auf Landwirtschaft und Naturwissenschaften ausgerichtet war. 1888 folgte sein Einsatz als Geschäftsführer, 1891–1928 als Mitinhaber (neben Paul Parey) der Weidmannschen Verlagsbuchhandlung, die sich vorrangig der Altertumswissenschaft widmete. Dazu gehörte neben den Handbüchern für die klassische Altertumswissenschaft die verlegerische Betreuung der Monumenta Germaniae Historica, der Monumenta Germaniae Paedagogica, der Regesta Pontificum Romanorum, des Codex Theodosianus sowie der Göttingischen Gelehrten Anzeigen. Dazu konnte 1903 noch R. Gaertners Schulbücherverlag übernommen werden.

Vollert war Mitglied des Vereins jüngerer Buchhändler Krebs (1884–1886 als Vorsitzender), der Vereinigung der Berliner Mitglieder des Börsenvereins (1894 als Vorsitzender), der Korporation der Berliner Buchhändler (1900–1905 und 1912–1917 als Vorsitzender) sowie des Börsenvereins der Deutschen Buchhändler zu Leipzig (1907–1910 als Vorsitzender). Außerdem war er Mitglied der Preußischen Literarischen Sachverständigenkammer. Für seine Verdienste um die Wissenschaft wurde ihm 1902 von der Universität Halle-Wittenberg die philosophische und 1924 von der Universität Heidelberg die juristische Ehrendoktorwürde verliehen. Weiterhin wurde er 1922 von der Berliner Akademie der Wissenschaften mit der silbernen Leibniz-Medaille geehrt.

Ernst Vollert starb 1931 im Alter von 75 Jahren in Berlin und wurde auf dem Alten St.-Matthäus-Kirchhof in Schöneberg beigesetzt. Im Zuge der von den Nationalsozialisten 1938/1939 durchgeführten Einebnungen auf dem Friedhof wurden Vollerts sterbliche Überreste auf den Südwestkirchhof Stahnsdorf bei Berlin umgebettet. Sein dortiges Grab ist erhalten geblieben.

Schriften
 Die Bestellanstalt für den Berliner Buchhandel. Festschrift, Berlin 1893. Digitalisierung: Zentral- und Landesbibliothek Berlin, 2020. URN urn:nbn:de:kobv:109-1-15415069
 Die Korporation der Berliner Buchhändler. Festschrift, Berlin 1898. Digitalisierung: Zentral- und Landesbibliothek Berlin, 2020. URN urn:nbn:de:kobv:109-1-15418717
 Paul Parey. In: Biographisches Jahrbuch und Deutscher Nekrolog, Bd. 6, 1901 (1904), S. 479–481
 Ernst Vollert. In: Gerhard Menz (Hrsg.): Der deutsche Buchhandel in Selbstdarstellungen, Bd. 1, S. 205–226 (mit Portraitfoto)
 Die Weidmannsche Verlagsbuchhandlung in Berlin 1680–1930, Berlin 1930

Literatur
 Georg Wenzel: Deutscher Wirtschaftsführer. Lebensgänge deutscher Wirtschaftspersönlichkeiten, Hamburg-Berlin-Leipzig 1929

Weblinks

Einzelnachweise

Verleger (Berlin)
Verleger (19. Jahrhundert)
Verleger (20. Jahrhundert)
Ehrendoktor der Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg
Ehrendoktor der Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg
Träger der Leibniz-Medaille
Deutscher
Geboren 1855
Gestorben 1931
Mann

Ernst Vollert (Verleger)


Fričkovce este o comună slovacă, aflată în districtul Bardejov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 740 de locuitori. Se învecinează cu comuna .

Istoric
Localitatea Fričkovce este atestată documentar din 1427.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Fričkovce


Karayonca, Tunceli ilinin Ovacık ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Yerleşiminden 1530 yılı tahririnde, Pardi adıyla Çemişgezek sancağının Ovacık nahiyesine bağlı bir köy olarak bahsedilmektedir. Köyün eski adı olan "Pardi" olup Ermenicede "kavaklı" anlamına gelmektedir. 1955 yılı nüfus sayımında da "Pardi" adıyla yer alan yerleşim, 1960 yılı nüfus sayımından itibaren günümüzdeki adıyla kayıtlarda yer almaya başlamıştır.

Coğrafya
Tunceli iline 82 km, Ovacık ilçesine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Ovacık belde ve köyleri

Karayonca, Ovacık


Punk Royal er en dokumentarfilm fra 2006 instrueret af Robin Schmidt, Niels David Rønsholdt efter manuskript af Robin Schmidt.

Handling
»Punk Royal - et brand på røven« er et ungt dansk tøjdesign firma, som på kort tid har gennemgået en turbulent udvikling. Igennem tre år følger filmen, hvordan de tre mennesker bag ideen bliver til trendsættere, og hvordan deres hippieforetagende med noget muggent militærtøj i en lille kælderbutik i København udvikler sig. På rekordtid sælger de tøj i det meste af Europa, og snart er de klar til at blive lanceret i USA. Pludselig handler det ikke om at printe og designe nogle få stykker tøj efter lyst. Det drejer sig om at levere store mængder af fejlfrit tøj til aftalt tid. Nu skal det vise sig, om de kan overleve i en benhård modeverden, hvor der er kort fra succes til fiasko. Martin, Mette og Cibo har tilsammen en magi som et orkester, der svinger og får succes. Hvis man skifter det ene medlem ud, kan det hele falde til jorden.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2006

Punk Royal


Alexandru Oprea () a fost un scriitor, critic și istoric literar român. A fost membru al Uniunii Scriitorilor din România.

Biografie
A fost fiul lui Gheorghe Oprea și al Elenei, agricultori. A urmat cursurile școlii primare în Gorunești  (1939 - 1942) și ale Liceului Frații Buzești din Craiova (1943 - 1950).

A lucrat ca reporter la ziarul Înainte din Craiova (februarie - septembrie 1950). A studiat la Școala de Literatură și Critică Literară "Mihai Eminescu" din București (1950 - 1952), la Institutul Maxim Gorki din Moscova (1952 - 1955) și la Facultatea de Filosofie (secția ziaristică) a Universității din București (1955 - 1959).

Din iulie 1952, a fost redactor apoi șef de secție al revistei Viața românească până în 1957. Între 1961 și 1966 a fost redactor-șef adjunct al revistei Luceafărul, apoi redactor-șef adjunct al revistei Gazeta literară (până în 1968).

A lucrat ca adjunct al lui Perpessicius la Muzeul Literaturii Române (între 1968 - 1971) și la revista Manuscriptum (1970 - 1971), Din octombrie 1971 până în 1983 a fost la conducerea Muzeului și a revistei.

A debutat cu monografia Panait Istrati (publicată în 1965). Au urmat primul volum de articole de critică literară Mișcarea prozei în 1967 și Cinci prozatori iluștri, cinci procese literare în 1971.

Alexandru Oprea a scris prefața unor volume ca Rabindranath Tagore - Ghirlanda dragostei (1961); P. Istrati - Chira Chiralina; Moș Anghel; Ciulinii Bărăganului (1962) sau Guo Moruo - Ospățul lui Confucius (1965).

Lucrări scrise
 Panait Istrati, București, 1964. Volum republicat în 1976 și 1984.
 Mișcarea prozei. București, 1967;
 Cinci prozatori iluștri, cinci procese literare. București, 1971;
 Panait Istrati. Un chevalier errant moderne. Dossier de la vie et de I'oeuvre, București, 1973;
 Mitul faurului aburit. Excurs în atelierul prozatorilor romani moderni. București, 1974;
 Incidente critice. București, 1975;
 Panait Istrati. Dosar al vieții și al operei, București, 1976 (ed. II, 1984);
 J. Rousseau și Tolstoi în căutarea vârstei de aur. București, 1978 (cu Galina Oprea);
 Studiu introductiv - Mateiu I. Caragiale - un personaj. Dosar al existentei, București, 1979;
 Fata nevăzută a literaturii. Eseutr. București, 1980;
 Dialoguri. Contribuții la valorificarea moștenirii clasice și romantice în literatura română și germană - Dialoge. Zur Rezeption der Klassischen und Romantischen deutschen und rumanischen Literatur.   București și Weimar, 1982;
 În căutarea lui Eminescu - gazetarul. București, 1983.

Premii
În 1964 a primit Premiul Uniunii Scriitorilor pentru monografia sa Panait Istrati.

În 1977 i s-a oferit Premiul Perpessicius din partea revistei Manuscriptum precum și Diploma de onoare pentru contribuția adusă la editarea volumului II - Proză literară de Mihai Eminescu.

În 1980 a primit premiile Timotei și Perpessicius pentru contribuția adusă la editarea Operelor lui Mihai Eminescu; Publicistica IX (1870-1877).

Note

Bibliografie
 L. Baconski, Marginalii critice și istorico-literare, 1968;
 M. Ungheanu, Campanii, 1970;
 Perpessicius, Lecturi intermitente, 1971;
 Al. George, La sfirsitul lecturii, I, 1973;
 Al. Piru, Reflexe și interferente, 1974;
 F. Firan, De la Macedonski la Arghezi, 1975;
 I. Vlad, Lecturi constructive. 1975;
 S. Cioculescu, Itinerar critic, II, 1976;

Legături externe

Nașteri în 1931Decese în 1983
Scriitori români din secolul al XX-lea
Istorici literari români
Critici literari români
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România

Alexandru Oprea


113355 Gessler este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
113355 Gessler este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Robert D. Matson. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,96 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 9,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 113001-114000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

113355 Gessler


An Carex stipitinux in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Baron Clarke ngan Adrien René Franchet. An Carex stipitinux in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex stipitinux


est un film d'épouvante italien réalisé par Umberto Lenzi sorti directement en vidéo en 1989.

Synopsis
Un groupe de spéléologues mène une expérience sur la durée maximale de séjour d'un homme en solitaire sous terre. Le chercheur Maurizio a déjà passé un temps record dans une grotte et s'apprête à remonter à la surface quand il est soudain la proie d'étranges visions : icônes pleurant du sang, serpents, un rite d'eucharistie qu'assombrit un nuage noir... À ce moment-là, le contact avec l'extérieur est interrompu, et les scientifiques se précipitent à son secours.

Pendant ce temps, deux archéologues, Laura et Theo, mènent une enquête sur les ruines d'un ancien monastère. La jeune fille veut, entre autres, explorer le sous-sol. Elle apprend que l'abbaye voisine, surnommée l'« abbaye maudite », a été incendiée en 1289.

Sous le sol, Laura découvre un passage vers la crypte de l'abbaye. En plus des tombes, il y a une tablette de pierre avec une inscription latine qui indique que sept moines hérétiques ont été enterrés vivants ici. Cependant, ils seront ressuscités après sept siècles afin de tuer sept membres d'une tribu hérétique. Alors que la jeune fille parvient à enregistrer ce qu'elle lit sur un magnétophone, elle se fait assassiner à coups de hache.

Fiche technique
 Titre original italien :
 Réalisation : Umberto Lenzi
 Scénario : Olga Pehar, Umberto Lenzi
 Photographie : Sandro Mancori
 Montage : Vanio Amici
 Musique :
 Décors : Dario Nicholi
 Effets spéciaux :
 Maquillage : Gabriella Trani
 Production : Luigi Nannerini, Antonino Lucidi
 Sociétés de production : Alpha Cinematografica
 Pays de production :
 Langue originale : italien
 Format : Couleur - 1,33:1 - Son mono - 35 mm
 Durée : 90 minutes ()
 Genre : Épouvante
 Dates de sortie :
 Italie :

Distribution
Barbara Cupisti : Erna
Pietro Genuardi : Paul Brandini
Lorenzo Majnoni : Manfred
Giacomo Rossi Stuart :  Jones
Gaetano Russo : Maurizio Fesner
Andrea Damiano : L'archéologue Laura Benson
Mario Luzzi : Teo
Paul Müller : Simone Pietro di Reims

Production et diffusion
Alors que le cinéma était en crise en Italie à la fin des années 1980, de nombreux réalisateurs se sont tournés vers la diffusion télévisuelle ou directement en vidéocassette. Le producteur Carlo Alberto Alfieri a l'idée d'une série de films de différents réalisateurs réunis dans le projet I maestri del thriller. Il présente le projet à Luciano Martino, qui le rejette, puis passe un accord avec la Scena International d'August Caminito. La société de ce dernier a ensuite contacté Distribuzione Alpha Cinematografica et Cine Duck et a vendu les droits de télévision de la série à Reteitalia, qui refuse de les diffuser en raison de leur trop grande violence. Les huit films sortent alors en vidéocassette dans le coffret Lucio Fulci presenta distribué par Formula Home Video. Alfieri a poursuivi la société en justice, car il possédait les droits sur le marché de la vidéo. Formula a fait faillite et Avo Film a acheté les droits et les a réédités en VHS et DVD. Comme aucun de ces films n'a été soumis à la commission de censure, toute sortie en salle est exclue.

Des dix films qui devaient composer la série, seuls huit sont finalement sortis : Hansel e Gretel de ,  de ,  d'Andrea Bianchi,  de ,  de Mario Bianchi, Soupçons de mort et Les Fantômes de Sodome de Lucio Fulci et Le porte dell'inferno de Lenzi. Le budget pour chacun des films est entre  et .

Notes et références

Liens externes

Film sorti directement en vidéo
Film italien sorti en 1989
Film réalisé par Umberto Lenzi
Film d'horreur italien
Film en italien
Film sur la spéléologie

Le porte dell'inferno


This is a list of cities and towns in Mozambique:

Angoche
Beira
Bilene
Catandica
Chibuto
Chicualacuala
Chimoio
Chinde
Chokwé
Cuamba
Dondo
Gurúè
Inhambane
Lichinga
Manica
Maputo (Capital)
Marracuene
Matola
Maxixe
Moatize
Moçambique
Mocímboa da Praia
Mocuba
Montepuez
Mueda
Naamcha
Nacala
Nampula
Palma
Pemba
Ponta d'Ouro
Quelimane
Tete
Vilankulo
Xai-Xai
Zavala

See also
List of cities in Mozambique by population

Cities
Mozambique

List of cities in Mozambique


NGC 6716 je otvoreni skup u zviježđu Strijelcu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6716
  Auke Slotegraaf: NGC 6716 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 6716  DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6700 - 6749

6716

NGC 6716


Jashia Judith Luna Alfaro (* 28. Dezember 1979 in Guadalajara) ist eine ehemalige mexikanische Wasserspringerin. Sie startete sowohl im 3-m-Kunstspringen als auch im 10-m-Turmspringen sowie im Synchronspringen. Luna nahm an insgesamt drei Olympischen Spielen teil.

Ihre erste internationale Meisterschaft bestritt Luna bei der Weltmeisterschaft 1998 in Perth. Zwei Jahre später startete sie bei den Olympischen Spielen in Sydney. Vom 3-m-Brett verpasste sie als 19. den Einzug ins Halbfinale knapp, mit María Alcalá belegte sie im 3-m-Synchronspringen Rang sechs. Im Jahr 2003 nahm sie in Santo Domingo erstmals an den Panamerikanischen Spielen teil. Vom 3-m-Brett wurde sie Achte, vom 10-m-Turm Siebte. Ein Jahr später bestritt Luna in Athen ihre zweiten Olympischen Spiele. Vom 3-m-Brett verpasste sie als 20. erneut den Einzug ins Halbfinale, vom 10-m-Turm qualifizierte sie sich jedoch für das Halbfinale, wo sie Rang 13 errang. Zudem startete sie mit Paola Espinosa erstmals im 10-m-Synchronspringen, das Duo erreichte im Finale Rang fünf. Ihre erfolgreichste Weltmeisterschaft bestritt Luna 2005 in Montreal. Mit Espinosa startete sie in beiden Synchronwettbewerben, vom 3-m-Brett wurde das Duo Vierter, vom 10-m-Turm Sechster. Bei der Weltmeisterschaft 2007 in Melbourne konnte das Duo mit Rang sieben im 10-m-Synchronspringen erneut eine gute Platzierung erreichen.

Luna qualifizierte sich beim Weltcup in Peking knapp für ihre dritten Olympischen Spiele. Sie startete bei den Spielen nur im Einzel vom 3-m-Brett, erreichte das Halbfinale und belegte am Ende Rang 16. Im Anschluss beendete Luna ihre aktive Karriere.

Weblinks

 Ergebnisübersicht auf the-sports.org (englisch)

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2004
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Wasserspringer (Mexiko)
Olympiateilnehmer (Mexiko)
Mexikaner
Geboren 1979
Frau

Jashia Luna


En anderledes dreng er en dansk dokumentarfilm fra 2013, der er instrueret af Ulrik Wivel.

Handling
Da Alexander fylder 18 år, flytter han hjemmefra og skal for første gang klare sig selv. I fødselsdagsgave forærer hans bror ham en rejse - de skal sammen til Barcelona. Men det kan godt være lidt af en udfordring, når man som Alexander er autist.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2013

Dokumentarfilm fra Danmark

En anderledes dreng


Alberto Gómez es un actor y escritor venezolano de telenovelas. Nació el 10 de abril de 1964 en Caracas. Ha realizado su carrera en la televisión para Televisa, Venevisión, Telemundo, TV Azteca, Radio Caracas Televisión y Univision, más conocido por su telenovela Gata salvaje.

Trayectoria

Historias originales
 Siempre tuya Acapulco (2014)
 Corazón apasionado (2012)
 Natalia del mar (2011-2012)
 Alma indomable (2009-2010)
 Valeria (2008)
 Acorralada (2007)
 Ángel rebelde (2004)
 Rebeca (2003)
 Gata salvaje (2002-2003)
 Secreto de amor (2001-2002)
 Hechizo de amor (2000)
 Como tú ninguna (1994-1995) (con Carlos Romero)

Adaptaciones
 Última parte de Amores verdaderos (2013)
 Mar de amor (2009-2010)
 Marina (2006-2007)
 Primera parte de El amor no tiene precio (2005-2006)
 El amor las vuelve locas (2005)
 Primera parte de ¡Vivan los niños! (2002-2003)
 Segunda parte de Carita de ángel (2000-2001)
 Alma rebelde (1999)
 Segunda parte de Nunca te olvidaré (1999)
 Segunda parte de Gotita de amor (1998)
 Más allá de... La usurpadora (1998)
 Preciosa (1998)
 El alma no tiene color (1997)
 Todo por tu amor (1997)
 Segunda parte de Marisol (1996)
 Final de María la del barrio (1995-1996)
 Peligrosa (1994-1995)
 Rosangélica (1993)
 Cara sucia (1992)
 La mujer prohibida (1991-1992)
 El engaño (1990)
 Abigaíl (1988-1989)
 La muchacha del circo (1988)
 Primavera (1987-1988)

Nuevas versiones reescritas por otros
 El vuelo de la victoria (2017)
 A Love to Remember (2015)
 Amor sin condiciones (2006)

Referencias

Enlaces externos

Autores de telenovelas de Venezuela
Autores de telenovelas de México

Alberto Gómez (escritor)


Creozotul este un lichid uleios, de culoare gălbuie până la închisă, cu miros puternic, obținut în urma distilării gudroanelor de lemn (creozotul de lemn) și a gudroanelor de cărbune (creozotul de cărbune). Creozotul de lemn (mai deschis la culoare) se folosește în medicină ca antiseptic și expectorant, iar cel de cărbune (închis la culoare) se folosește pentru conservarea cherestelei. Creozotul conține fenoli și crezoli și este cancerigen.

Vezi și
 Gudron de lemn
 Gudron de cărbune

Referințe

Legături externe

Amestecuri de substanțe
Carcinogeni

Creozot


Romina Bressan, talijanska automobilistica, koja se natjecala u hrvatskim natjecanjima. Članica AK Buzet Autosport.  Bila je 2018. na Grobniku u HAKS-ovom kupu Formule driver pobjednica u konkurenciji vozačica i te je godine bila ukupna pobjednica sezone u konkurenciji vozačica. Triput je uzastopce bila najuspješnija vozačica u HAKS-ovom kupu Formule driver, 2016., 2017. i 2018.godine. Godine 2018. u konkurenciji s muškarcima bila je treća u ukupnom poretku HAKS-ova kupa Formule driver u klasi 9, od čega je dvaput bila treća i dvaput četvrta. U konkurenciji vozačica na istom natjecanju 2018. četiri je puta bila najbolja i jednom druga. Godine 2019. bila je peta u ukupnom poretku Formule driver u klasi 9, od čega je jednom bila četvrta, a od boljeg plasmana u ukupnom poretku ostala je zbog nenastupanja u utrci na Limskom kanalu i odustajanja na Grobniku. Veljače 2019. AK Buzet Autosport dodijelio joj je posebno priznanje kao zaslužnoj pojedinki.

Izvori

Talijanski automobilisti

Romina Bressan


Beaumys Castle eller Beams Castle var en befæstet herregård fra 1300-tallet i Swallowfield countiet Berkshire i England.

Historie
Beaumys Castle blev givet til sir Nicholas de la Beche in 1335. De la Beche fik licens til at lave krenelering i 1338, og stedet blev ombygget til en befæstet herregård. Fæstningen var rektangulær og beskyttet af jordvolde på omkring 130 x 110 m og omgivet af en voldgrav med vand. Adgangen foregik via en indgang mod nordvest.

De la Beche døde og efterlod borgen til sin kone, Margery, som giftede sig med Thomas Arderne. Ved Ardernes død i 1347 brød John de Dalton og en mindre gruppe ind i borgen og dræbte Michael de Poynings, en betydningsfuld adelsmand. De skræmte Lionel, søn af Edward 3., der boede der, og herudover stjal de varer for 1.000 pund og tvang den rige enke, Margery, til at gifte sig med John.

Herregårdens jorder blev delt i 1420. De tilbageværende jordvolde er et scheduled monument.

Bibliografi
 MacKenzie, James Dixon. (1896/2009) The Castles of England: Their Story and Structure. General Books LLC. .

Referencer

Eksterne henvisninger
 Investigation History

Slotte i Berkshire

Beaumys Castle


Vanilin, kimyada 4-hidroksi-3-metoksibenzaldehid ismiyle bilinen, tabii olarak vanilyanın meyvesinde glikozit halinde bulunan hoş kokulu bir madde. İğne kristaller halinde, renksiz, ergime noktası 82 °C olan bu aromatik bileşik, alkolde, eterde ve yağlarda soğukta dahi çok iyi çözünür fakat kaynar suda çok az çözünür. Kapalı formülü C8H8O3 olan vanilinde hidroksi(-OH) ve karbonil(-C=O) grupları bulunmaktadır. Vanilya bitkisinden elde edildiği gibi sentetik olarak da elde edilir.

Aromalar
Kozmetik kimyasalları
Aldehitler
Fenoller
Doğal fenoller

Vanilin


USR-PLUS a fost numele oficial al partidului Uniunea Salvați România înainte de congresul din 1 octombrie 2021. Înainte de unificarea USR cu PLUS, alianța formată de acestea era numită tot USR-PLUS. Alianță electorală înființată la 2 februarie 2019 între partidele Uniunea Salvați România (USR) și Partidul Libertate, Unitate și Solidaritate (PLUS), inițial numită Alianța 2020 USR-PLUS, a fost fondată pentru a candida împreună la alegerile europarlamentare din 26 mai 2019. Ulterior, cele două partide au decis semnarea unui protocol de alianță politică și pentru alegerile prezidențiale din noiembrie 2019.

Începând cu sfârșitul lunii iunie 2020, alianța electorală a devenit una politică. USR și PLUS au decis să demareze negocierile pentru fuziune, iar pe 15 august, în urma congresului de fuziune dintre USR și PLUS, cele două partide au decis să fuzioneze în mod oficial, prin absorbția PLUS în USR. La 16 aprilie 2021 Curtea de Apel București a aprobat fuziunea. De altfel, partidul a ținut la începutul lunii octombrie un congres pentru alegerea unei noi conduceri unde Dacian Cioloș a fost ales să devină singurul președinte al partidului. La același congres, 24 de membrii ai Biroului Național Politic al partidului, au fost aleși iar delegații de la congres au votat să conserve numele de Uniunea Salvați România ca nume legal al partidului, eliminând dispozițiile din protocolul de fuziune care recomandă schimbarea numelui în USR PLUS.

Istoric

Dan Barna și Dacian Cioloș, ca lideri ai Alianței au declarat în februarie 2019 că cele două părți au ajuns la un acord de a participa pe liste comune la alegerile europene și că proiectul a fost un prim pas către un eventual succes în alegerile parlamentare din 2020.

La 7 martie 2019, Biroul Electoral Central (BEC) a respins cererea de înscriere a Alianței 2020 USR PLUS pentru alegerile europarlamentare motivând că în Registrul partidelor politice, Dan Barna și Dacian Cioloș nu figurează ca președinți ai celor două formațiuni politice. Dan Barna a fost ales președinte al USR în octombrie 2017, iar Dacian Cioloș a fost ales președinte PLUS în februarie 2019. Ambele partide au solicitat înregistrarea președinților la Tribunalul București, dar până la înscrierea Alianței nu primiseră o decizie definitivă. Deputatul Nicușor Dan, fost președinte al USR, a susținut că "am găsit, împreună cu echipa juridică, soluția care să îmi permită să contrasemnez în mod legal protocolul Alianței USR PLUS" La 8 martie, Înalta Curte de Casație și Justiție a admis contestația USR PLUS la decizia BEC de a nu permite înregistrarea alianței.

Sloganul ales al Alianței este "Fără hoție ajungem departe".

În data de 15 august 2020, cele două formațiuni ale Alianței (Uniunea Salvați România și Partidul Libertate, Unitate și Solidaritate) au susținut un congres online în care s-a decis fuziunea celor două formațiuni politice. Noua formațiune se va numi USR până la hotărârea tribunalului după care în cadrul unui nou congres noua formațiune va adopta numele de USRPLUS și va fi condusă de copreședinții Dan Barna și Dacian Cioloș.

Ambele partide, USR și PLUS, oficial și legal au fuzionat într-un singur partid la 16 aprilie 2021 după aprobarea Curții de Apel București. În plus, s-a spus că partidul se pregătește pentru un nou congres, probabil organizat în toamna anului 2021, pentru a vota o singură conducere, Barna și Cioloș anunțând că vor participa amândoi la acest vot.

La începutul lunii octombrie 2021, Dacian Cioloș a fost ales președinte al partidului în congres. Ulterior, au fost aleși cei 24 de membri ai Biroului Național Politic, iar numele partidului politic s-a schimbat înapoi în Uniunea Salvați România, în consecință renunțând la "USR PLUS" ca un nume.

Alegerile europarlamentare 2019

Pe 4 aprilie 2019, Alianța 2020 USR PLUS și-a prezentat, în cadrul unei conferințe de presă, programul electoral pentru alegerile europarlamentare. Oferta electorală a alianței vizează patru teme principale: "Justiție și protejarea drepturilor românilor în UE", "Bunăstarea societății: sănătate, educație, măsuri anti-sărăcie", "Prosperitate europeană acasă, în România" și "Politica externă și de securitate". Printre promisiunile alianței se află crearea unui MCV european aplicabil, aderarea României la Spațiul Schengen, dar și modificări în educație, agricultură și infrastructură. USR+PLUS sprijină, de asemenea, aderarea Republicii Moldova la UE. Dacă programul alianței a pus accent pe priorități și obiective ale candidaților pentru Parlamentul European, în cadrul discursurilor din fața susținătorilor de la mitingurile electorale mesajul a avut un accent centrat pe politica internă, pe lupta cu puterea guvernamentală.

Cu ocazia Summit-ului european de la Sibiu de pe 9 mai, Dacian Cioloș a avut o întâlnire cu Emmanuel Macron, președintele Franței, o întâlnire care s-a axat pe o discuție privind realizarea unui nou grup politic în Parlamentul European după alegerile din 26 mai.

În timpul campaniei electorale, alianța a organizat două reuniuni electorale majore la care au participat ambii lideri ai alianței, pe 5 mai la Cluj-Napoca și 12 mai la Timișoara. La mitingul din 24 mai de la București a participat și Guy Verhofstadt, liderul ALDE din Parlamentul European, care a anunțat formarea unui nou grup proeuropean reformator de centru, alături de partidul La République en Marche! a lui Emmanuel Macron.

Rezultate electorale

Alegeri prezidențiale

Alegeri europarlamentare

Alegeri locale

Alegeri parlamentare

Note

Legături externe

 Site oficial

Alianțe politice din România
Fondări în 2019

USR PLUS


محمد توفيق رفعت باشا أول رئيس لمجمع اللغة العربية بالقاهرة وظل يشغل هذا المنصب حتى وفاته. ولد بالقاهرة، سنة 1870 (تقريبًا) وتوفي سنة 1944.

دراسته وعمله

التحق بمدرسة الألسن في عهدها الأول، ثم التحق بعد تخرجه منها مترجمًا بوزارة المعارف. ثم سافر إلى فرنسا لدراسة القانون بكلية إكس. ولما عاد إلى مصر عين مساعدًا للنيابة ثم قاضيًا. وفي عام 1907م عين مديرًا للإدارة القضائية بوزارة الحقانية (العدل)، ثم مستشارًا بمحكمة الاستئناف الأهلية. وفي سنة 1919م اختير وزيرًا للمعارف في وزارة نسيم باشا الأولى، فوزيرًا للمواصلات في وزارته الثانية ثم وزيرًا للمعارف في وزارة يحيى إبراهيم باشا فوزيرًا للخارجية في نفس الوزارة بعد تعديلها، وظل في مناصب الوزارة عدة مرات في عهود مختلفة إلى أن انتخب رئيسًا لمجلس النواب سنة 1931م، وظل انتخابه يتجدد حتى سنة 1934م.

والأستاذ توفيق رفعت من أوائل الذين اختيروا لعضوية مجمع اللغة العربية عند إنشائه، في سنة 1932م، بالمرسوم الملكي الصادر سنة 1933م، وكان أول رئيس له، وظل يشغل هذا المنصب حتى توفي في سنة 1944م.

وقد اشتهر بشغفه بالأدب وأنه كان يكتب الشعر ولاسيما قصائد المناسبات الرسمية. إلا أن شعره كان لنفسه ولم يكن يبغي نشره.

المنصاب الوزارية

مصادر

رؤساء مجمع اللغة العربية بالقاهرة
مواليد 1870
وزراء خارجية مصر
وزراء معارف مصريون
وزراء مواصلات مصريون
وفيات 1944
وفيات بعمر 73

محمد توفيق رفعت


Alþjóðaflugvöllur Changzhou Benniu (IATA: CZX, ICAO: ZSCG) (kínverska: 常州奔牛国际机场; rómönskun: Chángzhōu Bēnniú Guójì Jīchǎng) er flughöfn Changzhou borgar í Jiangsu héraði í Alþýðulýðveldinu Kína. Hann er meginflughöfn borgarinnar sem býður upp á innlendar og alþjóðlegar tengingar. Hann er bæði flugvöllur fyrir borgaralegt flug sem og herflugvöllur.

Flugvöllurinn er staðsettur um 18 kílómetra norðvestur af miðborg Changzhou. Á honum er ein flugstöð fyrir borgaralegt flug bæði innanlandsflug og alþjóðlegt. Árið 2019 afgreiddi flugvöllurinn um 4.1 milljónir farþega og um 33.000 tonn af farmi.

Saga

Grunnur að flugvellinum var upphaflega byggður 1961. Árið 1985 var samþykkt að flugvöllurinn yrði notaður bæði fyrir hernaðarflug og til borgaralegra nota. Árið síðar var hann opnaður formlega fyrir farþega.

Líkt og með flesta alþjóðaflugvelli í Kína hefur flugvöllurinn verið margoft stækkaður, enda kominn yfir getu hvað varðar farþegafjölda. Hann hefur gengið í gegnum þrjár stóra áfanga endurbóta og stækkunar. Á árunum 1985 til 1986 var flugstöðvarbyggingin endurbyggð ásamt 2.200 metra flugbraut og flugsvæði. Annar stækkunaráfanginn var frá 1995 til 1996, með verulegri endurbyggingu og stækkun. Sá þriðji, frá 2009 til 2011, fól í sér lengingu flugbrautar í 3.400 metra, stækkun og endurnýjun flugvallarvega, flugstöðvarsvæðis og flugsvæðis. Ný 38.000 fermetra flugstöðvarbygging var opnuð 2011.

Sem stendur er flugvöllurinn opinn fyrir 26 innlendum og erlendum borgum, í hverri viku. Fyrirhugað er að fjölga tengingum verulega.

Samgöngur við flugvöllinn

Strætisvagnar og gott vegakerfi tengja flughöfnina við miðborg Changzhou og nærliggjandi svæði. Í uppbyggingu er Snarlestartenging borgarinnar við flugvöllinn.

Flugfélög

Á flugvellinum eru flugfélögin China Eastern Airlines, Shenzhen Airlines, Sichuan Airlines og China South Airlines þar umsvifamest. Meðal erlendra flugfélaga eru: Thai Lion Airlines, Vietjet Airlines, Vietnam Airlines, Nok flugfélagið og "Lao Aviation".

Flugleiðir

Flugvöllurinn býður meira en 20 flugleiðir til innlendra borga og sex erlendra borga. Flestir áfangastaðir eru innan Kína, en einnig eru alþjóðaflug frá Bangkok, Vientiane, Taípei, Hong Kong, Makaó, Osaka og fleiri staða.

Tölfræði

Tenglar

 Changzhou borg.
 Jiangsu hérað.
 Kínverskur vefur alþjóðaflugvallarins Changzhou Benniu
 Vefsíða Travel China Guide um Changzhou Benniu flugvöllinn.. Almennar upplýsingar, kort af flugvellinum, samgöngur almenningsvagna á flugvöllinn o.fl.

Heimildir

Tilvísanir

Flugvellir í Kína

Changzhou Benniu alþjóðaflugvöllurinn


Hızlı moda (fast fashion), en yeni, en son moda ürünleri, uygun fiyatlarla, alışveriş özgürlüğü ve heyecanı yaratacak tarzda şık mağazalarda müşteriyle buluşturmaktır.

Bütün dünya gibi Türkiye de bu global fast fashion akımından oldukça etkilenmiş, hazır giyim pazarı yabancı fast fashion perakendecilerin istilasına uğramış durumdadır. Avrupa'nın en büyük moda firması olan Marks&Spencer bile, İngiltere ve Avrupa hazır giyim pazarındaki pazar payını H&M, GAP ve Zara gibi yabancı fast fashion zincirlere kaptırmaya devam etmektedir. Mintel'in en son araştırma sonuçlarına göre, 2002 yılı rakamlarına göre avrupa'nın en büyük hazır giyim şirketleri şu şekilde sıralanmaktadır:

 M&S		5,9 milyar Avro
 C&A		4,9 milyar Avro (-% 5)
 H&M		4,7 milyar Avro (%91)
 Zara		3,2 milyar Avro (%146)
 Mango	 950 milyon Avro (%103)

1998-2002 yılları arasındaki büyüme miktarlarına bakıldığında %146 ile dünyanın en hızlı büyüyen moda firması İspanyol Zara olmuş, bunu %103 ile yine İspanyol Mango ve %91 ile İsveç firması H&M izlemiştir. Diğer taraftan M&S ve C&A pek çok Avrupa ülkesinden çekilmiş, aynı dönem içerisinde C&A %5 küçülmüştür.

Bugün, müşterinin nabzını her an elinde tutan, doğru ürünü, doğru zamanda, doğru fiyatta, doğru pazara sunan firmalar başarılı olmakta ve hızla büyümektedir. Her geçen gün tüketiciler daha da bilinçlenmekte, onları tatmin etmek daha da zorlaşmaktadır. Artık son kullanıcılar, giyim ve tekstil ürünlerinden daha yüksek kalite ve daha fazla görsel ve fonksiyonel performanslar talep eder hale gelmişlerdir. Tüketiciler her geçen gün moda ürünlerinde daha fazla çeşit ve alternatif aramaktadırlar. Bu durum üreticileri ve perakendecileri, bir taraftan model başına üretilecek sipariş miktarlarını düşürmeye, diğer taraftan model sayısının/çeşitliliğinin arttırılmasına itmektedir.

Moda
Moda tarihi
Tekstil terimleri

Hızlı moda


Anca Miruna Lăzărescu () este o regizoare și scenaristă de film germană de origine română.

Biografie

Anca Miruna Lăzărescu a emigrat, împreună cu familia sa, în Germania în 1990. A studiat la Academia de film și televiziune din München. A realizat filme documentare, comerciale, filme de scurt și lung metraj..

Premii, recunoaștere

Filmul său documentar Secretul Devei (Das Geheimnis von Deva) a fost premiat în 2007 cu Premiul pentru cel mai bun nou venit (Germania).

În 2012, la gala Premiilor Gopo, Anca Miruna Lăzărescu a primit Premiul Gopo pentru tânără speranță pentru regia filmului Apele tac, film care a fost și lucrarea sa de diplomă

Filmografie

 2004 — București - Berlin, film de scurt metraj, scenariu și regie
 2004 — Salma în două lumi (Salma in zwei Welten), scenariu și regie
 2007 — Secretul Devei (Das Geheimnis von Deva), film documentar, scenariu și regie
 2009 — A fost semnat(ă) o dată (Es wird einmal gewesen sein), scurt metraj, scenariul și regia
 2011 — Apele tac (Râul tăcut - Silent river), scenariul și regia, film examen de diplomă
 2016 — La drum cu tata (Die Reise mit Vater), lung metraj
 2017 — Glück ist für Weicheier, în post-producție
 2018 — Hackerville, serial, două episoade

Referințe

Legături externe

 Despre filmul La drum cu tata , debutul regizoral în filmul de lung metraj a regizoarei

Nașteri în 1979
Gopo pentru tânără speranță
Premiul Gopo pentru cel mai bun scurt metraj
Regizori de film germani
Regizori de film români
Scenariști germani
Scenariști români

Anca Miruna Lăzărescu


An Kyllinga echinata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sheila Spenser Hooper. An Kyllinga echinata in nahilalakip ha genus nga Kyllinga, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kyllinga

Kyllinga echinata


Maerua oblongifolia (syn. Maerua arenaria, Niebhuria arenaria) est un sous-arbrisseau boisé bas buissonnant parfois grimpant jusqu'à 2–3 mètres de haut, avec des racines et des feuilles épaisses, et des fleurs fortement parfumées, présent en Inde, au Pakistan, en Afrique et Arabie saoudite. En telugu, cette plante est connue sous le nom de Bhoochakra gadda (au Telangana) et également sous le nom de Bhoochakra dumpa (en Andhra Pradesh). En tamoul (Inde, TN), cette plante s'appelle Poomicchakkarai Kizhangu (பூமிச் சர்க்கரைக் கிழங்கு). Il s'agit d'un tubercule qui pousse naturellement dans les zones proches des fontaines, notamment dans les collines. Les tribus locales et d'autres collectent les tubercules, qui sont ensuite vendus dans de nombreuses villes indiennes comme snack.

Utilisation

La racine de la plante ressemble à la réglisse en apparence et en goût et possède des propriétés toniques et médicinales. La racine de cette plante, au goût de pulpe de noix de coco, est comestible et se mange avec du sucre. Le tubercule est médicinal et est utilisé dans la médecine traditionnelle indienne telle que la médecine Siddha, et est également consommé cru pour étancher la soif. La plante est également utilisée pour le traitement des morsures de serpent et des piqûres de scorpion.

Liens externes

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Capparaceae

Maerua oblongifolia


Drachmanns hus, Villa Pax, var Holger Drachmanns hjem i Skagen.

Drachmanns Hus er bygget 1828 af skolelærer Laurits Høm fra Vesterby Skole. Det ligger på Hans Baghs Vej i Vesterby i Skagen. Holger Drachmann købte det i 1902 og byggede det om til bolig og atelier. Han døbte det Pax. Efter Drachmanns død i januar 1908 var huset lejet ud til komponisten Hakon Børresen til 1909..

Drachmanns enke Soffi Drachmann solgte huset i 1910 til Komiteen for Drachmanns Hus paa Skagen, og det blev åbnet som museum i juni 1911. Størstedelen af inventaret, malerier og skitser stammer fra den tid, hvor Holger Drachmann boede i huset. Museet er åbent seks-syv måneder årligt.

Udvalg af Drachmanns malerier fra Drachmanns Hus
{|
|-valign="top"
|

Se også
 Drachmannlegatet

Eksterne henvisninger

 Drachmanns hus  - Officiel hjemmeside

Noter

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Skagen
Bindingsværksbygninger i Danmark
Kunstnerhjem i Danmark
Kunstmuseer i Danmark
Kunstnerkolonien i Skagen
Museer etableret i 1911
Litterære museer
Kultur i Skagen

Drachmanns Hus


Vera Alexeevna Karalli (în ; ) a fost o balerină, coreografă și actriță de film mut rusă în primii ani ai secolului al XX-lea.

Primii ani de carieră

Născută la Moscova, Karalli a absolvit în 1906 cursurile Școlii de Teatru din Moscova, sub conducerea renumitului profesor rus Aleksandr Gorski. Karalli a făcut turnee cu compania Ballets Russes a lui Serghei Diaghilev în 1909, precum și în 1919 și 1920. Ea a devenit după doi ani dansatoare solistă la Teatrul Bolșoi și balerină în 1915. Karalli a făcut frecvent pereche cu dansatorul Mihail Mordkin.

În 1914 Karalli a început o carieră actoricească de succes și a devenit una dintre primele vedete feminine ale cinematografiei rusești. Primul ei rol a fost în filmul Tî pomniș' li?  (Îți amintești?, 1914), regizat de Piotr Ceardînin, unde a jucat alături de actorul de succes Ivan Mozjuhin. În perioada 1914-1919 Vera Karalli a apărut în aproximativ șaisprezece filme mute rusești, inclusiv în adaptarea din 1915 a romanului Război și pace al lui Lev Tolstoi. Ultima ei apariție în film a fost într-o germană dramatic de presă intitulat Die Rache einer Frau (engleză titlu: O Femeie Răzbunare), în 1921. De multe ori aleasă ca actriță principală de către renumitul regizor Evgheni Bauer, Karalli este, probabil, cunoscută în special pentru interpretarea din adaptarea Posle smerti (După moarte, 1915) după Ivan Turgheniev în 1915 și pentru rolul Gizella în melodrama Umiraiușcii Lebed (Dying Swan, 1917).

Moartea lui Rasputin
Karalli a fost amanta Marelui Duce Dmitri Pavlovici al Rusiei și s-a spus că ar fi participat la conspirațiile pentru asasinarea lui Grigori Rasputin în decembrie 1916. Ea ar fi fost una dintre cele două femei prezente în palatul lui Felix Iussupov în noaptea uciderii lui Rasputin, cealaltă fiind Marianne Pistohlkors. Presupușii conspiratori de sex masculin nu le-au identificat niciodată în public pe cele două femei.

Exilul
După ce a fugit în Occident în urma Revoluției din Octombrie, Karalli a apărut pentru ultima dată în film, alături de Olga Engl și Franz Egenieff,  în drama germană Die Rache einer Frau (1921) regizată de Robert Wiene, fiind creditată "Vera Caroly".

În 1920 Karalli a participat la un mare concert caritabil organizat la Opéra Garnier din Paris, împreună cu cântăreața de operă și dansatoarea Maria Nikolaevna Kuznețova, având ca scop strângerea de fonduri pentru ajutorarea emigranților ruși săraci.

În anii 1920 Vera Karalli a predat balet la Kaunas (Lituania) și din 1930 până în 1935 a fost balerina principală a Operei Române din București. Din 1938 până în 1941 Karalli a trăit la Paris. Mai târziu s-a stabilit la Viena, unde a predat balet. Karalli a murit în orașul austriac Baden în 1972. Ea a fost înmormântată în Cimitirul Central din Viena.

Filmografie
 Ты помнишь ли? (Tî pomniș' li?)  (1914)
 Хризантемы (Hrizantemî)  (1914)
 Сорванец (Sorvaneț)  (1914)
 Драконовский контракт (Drakonovski kontrakt)  (1915)
 Счастье вечной ночи (Sceastie vecinoi noci)  (1915)
 Любовь статского советника (Liubov statskogo sovetnika)  (1915)
 Обожжённые крылья (Obojjenniîe krîlia)  (1915)
 Тени греха (Teni greha)  (1915)
 Наташа Ростова (Natașa Rostova)  (1915)
 Война и мир (Voina i mir)  (1915) (titlu englez: War and Peace)
 После смерти (Posle smerti)  (1915)
 Гриф старого борца (Grif starogo borța)  (1916)
 Набат  (Nabat)  (1917)
 Умирающий лебедь (Umiraiușcii Lebed)  (1917) (titlu englez: The Dying Swan)
 Король Парижа (Korol Parija)  (1917) (titlu englez: The King of Paris)
 Мечта и жизнь (Mecita i jizn)  (1918)
 La Nuit du 11 septembre  (1919)
 A Woman's Revenge (1921)

Note

Legături externe

 The Ballerina Gallery
 Andros On Ballet
 Danish Ballet Journal

Nașteri în 1889
Decese în 1972
Actrițe ruse
Balerine ruse

Vera Karalli


Seyyar satıcı; herhangi bir malı veya hizmeti sokakta gezerek ve bazen yüksek ses kullanarak satan kimse. Mallarını sabit bir noktada bekleyerek satanlara genellikle sokak satıcısı denir. Seyyar satıcılar malın cinsine, kütlesine ve gün içerisindeki satış hacmine bağlı olarak; traktör, at arabası, el arabası gibi çeşitli araçlardan yararlanabilirler. Dünyanın birçok ülkelerinde, özellikle Doğu, Asya, Kuzey Amerika ülkelerinde yaygındır. Seyyar satıcıların sattıkları en popüler nesnelere örnek olarak kızartılmış muz, kestane, pamuk şeker, yer fıstığı, ayçekirdeği, farklı kurabiyeler, patlamış mısır, kızarmış erişte, kabarcık çay, limonata gibi içecekler ve dondurma, ayrıca takı, kıyafet, kitap ve resim gibi yenilebilir olmayan eşyalar gösterilebilir.

Gündelik kullanımda seyyar satıcılar ve sokak satıcıları genellikle sattıkları malın adı ile anılırlar: simitçi, karpuzcu, çakmakçı, mısırcı gibi. Yiyecek-içecek satan satıcılar; pişirmeye, ısıtmaya veya soğutmaya yarayan teçhizatlar taşıyabilirler.

Hukukî boyut
Seyyar satıcılık bazı bölgelerde kanunen yasaktır. Bazı bölgelerde ise belediyelerin yazılı iznine bağlıdır. Pek çok ülkede seyyar satıcıların megafon vb ses yükseltici cihazlar kullanması, gürültü kirliliğini önlemek amacıyla yasaklanmıştır. Bununla birlikte seyyar satıcılar bazen, geldiklerini tüketiciye duyuran ve fazla rahatsızlık vermeyen zil vb. cihazlar kullanırlar. Örneğin özellikle Batıda dondurmacıların bu meslekle özdeşleşmiş bir melodiyi çalmaları serbest bırakılmıştır.

Ayrıca bakınız
 Pazarlamacı
 Pazarcı

Meslekler

Seyyar satıcı


100 berømte japanske bjerge (日本百名山, Nihon Hyaku-Meizan) er en liste over bjerge i Japan, sammensat i 1964 af bjergbestiger og forfatter Kyūya Fukada. Listen af bjergene har været genstand for NHK-dokumentarer og blev også gengivet i andre vandreturs-bøger.

Historie
Liste af berømte bjerge i Japan blev sammensat i mange forskellige udgaver siden Edo-perioden. Tani Bunchō roste 90 bjerge som berømte i hans "Samling af kort og billeder af berømte japanske bjerge" (日本名山図会), dog havde han også inkluderet små og ikke så kendte bjerge som Asama i Ise, Mie og Nokogiri på Boso-halvøen. Utilfreds med Bunchōs liste, havde Fukuda lavet sin egen liste af 100 berømte japanske bjerge, baseret på hans egen smag og betragtninger af bjergenes majæstatiske udseende, historie og individuelle træk. Fukuda havde så udelukket alle bjerge med en højde på mindre end 1.500 meter fra sin liste.

Vulkaner
Halvdelen af de hundrede bjerge på listen er vulkaner fra kvartærtiden, en tredjedel af dem stadig aktive. I alt en fjerdedel af de hundrede bjerge er aktive vulkaner, der overvåges løbende af det Japanske Meteorologiske Agentur (JMA).

Liste efter region

Hokkaidō

Akan (阿寒岳)
Daisetsuzan (大雪山)
Poroshiri (幌尻岳)
Rausu (羅臼岳)
Rishirifuji (利尻岳)
Shari (斜里岳)
Tokachi (十勝岳)
Tomuraushi (トムラウシ山)
Yōtei (羊蹄山)

Touhokuregionen
Adatara (安達太良山)
Aizu-Komagatake (会津駒ヶ岳)
Asahi (朝日岳)

Azuma (吾妻山)
Bandai (磐梯山)
Chōkai (鳥海山)
Gassan (月山)
Hachimantai (八幡平)
Hakkōda (八甲田山)
Hayachine (早池峰山)
Hiuchigatake (燧ヶ岳)
Iide (飯豊山)
Iwaki (岩木山)
Iwate (岩手山)
Zaō (蔵王山)

Kantouregionen

Akagi (赤城山)
Asama (浅間山)
Azumaya (四阿山)
Hiragatake (平ヶ岳)
Hotaka (武尊山)
Kumotori (雲取山)
Kusatsu-Shirane (草津白根山)
Nantai (男体山)
Nasu (那須岳)
Nikkō-Shirane (日光白根山)
Ryōkami (両神山)
Shibutsu (至仏山)
Sukai (皇海山)
Tanigawa (谷川岳)
Tanzawa (丹沢山)
Tsukuba (筑波山)

Chuburegionen

Aino (間ノ岳)
Akaishi (赤石岳)
Amagi (天城山)
Amakazari (雨飾山)
Daibosatsu (大菩薩岳)
Ena (恵那山)
Fuji (富士山)
Goryū (五竜岳)
Hakusan (白山)
Hijiri (聖岳)
Hiuchi (火打山)
Hōō (鳳凰山)

Hotaka (穂高岳)
Jōnen (常念岳)
Kaikoma (甲斐駒ヶ岳)
Kasa (笠ヶ岳)
Kashima Yarigatake (鹿島槍ヶ岳)
Kinpu (金峰山)
Kirigamine (霧ヶ峰)
Kisokoma (木曾駒ヶ岳)
Kitadake (北岳)
Kobushi (甲武信ヶ岳)
Kuro (黒岳)
Kurobegorō (黒部五郎岳)
Makihata (巻機山)
Mizugaki (瑞牆山)
Myōkō (妙高山)
Naeba (苗場山)
Norikura (乗鞍岳)
Ontake (御嶽山)
Senjō (仙丈ヶ岳)
Shiomi (塩見岳)

Shirouma (白馬岳)
Takatsuma (高妻山)
Tateshina (蓼科山)
Tate (立山)
Tekari (光岳)
Tsurugi (剣岳)
Uonuma-Komagatake (魚沼駒ヶ岳)
Utsugi (空木岳)
Warusawa (悪沢岳)
Washiba (鷲羽岳)
Yake (焼岳)
Yakushi (薬師岳)
Yari (槍ヶ岳)
Yatsugatake (八ヶ岳)
Utsukushigahara (美ヶ原)

Vestlige Japan

Arashima (荒島岳)
Aso (阿蘇山)
Daisen (大山)
Ibuki (伊吹山)
Ishizuchi (石鎚山)
Kaimon (開聞岳)
Kirishima (霧島山)
Kujū (九重山)
Miya-no-ura (宮之浦岳)
Ōdaigahara (大台ヶ原山)
Ōmine (大峰山)
Sobo (祖母山)
Tsurugi (剣山)

Eksterne henvisninger
 One Hundred Mountains, On and around Fukada Kyūya's Nihon Hyakumeizan

Noter

Bjerge i Japan
Vulkaner i Japan
Litteratur fra Japan

100 berømte japanske bjerge


Un anomer este un tip de stereoizomer și epimer ce se întâlnește în chimia carbohidraților. Anomerii sunt zaharide ciclice și epimere care diferă în configurație, mai exact la carbonul semiacetalic sau acetalic (de obicei numit "carbon anomeric"). Carbonul anomeric este atomul de carbon carbonilic (ce aparține grupărilor funcționale aldehidă sau cetonă) al moleculei de zaharidă aciclică.

Nomenclatură

Cei doi anomeri sunt denumiți alfa (α) și beta (β), depinzând de configurația acestora, mai exact de configurația dintre centrul anomeric și atomul de referință (vezi și Regulile Cahn-Ingold-Prelog).
Centrul anomeric din hemiacetali este chiar carbonul anomeric C-1. În hemicetali, este atomul de carbon care face parte din grupa carbonil cetonică (de exemplu C-2 din D-fructoză). În aldohexoze, atomul de referință este stereocentrul care este cel mai îndepărtat față de carbonul anomeric din ciclu. În α-D-glucopiranoză, atomul de referință este C-5.

Anomerizare

Vezi și
 Epimer

Note

Stereochimie

Anomer


Liv Johanne Ullmann () este o regizoare și actriță norvegiană. Ea a fost una dintre "muzele" regizorului suedez Ingmar Bergman.

Ullmann a câștigat Globul de Aur pentru cea mai bună actriță - dramă în 1972 pentru filmul Emigranții (1971) și a fost nominalizat pentru încă patru. În 2000 a fost nominalizată la Palme d'Or pentru cel de-al doilea film ca regizor, Infidelitate. De asemenea, a primit două nominalizări la premiile BAFTA pentru rolurile ei din Scene dintr-o căsnicie (1973) și Față în față (1976) și două nominalizări la premiile Oscar pentru Emigranți și Față în față.

Biografie
Ullmann s-a născut în Tokyo, Japonia, ca fiica lui Erik Viggo Ullmann (1907-1945), inginer de aviație norvegian, care lucra la Tokyo la acea dată, și Janna Erbe (născută Lund, 1910-1996), norvegiană. Bunicul ei a fost trimis la lagărul de concentrare Dachau în timpul celui de-al Doilea Război Mondial pentru că a ajutat evreii să scape din orașul în care locuia în Norvegia. A murit în lagăr. La vârsta de doi ani, familia s-a mutat în Toronto, Ontario, unde tatăl ei a lucrat la baza aeriană norvegiană de pe insula Toronto (în Lacul Ontario) în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. S-a mutat la New York, unde patru ani mai târziu, tatăl ei a murit de o tumoare pe creier, un eveniment care a afectat-o foarte mult.  Mama ei a lucrat ca librar în timp ce creștea două fiice. Ei s-au întors în Norvegia, stabilindu-se în Trondheim.

Filmografie selectivă
 1957 Zăpăciții la munte (Fjols til fjells), regia Edith Carlmar
 1959 Tinerii (film din 1959) (Ung Flukt), regia Edith Carlmar
 1962 Tonny, regia Per Gjersøe și Nils R. Müller
 1965 Îi ziceau nemernicul (De Kalte ham Skarven), regia Wilfred Breistrand și Erik Folke Gustavson
 1966 Persona, regia Ingmar Bergman
 1968 Ora lupului (Vargtimmen), regia Ingmar Bergman
 1968 Rușinea (Skammen), regia Ingmar Bergman
 1969 O pasiune (En Passion), regia Ingmar Bergman
 1970 Din partea prietenilor (De la part des copains), de Terence Young
 1971 Vizitatorul din noapte (The Night Visitor), de László Benedek
 1971 Emigranții (Utvandrarna), regia Jan Troell
 1972 Lumea Nouă (Nybyggarna), regia Jan Troell
 1972 Papesa Ioana (Pope Joan), regia Michael Anderson
 1972 Șoapte și strigăte (Viskningar och rop), regia Ingmar Bergman
 1973 40 de carate (40 Carats), regia Milton Katselas
 1973 Orizontul pierdut (Lost Horizon), regia Charles Jarrott
 1974 Mireasa lui Zandy (Zandy's Bride),regia Jan Troell
 1974 Scene dintr-o căsnicie (Scener ur ett äktenskap), regia Ingmar Bergman
 1975 Leonor (Leonor), regia Juan Luis Buñuel
 1976 Față în față (Ansikte mot ansikte), regia Ingmar Bergman
 1977 Oul de șarpe (The Serpent's Egg), regia Ingmar Bergman
 1977 Un pod prea îndepărtat (A Bridge Too Far), regia Richard Attenborough
 1978 Sonată de toamnă (Höstsonaten), regia Ingmar Bergman
 1980 Iubita lui Richard (Richard's Things), regia Anthony Harvey
 1984 Diagonala nebunului (La Diagonale du fou), de Richard Dembo
 1984 Primăvară cu zăpadă (The Bay Boy), regia Daniel Petrie
 1984 Rața sălbatică (The Wild Duck), de Henri Safran
 1986 Să sperăm că va fi fată (Speriamo che sia femmina), de Mario Monicelli
 1987 Adio Moscova (Mosca addio), regia Mauro Bolognini
 1987 Povestea lui Gaby (A True Story), regia Luis Mandoki
 1988 Indiferenții (Gli indifferenti), regia Mauro Bolognini
 1988 La amiga, regia Jeanine Meerapfel
 1989 Grădina de trandafiri (The Rose Garden), regia Fons Rademakers
 1990 Pământul se rotește (Mindwalk), de Bernt Amadeus Capra
 1991 Boul (Oxen), regia Sven Nykvist
 1992 Umbra tatei (The Long Shadow), de Vilmos Zsigmond
 1994 Zorn, regia Gunnar Hellström
 2003 Sarabanda (Saraband), regia Gunnar Hellström
Titlurile românești după Lumea filmului Dicționar de cineaști

Referințe

Bibliografie

Legături externe

Nașteri în 1938
Actori norvegieni
Regizori de filme de limbă engleză
Ambasadori ai UNICEF Goodwill
Oameni în viață
Câștigătorii premiilor David di Donatello
Oameni din Tokio

Liv Ullmann


الرحى أو الضرس أو الطاحنة أو الطاحن أو الجارش  هو سن من الأسنان الخلفية، والمسؤول عن طحن الطعام عند الثدييات والإنسان.

يوجد لدى الإنسان البالغ اثنَي عشر ضرسًا، موزعةً على أربعِ مجموعاتٍ، في كل مجموعة ثلاثة ضروس، والضرس الثالث يسمى ضرس العقل.

عادة ما تحتوي الأضراس على أربع أو خمس شرفات. في بعض التجمعات السكانية، توجد شرفة خامسة فوق الشرفة اللسانية الإنسية من أضراس الفك العلوي وخاصة الضرس الأول، تعرف هذه الشرفة بشرفة كارابلّي (حدبة كارابللي).

وتختلف الأضراس اختلافاً بيِّناً في الحجم والشكل بين جميع الثدييات.

أنواع الأسنان ووظائفها

هناك أربعةُ أنواع للأسنان (أنظر معرض الصور أدناه):

القَواطِع Incisors
 وهي الأسنانُ الأماميَّة الأربع على كلٍّ من الفكَّين العلوي والسفلي.
 الأسنان الأربع الأمامية (اثنان في كل فك) تسمى أيضاً الثنايا (جمع ثنيَّة)، يليهم الرباعيات (جمع رباعيَّة) وهي سن واحد في كل جانب من الفكين العلوي والسفلي على طرفي الثنايا.
 عددها الكلِّي ثمانِ قواطع، أربع في كل فك.
 وظيفتُها تقطيع الطعام وتَمزيقه إلى قطع صغيرة. كما تستخدم للنطق بطريقه صحيحة لكثير من الحروف، وتضيف إلى الوجه من الجمال وذلك بشرط نظافتها وسلامتها من العيوب.

الأَنياب Canines
 وهي أسنانٌ حادَّة ومستدقَّة الرأس وهي مخروطية الشكل.
 عددها الكلِّي أربع أنياب، اثنان في كلِّ فك بجوار القواطع.
 وظيفتُها تمزيق الطعام كما تساعد القواطع على تَمزيق الطعام أيضًا.

الضَّواحِك Premolars
 وتسمى أيضا النواجذ أو الأضراس الأمامية. سُمِّيَت بالضواحك لأنها تكون واضحة للعَيَان عندما يضحك الإنسان.
 تكون تِيجانُها أكبرَ من القواطِع والأنياب.
 عددُها الكلِّي ثمانِ ضواحك ويُوجَد ضاحِكان بجوار كلِّ ناب، أربع في كل فك
 وظيفتها طحنُ الطعام ومضغه.

الطَّواحِن Molars

 وتسمى أيضا بالأَرحاء (جمع رَحَى) أو الضروس أو الأضراس الخلفية.
 تقع على جانبي الضواحك وهي أكبر من الضواحك (الأضراس الأمامية)، والتاج يكون سطحًا ماضغًا.
 عددُها الكلِّي إثنا عشر طاحناً، ستة في كل فكّ وهي أقوى الأسنان.
 في حال عدم وجود أي من ضروس العقل، فإن الطواحن يكون عددها الكلِّي ثَمانِ طواحن، أربعٌ في كلِّ فك.
 أنظر الأمثلة في الشكل أدناه لمقارنة الفك في حال وجود ضرس العقل من عدم وجوده.
 وظيفتُها مضغ الطعام وطحنه لتسهّل عملية البَلع، وتشترك مع اللسانِ في المساعدة على إبتلاع الطعام.

ضرس العقل

ضرس العقل  ،أو الضرس الثالث ، هي آخر ما ينشأ من الأسنان في فم الإنسان.

ضرس العقل هو الضرس الثالث الدائم الذي يبزُغ في سن متأخرة.

سُمِّيَ هذ الضرس بضرس العقل لأنه يَظهر بين سن الثامنة عشرة والخامسة والعشرين، وهي فترة النضج العقلي والفكر المتزن، وليس له علاقة من إسمه أكثر من السبب المذكور فهو لا يجلب الحكمة أو التعقل كما يعتقد البعض.

لمعظمنا أربعة ضروس عقل، واحد في كل ركن من أركان الفم. وقد لا ينمو ضرس العقل ولا يظهر تمامًا.

الكثير من المراهقين ينمو لهم 4 أضراس من هذا النوع بحيث يتكون واحد في كل ركن ولكنها في نفس الوقت يمكن أن تقلّ عن هذا أو تزيد وهذه الحالة تسمى أسنان زائدة.

ونظراً لأنها آخر الأسنان التي تظهر بالفم، ففي أغلب الأحيان لا تجد لها مكانًا بالفم وبالتالي إما أن تظل مدفونة في عظام الفك كلية، أو تحاول البزوغ جزئيًا، أي يظهر جزء منها بالفم والباقي مدفونًا بعظام الفك.

ضرس العقل المطمور

المشكلة مع ضرس العقل أن كِبَرِ حجمه يؤثر على تطور باقي الأسنان.

هناك إحتمالين لنمو ضرس العقل:
 إما أن يظهر في مكانه بشكل صحيح وموازٍ لباقي أسنان الفك عندها لن تكون هناك أي مشاكل.
 أو أن يظهر بشكل غير موازٍ أو مائلٍ بشكل ما وفي هذه الحالة يجب أن تتم إزالته لأنه سيتسبب في تلف باقي الأسنان المجاور أو عظام الفك أو عصب الأسنان:
 عندما ينمو ضرس العقل بصورة مائلة إلى الأمام يصعب تنظيفه، فيعمل على تراكم الطعام بجانب الضرس الذي بجانبه مما يؤدي إلى تسوس كليهما: ضرس العقل والضرس الذي بجانبه أيضًا.
 وفي بعض الحالات ينمو ضرس العقل بصورة مائلة إلى الخارج مما يؤدي لحدوث آلام في الخد نتيجة القيام بعَضِّه بطريق الخطأ وقد يمتد الألم إلى الأذن والعين أو أسنان الفك.

معرض الصور

مراجع

أنواع الأسنان

ضرس