Meshuggah je švedski ekstremni metal sastav iz Umee, osnovan 1987. godine. Meshuggina postava sastoji se od osnivača grupe, pjevača Jensa Kidmana i gitarista Fredrika Thordendala, bubnjara Tomasa Haakea, koji joj se pridružio 1989. godine, gitarista Mårtena Hagströma, koji joj se priključio 1992., te basista Dicka Lövgrena, koji je postao njen član 2004. godine.

Sastav je po prvi put zadobio internacionalnu pozornost nakon objave albuma Destroy Erase Improve 1995. godine; razlog tome bio je njegov brz tempo pjesama te spajanje žanrova death metala, thrash metala i progresivnog metala s elementima jazz fuzije. Od albuma Nothing iz 2002. godine, Meshuggah se više ne koristi gitarama od sedam žica, već duboko ugođenim gitarama od osam žica. Meshuggah je postao poznat zbog svojeg inovativnog glazbenog stila, složenih, polimetričnih struktura pjesama te poliritmova. Rolling Stone proglasio je Meshuggah jednim od deset najbitnijih hard rock i heavy metal sastava te ga je Alternative Press proglasio najbitnijom metal skupinom uopće. Meshuggah nije postigao značajan uspjeh u glavnoj struji, ali je bila značajna skupina u ekstremnoj podzemnoj glazbi te je izvršila veliki utjecaj na moderne metal sastave. Krajem 2000-ih sastav je inspirirao nastanak djenta, podžanra progresivnog metala.

Od svojeg je osnutka Meshuggah objavio devet studijskih albuma, šest EP-a i osam glazbenih spotova. Grupa je nastupila na raznim internacionalnim festivalima, uključujući Ozzfest i Download, te je otišla i na svjetsku turneju obZen koja je trajala od 2008. do 2010. Nothing i naknadni albumi našli su se na ljestvici Billboard 200 te je The Violent Sleep of Reason debitirao na 17. mjestu navedene ljestvice u SAD-u. Skupina je 2006. i 2009. bila nominirana za švedsku nagradu Grammis, a 2018. je njezina pjesma "Clockworks" nominirana za nagradu Grammy u kategoriji "Najbolje metal-izvedbe".

Povijest

Osnivanje i Contradictions Collapse (1987. – 1994.)

Gitarist Fredrik Thordendal 1985. godine je osnovao sastav u Umei, sveučilišnom gradu u sjevernoj Švedskoj koji čini populacija od 105.000 ljudi. Grupa, izvornog naziva Metallien, snimila je jedan demouradak, nakon čega se raspala. Thordendal je, međutim, nastavio svirati pod drugim imenom i s novim članovima sastava.

Meshuggah je 1987. godine osnovao pjevač i gitarist Jens Kidman, koji je preuzeo ime "Meshuggah" iz jidiške riječi za "ludo", koja je pak preuzeta iz hebrejske riječi מְשֻׁגָּע. Sastav je snimio nekolicinu demouradaka prije Kidmanova odlaska, što je primoralo ostale članove da raspuste grupu. Kidman je tada osnovao novu grupu, Calipash, zajedno s gitaristom Thordendalom, basistom Peterom Nordinom i bubnjarom Niklasom Lundgrenom. Kidman, koji je svirao i gitaru, zajedno se s Thordendalom odlučio vratiti imenu Meshuggah te su tako prekrstili ime nove grupe.

Dana 3. veljače 1989. Meshuggah je objavio istoimeni EP od tri pjesme, Meshuggah, koji je uglavnom poznat pod imenom Psykisk Testbild (ime koje bi se moglo prevesti kao "Psihološka test-slika"). Ovaj je dvanaestoinčni vinilni EP bio objavljen u samo 1.000 primjeraka te ga je prodavala lokalna prodavaonica albuma pod imenom Garageland. Stražnji omot EP-a prikazuje članove sastava s grickalicama od sira na svojim licima.

Nakon što je Niklasa Lundgrena 1990. godine na mjestu bubnjara zamijenio Tomas Haake, Meshuggah je potpisao ugovor s njemačkom heavy metal diskografskom kućom Nuclear Blast i snimio svoj debitantski studijski album, Contradictions Collapse. Album, izvornog naziva (All This Because Of) Greed, bio je objavljen 1991. godine. Album je zadobio pozitivne kritike, ali komercijalno nije bio uspješan. Ubrzo nakon toga Kidman se odlučio usredotočiti na pjevanje te se grupi pridružio ritam gitarist Mårten Hagström, koji je već svirao u jednoj skupini zajedno s Haakeom kad su obojica bili u šestome razredu. Ova je nova postava 1994. godine snimila EP None u studiju Tonteknik Recordings u Umei te je bio objavljen krajem iste godine. Japanska inačica EP-a također je bila objavljena te je sadržavala tekstove pjesama napisane japanskim pismom.

Tijekom ovog si je perioda Thordendal, koji je radio kao stolar, odrezao vršak svog lijevog srednjeg prsta, dok je Haake ozlijedio svoju ruku u nezgodi s usmjerivačem. Zbog toga sastav nije bio u stanju nastupati nekoliko mjeseci. Thordendalov je vršak prsta kasnije bio prišiven te se uspješno oporavio. EP Selfcaged bio je sniman od travnja do svibnja 1994. godine, ali je njegova objava bila odgođena na 1995. godinu zbog nesreća.

Destroy Erase Improve (1995. – 1997.)

U siječnju 1995. godine Meshuggah je otišao na kratku europsku turneju koju je organizirao njegov izdavač Nuclear Blast. Nakon nje se vratio u studio kako bi snimio album Destroy Erase Improve u studiju Soundfront Studios u Uppsali, gdje ga je producirao Daniel Bergstrand. Ubrzo nakon toga sastav je otišao na dvomjesečnu europsku turneju, ovaj put kao predgrupa sastavu Machine Head. Tijekom turneje Nordin je postao bolestan te je doživljavao poteškoće s ravnotežom u svojem unutarnjem uhu. Zbog rezultirajućih kroničnih vrtoglavica i vertiga, Nordin je bio prisiljen napustiti turneju i vratiti se u Švedsku. Basist Machine Heada, Adam Duce, ponudio se zamijeniti ga; međutim, Meshuggah je odlučio nastaviti dalje kao četveročlana skupina. Ponekad bi Thordendal svirao bas-gitaru, a ponekad bi skupina svirala s dvije gitare. U ovoj je postavi Hagström koristio mjenjač visine zvuka kako bi svirao svoju gitaru za oktavu niže nego uobičajeno.

Destroy Erase Improve bio je objavljen u svibnju 1995. godine te je zadobio pozitivne kritike zbog svojih "opojnih tempa i apstraktnog pristupa". Kidman je opisao njegovu naslovnicu: "Naziv pristaje slikama koje smo izrezali i ukrali iz priručnika u knjižnici."

Sredinom 1995. Meshuggah je otišao na kratku turneju sa švedskim sastavom Clawfinger širom Skandinavije i Njemačke. Nordin je morao napustiti grupu zbog svoje bolesti te ga je na turneji zamijenio basist Gustaf Hielm. Krajem 1995. Meshuggah je otišao na jednomjesečnu turneju sa skupinom Hypocrisy.

Tijekom 1996. i 1997. Thordendal je radio na svojem samostalnom albumu Sol Niger Within, koji je bio objavljen u ožujku 1997. u Skandinaviji te u travnju iste godine u Japanu. Također se pojavio i na debitantskom albumu grupe Mats/Morgan Band. Godine 1997. Meshuggah je snimio neobjavljeni demouradak, povremeno odlazio na turneju te nastupio na par koncerata u svojem rodnom gradu. U svibnju se Meshuggah preselio u Stockholm kako bi bio bliži svojem menadžmentu i glazbenoj industriji općenito.

EP The True Human Design bio je snimljen i objavljen krajem 1997. Sastojao se od jedne nove pjesme pod imenom "Sane", jedne koncertne pjesme te dvije alternativne inačice skladbe "Future Breed Machine", uvodne pjesme na albumu Destroy Erase Improve'''.  Thordendalov je samostalni album Sol Niger Within bio istovremeno objavljen u SAD-u te je Meshuggah počeo planirati svoj sljedeći album koncem godine.

Chaosphere i Nothing (1998. – 2002.)

Hielm se službeno pridružio sastavu u siječnju 1998. godine, nakon što je više od dvije godine radio kao sesijski član. Nuclear Blast ponovno je objavio Contradictions Collapse, ovaj put zajedno s pjesmama s EP-a None. U svibnju 1998. sastav je objavio kako će ime sljedećeg albuma biti Chaosphere te da je započelo njegovo snimanje. Nakon snimanja albuma Meshuggah je otišao na kratkotrajnu turneju po SAD-u te je album bio objavljen u studenom 1998. godine. Ubrzo nakon njegove objave, Meshuggah je otišao na skandinavsku turneju zajedno s Entombedom.

Početkom 1999. Meshuggah se pridružio Slayeru na njegovoj turneji po SAD-u. Nakon objave novog albuma i koncertnih nastupa, Meshuggah su počeli primijećivati časopisi glavne struje koji su obuhvaćali područja glazbe, gitara, bubnjeva i metala. Sredinom godine Meshuggah je održao nekoliko koncerata u Švedskoj. Skupina je počela skladati novi materijal, ali je sredinom 2000. izjavila kako "skladanje nije tako dramatično, ali dovršit ćemo ga polako". Dok su obožavatelji čekali na novi album, kolekcija demouradaka (s EP-a Psykisk Testbild), remiksane i neobjavljene pjesme nastale u vrijeme snimanja Chaospherea bili su objavljeni kao album Rare Trax. Hielm je napustio sastav u srpnju 2001. godine iz nepoznatih razloga. Meshuggah se pridružio Toolu na dugotrajnoj turneji, svirajući pred ukupno više od 100.000 ljudi.

U ožujku 2002. Meshuggah je snimio demouratke od po tri pjesme s programiranim bubnjevima u svojem kućnom studiju; bubnjevi su bili bazirani na Haakeovom uzorku Drumkit from Hell. Nadolazeći je album bio sniman pet do šest tjedana, dovršen u svibnju te ga je producirao sam sastav u studiju Dug-Out Studios u Uppsali i u svom kućnom studiju u Stockholmu. Grupa je u zadnji čas donijela odluku da će se pridružiti Ozzfest turneji za 2002. godinu te ju je to prisililo da miksa album u dva i masterira ga u jednom danu. Nakon što je dovršio proces snimanja, Meshuggah je otišao na još jednu američku turneju.

Album Nothing bio je objavljen u kolovozu 2002., u svojem je prvom tjednu objave bio prodan u 6.525 primjeraka u SAD-u te je na ljestvici Billboard 200 dosegao 165. mjesto.  S ovim je albumom Meshuggah postala prva grupa u povijesti izdavačke kuće Nuclear Blast Records koja se našla na ljestvici Billboard 200 te je također postala prva grupa koja je potpisala ugovor s Nuclear Blastom čiji je glazbeni rad bio recenziran u časopisu Rolling Stone. Prethodna dva albuma grupe, Chaosphere i Destroy Erase Improve, do 2002. godine su poimence bila prodana u 38.773 i 30.712 primjeraka. Knjižica CD-a albuma Nothing ne sadrži nikakav tekst, tekstove pjesama ili posvete, već samo jednu riječ: "Ingenting", što na švedskom jeziku znači "ništa". Sve navedene informacije dostupne su na CD-ROM-u.  Koncem 2002. sastav je otišao na još jednu američku turneju s Toolom  te kasnije i na vlastitu turneju.

 I i Catch Thirtythree (2003. – 2006.)
Godine 2003. Hagström je ukazao na glazbeni smjer idućeg albuma skupine izjavljujući: "Smatram kako postoji samo jedna bitna stvar. Nikad nismo mjerili svoj uspjeh po prodaji [albuma] jer smo vrlo ekstremna grupa. Bitnije je da nas ljudi razumiju. Više mi znači obožavatelj koji mi govori da smo mu u potpunosti promijenili pogled na metal glazbu nego da [album] kupi dvjestotinjak djece. Mislim, bilo bi to lijepo zbog novca, ali to nije razlog zašto se ovime bavimo. Stoga bi mi se jako svidio naš daljnji napredak. Čuvati srž onoga što je Meshuggah uvijek bio, ali takoreći istražujući granice. Destroy Erase Improve poslužio je za istraživanje dinamike grupe, Chaosphere je istraživao agresivnost, sveopću stranu, a Nothing je više zlokoban, mračan, zapravo vrlo spor album. Iskreno, sad ne znam kamo idemo. Mogao bi biti miks svega navedenog."

Basist Dick Lövgren pridružio se skupini u veljači 2004.  Meshuggah je tada snimio i objavio EP I, koji je sadržavao jednu, dvadesetijednominutnu pjesmu. EP je objavio Fractured Transmitter Records. Meshuggah je na snimanje EP-a utrošio oko šest mjeseci. Catch Thirtythree, jedini Meshuggin album na kojem su se koristili programirani bubnjevi, bio je objavljen u svibnju 2005. godine. U prvom tjednu objave bilo je prodano sedam tisuća primjeraka Catch Thirtythreeja te se našao na 170. mjestu ljestvice Billboard 200 u lipnju 2005. Glazbeni spot za pjesmu "Shed" bio je objavljen u lipnju te je, prema Nielsen SoundScanu, prethodni album Nothing u SAD-u do tada bio prodan u oko 80.000 primjeraka. Za Catch Thirtythree sastav je bio nominiran za švedsku nagradu Grammy.

U prosincu 2005., 10 godina nakon što je potpisao svoj prvi ugovor s izdavačkom kućom Warner/Chappell Music Scandinavia, Meshuggah je produžio svoju suradnju s tvrtkom. U studenom 2005. Haake je u intervjuu izjavio kako sastav nije bio zadovoljan s produkcijom albuma Chaosphere i Nothing jer zbog turnejskih obaveza nije imao dovoljno vremena posvetiti im se u potpunosti.

Remiksanu i remasteriranu inačicu albuma Nothing s ponovno snimljenim gitarskim dionicama u posebnoj inačici koja je sadržavala trodimenzionalnu hologramsku karticu objavio je Nuclear Blast Records 31. listopada 2006. Ova je inačica također sadržavala bonus DVD koji je pratio nastup skupine na festivalu Download 2005 te je sadržavao službene glazbene spotove pjesama "Rational Gaze", "Shed" i "New Millennium Cyanide Christ".

obZen i Koloss (2007. – 2013.)
Meshuggah se vratio u studio kako bi snimio obZen, koji je bio objavljen u ožujku 2008. godine. Sastav je na albumu radio gotovo godinu dana, što je bilo njegovo najdulje razdoblje snimanja do danas. Veći dio godine bio je utrošen na učenje sviranja pjesama koje je skladao; samo je snimanje trajalo šest mjeseci. obZen je dosegao 59. mjesto na ljestvici Billboard 200 te je u prvom tjednu objave u SAD-u bio prodan u 11.400, a nakon šest mjeseci u 50.000 primjeraka.  S obZenom je Meshuggah dobio veću pozornost medija te je stekao nove obožavatelje.  Objavu albuma slijedila je svjetska turneja koja je započela u SAD-u te se nastavila u Europi, Aziji i Australiji.

Meshuggah je u svibnju 2008. godine objavio glazbeni spot za pjesmu "Bleed"; spot je producirao Ian McFarland te su ga osmislili, režirali i uredili Mike Pecci i Ian McFarland. Killswitch Productions je izjavio: "Ekstremno je kul raditi s grupom koja dopušta da glazba i slikovitost govore sami za sebe i koja ne inzistira na tome da ona [grupa] sama bude glavna atrakcija u videu." obZen je u siječnju 2009. godine bio nominiran za švedsku nagradu Grammis u kategoriji "Najbolji hard rock". Haake je u veljači iste godine najavio kako sastav planira snimiti koncertni DVD i novi studijski album. U travnju je Meshuggah morao otkazati skandinavske nastupe zbog Haakeove ekstruzije diska u donjem dijelu leđa, koja je stvarala probleme s njegovim desnim stopalom prilikom sviranja. Haake je kasnije otišao na operaciju te se oporavio za sviranje na europskim ljetnim festivalima.

Koncertni DVD pod imenom Alive bio je objavljen 5. veljače 2010. u Europi te 9. veljače u Sjevernoj Americi.  Thordendal je počeo raditi na svojem drugom studijskom albumu u lipnju 2010. zajedno s belgijskim bubnjarom Dirkom Verbeurenom.

Sedmi studijski album, Koloss, bio je objavljen 23. ožujka 2012. u Njemačkoj, 26. ožujka u ostatku Europe te 27. ožujka u Sjevernoj Americi. Koloss se našao na 17. mjestu ljestvice Billboard 200 te je u prvom tjednu objave bio prodan u 18.342 primjeraka. U Švedskoj se našao na 12. mjestu.

Pitch Black i The Violent Sleep of Reason (2013. – danas)

Meshuggah je 5. veljače 2013. godine objavio besplatni EP od dvije pjesme pod imenom Pitch Black. EP je objavio Scion A/V. EP sadrži prethodno neobjavljenu skladbu, "Pitch Black", koju je 2003. godine snimio Fredrik Thordendal u studiju Fear and Loathing u Stockholmu. Druga skladba zapravo je koncertna inačica skladbe "Dancers to a Discordant System" s albuma obZen. Skladba je bila snimljena na festivalu Distortion Fest u Eindhovenu, Nizozemskoj, 9. prosinca 2012. godine.

Skupina je 12. svibnja 2016. godine objavila kratki videozapis na svojem YouTube kanalu te je potvrdila kako će njen sljedeći studijski album biti objavljen krajem iste godine. Ime nadolazećeg albuma je 28. srpnja 2016. bilo objavljeno kao The Violent Sleep of Reason te je njegova objava bila predviđena za 7. listopada. The Violent Sleep of Reason ušao je u uži izbor IMPALA-e za nagradu Albuma godine 2016.

Dana 2. lipnja 2017. Meshuggah je objavio kako Thordendal neko vrijeme neće biti na turneji s grupom te da će ga privremeno zamijeniti Per Nilsson iz grupe Scar Symmetry. Godine 2018. pjesma "Clockworks" s albuma The Violent Sleep of Reason nominirana je za nagradu Grammy u kategoriji "Najbolje metal-izvedbe".

Immutable (2019. – danas)
U intervjuu održanom u studenome 2019. Hagström je implicirao da skupina radi na novom albumu. Snimanje je počelo u ožujku 2021. Istog je mjeseca sastav izjavio da mu se Fredrik Thordendal ponovno priključio i da će s njim snimati album. Dana 28. siječnja 2022. grupa je objavila novu pjesmu pod imenom "The Abysmal Eye". Meshuggin je deveti studijski album Immutable 1. travnja 2022. objavila diskografska kuća Atomic Fire.

Glazbeni stil
Žanr i karakteristike

Meshuggine su stilističke varijacije i promjene te eksperimentiranje tijekom njene karijere pokrile nekolicinu glazbenih podžanrova. Podžanrovi heavy metala poput avangardni ili eksperimentalnog metala skupni su pojmovi koji opisuju općenitu karijeru sastava. Meshuggah miješa ekstremni metal s thrash i death metalom (ili tehničkim death metalom), korijenskim žanrovima svoje glazbe, koja je ponegdje opisivana i kao groove metal. Sastav se također opisuje kao math metal (zbog korištenja elemenata math rocka) i progresivni metal. Meshuggah se usto koristi elementima eksperimentalnog jazza. U svojoj je recenziji albuma Nothing Allmusic opisao Meshuggu "genijima metala svemirskog infinitezimalnog računa—zovite ga Einstein metal ako želite". Meshuggin je raniji glazbeni rad smatran i alternativnim metalom. Prema nekim kritičarima, Meshuggah stvara prepoznatljiv zvučni otisak i jedinstven stil.

Među karakteristikama koje određuju Meshuggin zvuk i način skladanja nalaze se poliritmovi, ciklusi polimetriranih rifova, ritmičko sinkopiranje, nagle promjene u tonalitetu i tempu te neo-džezistička kromatika. Hagström je komentirao: "Zapravo nije bitno je li nešto teško za svirati ili ne. Stvar je u tome što [glazba] čini vašem umu kad ju slušate. Gdje vas ona odvede?" Prepoznatljivu Thordendalovu glazbenu osobinu čini džezistička izvedba solo dionica te improvizacija. Također se koristi i "wind sintesajzerom". Haake se služi preciznim cross-ritmičkim stilom bubnjanja s "džezističkom kadencom". Vokalni stil Jensa Kidmana varira između hardcore uzvika i "robotskih" death metal vokala.

U polimetrima koje Meshuggah tipično koristi gitare sviraju u složenim taktovima kao što su 5/16 ili 17/16, dok bubnjevi sviraju u četveročetvrtinskoj mjeri. Jedan određeni primjer Haakeove upotrebe polimetra uključuje 4/4 nasuprot 23/16 bimetru, tijekom čega svira hi-hatove i činele u četveročetverodobnoj mjeri, ali svira mali bubanj i veliki bubanj s dva čekića u 23/16 mjeri. Na pjesmi "Rational Gaze" (s albuma Nothing) Haake svira u jednostavnoj 4/4 mjeri, udarajući u mali bubanj svaku treću dobu i tako 16 taktova. Istovremeno gitare i bas-gitare sviraju iste četvrtinke, ali u različitim taktovima; na koncu se obje strane ponovno susreću na 64. dobi. U pogledu polimetrova Hagström je izjavio: "Nikad nas nisu toliko zanimali složeni taktovi za koje nas optužuju da koristimo. Sve što radimo bazirano je na četveročetvrtinskoj srži. Stvar je samo u tome što dijelove slažemo na različite načine oko tog središta kako bi se činilo da se događa nešto drugačije."

Rani rad, Destroy Erase Improve i Chaosphere
Rani Meshuggin rad, uglavnom pod utjecajem Metallice, "jednostavniji je i izravniji od nedavnijeg rada sastava, ali su neki od njegovih progresivnijih elemenata prisutni u obliku taktova i poliritmike, te soliranje Fredrika Thordendala biva istaknuto". Prema AllMusicu, njegov je debitantski album relativno nezrelo, ali originalno glazbeno izdanje. Sviranje velikog bubnja s dva čekića i "uglato" sviranje rifova također je odredilo raniji Meshuggin rad.

S Destroy Erase Improveom Meshuggah je predstavio fuziju death metala, thrash metala i progresivnog metala. AllMusic navedeni stil opisuje "uzvicima hardcore stila utkanim između obmanjujuće (i zločesto) jednostavnih staccato gitarskih rifova te mahnito preciznog bubnjanja—u kojem je sve troje često u različitim taktovima". Thordendal glazbi dodaje element melodije svojim tipičnim sviranjem solo gitare te se koristi vokoderom, čija je upotreba najpoznatije izvedena u uvodnoj skladbi, "Future Breed Machine". Chaosphere obuhvaća tipično brz stil death metala, no koji još uvijek mijenja tempo. AllMusic je usporedio žanr s grindcore grupom Napalm Death. Rockdetector je izjavio: "Dok su obožavatelji pirovali na zavojima koji podsjećaju na labirint, kritičari su se mučili pri seciranju i analiziranju, hvaleći Haakeovu nekonvencionalnu upotrebu dvostrukog 4/4 i 23/16 ritma, Kidmanov mehanički staccato lavež i Thordendalovo slobodno korištenje avangardnog jazza".

Nothing, I i Catch Thirtythree
Na Nothingu Meshuggah napušta brza tempa Chaospherea te se usredotočuje na spora, duboko uštimana tempa  i grooveove. Album je trebao biti snimljen uz pomoć Nevbornovih gitara s osam žica, ali su prototipovi bili neispravni pa su se Thordendal i Hagström poslužili duboko uštimanim Ibanez gitarama od sedam žica. Ova je tehnika, koja je uključivala čuvanje instrumenata duboko uštimanima tijekom snimanja, izazvala dodatne probleme.  Nakon objave albuma, Ibanez je Meshuggi ponudio posebne gitare s osam žica i dvije dodatne duboko uštimane žice koje su radile pravilno, te je skupina ponovno snimila gitarske dionice za Nothing i ponovno ga objavila 2006. godine. Hagström je napomenuo kako je ovo dozvolilo grupi da u zvukovnom smislu ode dublje i da dobije basistički zvuk na gitarama.

EP I sastoji se od jedne, dvanaestoijednominutne pjesme složenih aranžmana te je najavio nadolazeći album, Catch Thirtythree iz 2005. godine. EP, koji grupa nikad nije izvela uživo, bio je skladan i snimljen tijekom Haakeovog i Thordendalovog neobaveznog sviranja. Na Catch Thirtythreeju Meshuggah je ponovno koristio gitare od osam žica, ali se i po prvi put poslužio programiranim bubnjevima  (ne računajući dvije skladbe s kompilacije Rare Trax iz 2001. godine). Grupa je samostalno producirala album te ga je snimila u studiju koji dijeli s Clawfingerom. Hagström je napomenuo: "Gitare s osam žica stvarno su nam dale novi glazbeni vokabular za rad. No dio svega čine i restrikcije koje stvaraju: ne možete baš svirati power akorde na njima; zvuk se samo pretvori u kašu. Umjesto toga smo se usredotočili na stvaranje doista neobičnih dijelova od jedne note, novih štimunga i oblika akorda. Na albumu smo željeli otići što dalje od bilo kakvih konvencija i tradicija te su gitare ispale odlično."Catch Thirtythree je zapravo pjesma od četrdeset i sedam minuta podijeljena na 13 dijelova. Više je bazirana na gitarskim rifovima umjerenog tempa te je album izravniji i eksperimentalniji od Chaospherea i Nothinga.  Nick Terry iz časopisa Decibel Magazine opisao je album kao simfoniju u četiri stavka. Neke pjesme i dalje sadrže Meshuggin "poznati predložak koji spaja grube vokale i košmarne melodije iznad grubih, mehanički napredujućih, otkačenih tempa", dok ostale istražuju ambijentalne zvukove i tišu dinamiku. Prvi dio Catch Thirtythreeja usredotočuje se na dva jednostavna rifa. Na pjesmi "In Death - Is Death" sastav se koristi spojem buke i tišine, što je u suprotnosti s atipičnim melodijama na skladbi "Dehumanization". Na pjesmi "Mind's Mirrors" Meshuggah se koristio elektronikom, programiranjem i "robotskim vokalima". "Shed" sadrži plemenske udaraljke i šaptane vokale.

obZen
S obZenom iz 2008. godine Meshuggah se odmaknuo od eksperimentiranja Nothinga i Catch Thirtythreeja kako bi se vratio glazbenom stilu prethodnih albuma kao što su Contradictions Collapse, Destroy Erase Improve i Chaosphere,  istovremeno zadržavajući fokus na glazbenoj i tehničkoj inovaciji. Album ne sadrži neke matematički brze promjene u ritmu prisutne na prošlim albumima i melodičnu orkestraciju Catch Thirty-Threeja te su na njemu prisutni "uglati" rifovi, umjereni tempo i tipične dobe u 4/4 mjeri. Album se opisuje kao kulminaciju prethodnog rada sastava.  Meshuggah je odlučio samostalno producirati album jer je želio zadržati umjetničku kontrolu nad procesima snimanja i miksanja.

ZaobZen se Haake vratio bubnjarskom setu te se posebno ističe njegova izvedba na skladbi "Bleed". U intervjuu s Gravemusic.com, Haake je izjavio: "['Bleed'] je bilo jako teško naučiti, trebao sam pronaći novi način za sviranje velikog bubnja s dva čekića kako bih mogao to odsvirati. Nikad nisam ništa takvo učinio prije [...]. Ispada da sam utrošio jednaku količinu vremena na vježbanje samo te pjesme kao i na vježbanje svih ostalih pjesama zajedno. Na neki je način mijenjanje vašeg stila na taj način veliki podvig i drago mi je što smo to uspjeli izvesti na albumu. Neko vrijeme čak nismo ni znali hoće li se naći na albumu." Hagström je također izjavio: "obZen je jedan od najviše tehničkih postignuća koje je skupina ikad snimila na vrpcu". Revolver magazine potvrdio je tu izjavu "Prilikom prvog slušanja obZen se slušatelju čini manje izazovnijim od nekih ranijih albuma grupe te većina pjesama nježno teku iz jednog sinkopiranog prijelaza u drugi. Međutim, pažljivo proučavanje otkriva da je ovo jedno od najsloženijih glazbenih materijala grupe".

Nasljeđe i kritike
Neki kritičari su izjavili kako je Meshuggah postao poznat zbog svog inovativnog stila koji se dodatno razvija sa svakim albumom i istražuje granice heavy metala, kao i zbog svojeg tehničkog umijeća Hagström je komentirao: "Pokušavamo se ne ponavljati." Rockdetector je o Destroy Erase Improveu izjavio: "Grupa je...skinula metal do samih osnova i onda ga je potpuno iznova izgradila u sasvim apstraktni oblik". Službena biografija Meshugge o Chaosphereu napominje: "Neki su obožavatelji mislili da je Meshuggah ostavio svoje dinamične i progresivne elemente iza sebe, dok su drugi smatrali kako on samo prirodno napreduje i usredotočuje se na svoj izvorni zvuk." Službena stranica sastava također komentira kako Nothing prikazuje "vrlo zreo i uvjerljiv Meshuggah, koji se sada usredotočuje na groove i zvuk... Meshuggah je još jednom podijelio svoje obožavatelje u 'ushićene' i 'pomalo razočarane'". Poliritmovi mogu učiniti glazbu kakofonom, kao da članovi grupe istovremeno sviraju različite pjesme.  Slušatelji koji slušaju poliritam uglavnom ili izdvajaju miješani uzorak koji je uvršten u metrički okvir, ili se usredotočuju na jedan ritmički tok dok ostale čuju kao "buku".Rolling Stone proglasio je Meshuggah "jednim od deset najbitnijih teških i žestokih sastava", dok ga je Alternative Press nazvao "najbitnijom grupom u žanru metala." Članovi Meshugge bili su opisivani kao virtuozni ili čak gotovo genijalni glazbenici "koje su prepoznali glazbeni časopisi glavne struje, pogotovo oni koji se posvećuju određenim instrumentima". Godine 2007. Meshuggah je opširno analizirao akademski časopis Music Theory Spectrum. Meshuggah nije postigao značajan uspjeh u glavnoj struji, ali ga se smatra značajnom glazbenom skupinom u ekstremnoj podzemnoj glazbi te utjecajem na moderne metal sastave. Meshuggah je inspirirao pokret djent u progresivnom metalu, koji u svojem imenu opisuje "elastični, sinkopirani gitarski rif".

Skladanje, snimanje i tekstovi
Meshugginu glazbu skladaju Thordendal, Hagström i Haake uz pomoć Kidmana i Lövgrena. Tijekom skladanja član grupe programira bubnjeve te snima gitaru i bas-gitaru pomoću računala. Tada predstavlja svoje ideje ostalim članovima kao završeni rad. Meshuggah se uglavnom drži izvorne ideje i rijetko naknadno mijenja pjesmu. Hagström objašnjava da svaki član otprilike zna što drugi članovi rade u konceptualnom smislu te da nitko ne misli isključivo na jedan određeni instrument. Kidman više ne svira gitaru u grupi, ali je uključen u proces skladanja rifova.

Osim kad mu je potreban solist, Hagström rijetko snima zajedno s Thordendalom. Obojica sviraju gitaru i bas-gitaru prilikom skladanja. Haake je o svojem načinu skladanja izjavio: "Ponekad znam semplirati gitarske dionice, rezati ih te im mijenjati visinu zvuka i podešavati ih dok nisam stvorio rifove koje želim, samo za demonstracijske svrhe. Ali većinu vremena samo predstavim bubnjeve i objašnjavam svoje ideje za ostatak pjesme pjevajući neke rifove." Skupina se koristi softverom Cubase kako bi snimio pjesme te su gitare povezane na softver pomoću nastavka za pojačalo jer im to omogućuje da promijene postavke pojačala čak i nakon što je pjesma u potpunosti snimljena.

Otprilike jednom godišnje, Haake piše većinu tekstova skupine, čineći iznimku jedino za dovršene skladbe. Inspiriran je knjigama i filmovima. Iako Meshuggah ne stvara konceptualne albume, sastav preferira snažne konceptualne temelje u pjesmama.

Često ezoterični i konceptualni, Meshuggini tekstovi istražuju teme kao što je egzistencijalizam. Allmusic opisuje tekstualno središte pjesama na Destroy Erase Improveu kao "integraciju strojeva s organizmima kao sljedeći logični evolucijski korak čovječanstva". PopMattersova recenzija Nothinga izdvaja tekst iz skladbe "Rational Gaze": "Our light-induced image of truth—filtered blank of its substance / As our eyes won't adhere to intuitive lines / Everything examined. Separated, one thing at a time / The harder we stare the more complete the disintegration." ("Naša svjetlošću inducirana slika istine filtrirana je prazno od svoje građe / Jer naše oči neće štovati intuitivne laži / Sve pregledano. Odvojeno, jedna po jedna stvar / Što jače zurimo, to je cjelovitije raspadanje") Haake objašnjava kako naslovnica, naziv i tekstovi albuma Catch Thirtythree govore o "paradoksima, negacijama i suprotnostima života i smrti (kako ih vidimo u svojim najboljim trenutcima neobuzdane metaforične interpretacije)".

Glavna tematika obZena je, prema Haakeovim riječima, "ljudsko zlo". Naziv je igra riječi nastala pomoću riječi "obscene" ("opsceno") i "Zen"; dodatno, "ob" znači "anti" na latinskom jeziku. Dakle, naziv sugerira da je ljudska vrsta pronašla sklad i ravnotežu u ratovanju i prolijevanju krvi.  Revolver Magazine smatra kako tekst naslovne skladbe na obZenu predstavlja cijeli album: "Salvation found in vomit and blood / Where depravation, lies, corruption / War and pain is god." ("Spasenje pronađeno u izbljuvku i krvi / Tamo gdje su siromaštvo, laži, korupcija / Rat i bol su bogovi.") Međutim, Haake smatra da "mi kao ljudi ne počivamo na mržnji i lošim osjećajima. No s ovim pjesmama, mislim da smo zapravo htjeli tekstualno naslikati sliku koja bi se mogla promatrati kao opomenu. Govorimo na način 'Obratite pažnju. Govorimo o tome kakvi su neki dijelovi koji čine čovjeka te je ovo što možemo biti u najgorem slučaju.' Stoga je više o bivanju svjesnim negativnih osjećaja nego o življenju istih cijelo vrijeme."

Članovi sastava

Trenutna postava
 Jens Kidman – vokalii (1987. – danas), gitara (1987. – 1992.), bas-gitara (2005.)
 Fredrik Thordendal – gitara, prateći vokali (1987. – danas), klavijature (1998.)
 Tomas Haake – bubnjevi, dodatni vokali (1989. – danas)
 Mårten Hagström – gitara, prateći vokali (1992. – danas), bas-gitara (1995., 2005.)
 Dick Lövgren – bas-gitara (2004. – danas)

Bivši članovi
 Peter Nordin – bas-gitara, vokali (1987. – 1995.)
 Niklas Lundgren – bubnjevi (1987. – 1989.)
 Gustaf Hielm – bas-gitara (1998. – 2001.), koncertna bas-gitara (1995. – 1998.)
Koncertni članovi
 Per Nilsson – gitara (2017. – danas)

Vremenska crta

Diskografija
Studijski albumiContradictions Collapse (1991.)Destroy Erase Improve (1995.)Chaosphere (1998.)Nothing (2002.)Catch Thirtythree (2005.)obZen (2008.)Koloss (2012.)The Violent Sleep of Reason (2016.)Immutable (2022.)
EP-oviMeshuggah (1989.)None (1994.)Selfcaged (1995.)The True Human Design (1997.)I (2004.)Pitch Black'' (2013.)

Bilješke i izvori

Bilješke

a. Podžanrovi heavy metala poput avangardnog ili eksperimentalnog metala skupni su pojmovi koji opisuju općenitu karijeru sastava.
b. Meshuggah miješa ekstremni metal s thrash i death metalom (ili tehničkim death metalom), korijenskim žanrovima svoje glazbe, koja je ponegdje opisivana i kao groove metal.
c. Sastav se također opisuje kao math metal (zbog korištenja elemenata math rocka) i progresivni metal.
d. Među karakteristikama koje određuju Meshuggin zvuk i način skladanja nalaze se poliritmovi, ciklusi polimetriranih rifova, ritmičko sinkopiranje, brze promjene u tonalitetu i tempu te neo-džezistička kromatika.
e. Prepoznatljivu Thordendalovu glazbenu osobinu čini džezistička izvedba solo dionica te improvizacija. Također se koristi i "wind sintesajzerom". Haake se služi preciznim cross-ritmičkim stilom bubnjanja s "džezističkom kadencom".
f. Neki kritičari su izjavili kako je Meshuggah postao poznat zbog svog inovativnog stila koji se dodatno razvija sa svakim albumom i istražuje granice heavy metala, kao i zbog svojeg tehničkog umijeća.
g. Članovi Meshugge bili su opisivani kao virtuozni ili čak gotovo genijalni glazbenici.

Izvori

Švedski sastavi heavy metala
Sastavi progresivnog metala
Sastavi avangardnog metala

Meshuggah


Depinde de noi este un film românesc din 1982 regizat de Florica Holban.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1982 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1982

Depinde de noi


Der VINEUS Wine Culture Award ist ein Publikumspreis in Österreich. Personen, die sich um die österreichische Weinkultur bemühen, werden geehrt. Dieser Preis wurde 2014 zum vierten Mal vergeben. Bis 2013 wurde der Preis von C+C Pfeiffer und havel & petz gemeinsam organisiert – seit 2014 ist Transgourmet (vormals C+C Pfeiffer) mit seinem Getränkefachgroßhandel TRINKWERK alleiniger Veranstalter.

Die Kategorien
Der Preis wird in sechs verschiedenen Kategorien vergeben:
 Weinhotel
 Weinrestaurant
 Newcomer Winzer
 Trendsetter-Winzer
 Sommellerie
 Lebenswerk

Die Auswahl der Kandidaten
30–40 Fachleute aus Österreichs Wein- und Genusswelt bringen in fünf Kategorien (Sommellerie, Lebenswerk, Weinhotel, Weinrestaurant, Trendsetter-Winzer) jeweils drei Kandidaten ein und vergeben Punkte. Die 3 höchstgereihten Kandidaten je Kategorie kommen ins Finale zur Publikumsbewertung. Gibt es keine klaren Favoriten, kommen die Bestbewerteten in ein nochmaliges Experten-Ranking. In den Kategorien Lebenswerk, Trendsetter-Winzer und Sommellerie reichen die Expertenpunkte, hier gewinnt der/die jeweils Bestgereihte den VINEUS.

Für die Kategorie Newcomer-Winzer läuft eine Ausschreibung. Die eingereichten Weine der potentiellen Kandidaten werden von einer unabhängigen Fachjury verkostet. Die drei besten Winzer stellen sich in der Folge der Publikumswahl. Ausschlaggebend für die Einreichung sind u. a. das Alter. Die Winzer dürfen maximal 35 Jahre sein.

Ermittlung der Gewinner
In den Publikumskategorien (Weinhotel, Weinrestaurant und Newcomer Winzer) stellen sich 3 Kandidaten (ausgewählt und bewertet von den Experten bzw. der Fachjury) der Online- bzw. SMS-Abstimmung durch das Publikum. Das Online-Voting beginnt ca. 1 Monat vor der Gala und die Stimmenabgabe per SMS ist am Abend der Gala für ca. 1 Stunde möglich. In den Expertenkategorien (Trendsetter-Winzer, Sommellerie und Lebenswerk) gehen die Gewinner aus dem Experten-Ranking hervor.

Die Preisträger
2010
 Annemarie Deutsch, Newcomer-Winzerin
 Michael Fözö, Kategorie Sommellerie
 Gastwirtschaft Flo, Kategorie Gastronomie
 Hotel Steirerhof Bad Waltersdorf, Kategorie Hotellerie
 Alois Kracher posthum für sein Lebenswerk

2011
 Birgit Wiederstein, Newcomer-Winzerin
 Ines Hofstadler, Kategorie Sommellerie
 Vinarium Bittermann, Kategorie Gastronomie
 Landhotel Forsthof, Kategorie Hotellerie
 ÖkR Ing. Franz Mayer für sein Lebenswerk

2012
 Nicole Bannert, Newcomer-Winzerin
 Alexander Koblinger, Kategorie Sommellerie
 Gut Purbach, Kategorie Gastronomie
 Hotel Rathaus Wein & Design, Kategorie Hotellerie
 Anton Kollwentz für sein Lebenswerk

2013
 Wolfgang Hagn, Newcomer-Winzer
 Andreas Jechsmayr Kategorie Sommellerie
 Peter Veyder-Malberg, Trendsetter-Winzer
 Restaurant Bauer, Kategorie Weinrestaurant
 Burg Vital Resort, Kategorie Weinhotel
 Ernst Triebaumer für sein Lebenswerk

2014
 Gerald Waltner, Newcomer-Winzer
 Hermann Botolen, Kategorie Sommellerie
 Alwin Jurtschitsch, Trendsetter-Winzer
 Hotel & Restaurant Obauer, Kategorie Weinrestaurant
 Arlberg Hospiz Hotel, Kategorie Weinhotel
 Franz Xaver Pichler für sein Lebenswerk
2015
 Johannes Berger, Newcomer-Winzer
 Steve Breitzke, Kategorie Sommellerie
 Christoph Wachter, Trendsetter-Winzer
 Pub Klemo (Tracy & Robert Brandhofer), Kategorie Weinrestaurant
 Seehotel "Das Traunsee", Wolfgang Gröller, Kategorie Weinhotel
 Manfred Tement für sein Lebenswerk
2016
 Das Central, Sölden, Kategorie Weinhotel
 Armin Tement, Kategorie Trendsetter
 Franz Hirtzberger für sein Lebenswerk
 Suvad Zlatic, Kategorie Sommellerie
 Steira Wirt, Kategorie Weinrestaurant
 Johann Gisperg Jun., Newcomer-Winzer

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Österreichische Auszeichnung
Erstverleihung 2010

Vineus Wine Culture Award


Arvo Oskar Kalevi Seilonen () a fost un scriitor finlandez, care a lucrat, de asemenea, din anii 1960 ca jurnalist independent, fotograf, artist vizual, critic cultural și editor a patru reviste culturale: Nuori Voima (1964-1965), Iris (1968-1969), Kulttuurivihkot (1974-1977) și Runous (1983-1984). El a îndeplinit pentru o lungă perioadă de timp funcția de purtător de cuvânt al asociației  Nuoren Voiman Liiton.

Principalul său roman este Tosiasioita minusta (1965), dar anterior, în 1959, el a mai publicat pe cheltuială proprie un volum de poeme în proză intitulat Proosarunoja. Printre alte cărți cunoscute sunt Vehnäpelto kasvaa heinää (1971), Neljä vallankumousta (1981) și Metsäroisto (1986), pentru care Seilonen a primit două premii pentru literatură ale statului finlandez (în 1972 și 1987) și marele premiu al Clubului Cărții Finlandeze.

Cea mai bună perioadă de creație literară a lui Seilosen este considerată a fi anii 1960. În anii 1970 a fost implicat mult în mișcarea politică taistoistă de orientare prosovietică, care a determinat pierderea imaginației literare. În 1967, Seilonen, Markku Lahti, Ilpo Saunio și Tauno Tuomivaara au fost condamnați la o amendă de 200 de mărci finlandeze pentru că și-au distrus livretele militare.

Lucrări
 Proosarunoja. Helsinki: tekijä, 1959.
 Tosiasioita minusta. Helsinki: Tammi, 1965.
 Suomalaisia runoja. Helsinki: Tammi, 1966.
 Ilman valloitus. Helsinki: Tammi, 1968.
 Julkisesti karkuun. Helsinki: Tammi, 1969.
 Vehnäpelto kasvaa heinää. Helsinki: Tammi, 1971.
 Vastarintaryhmä. Helsinki: Tammi, 1974. ISBN 951-30-2886-0.
 Köyhien mökkien punaista. Helsinki: Tammi, 1976. ISBN 951-30-3830-0.
 Haitarin ääni. Helsinki: Tammi, 1980. ISBN 951-30-5282-6.
 Neljä vallankumousta. Helsinki: Tammi, 1981. ISBN 951-30-5458-6.
 Metsäroisto. Helsinki: Tammi, 1986. ISBN 951-30-5549-3.
 (Toim.) Toistasataa runoilijaa, suomennosvalikoima, 1989
 Valittuja runoja. Helsinki: Tammi, 1991. ISBN 951-30-9699-8.

Note

Nașteri în 1937
Decese în 2011
Scriitori finlandezi

Kalevi Seilonen


Perochirus es un género de gecos de la familia Gekkonidae. Son gecos nocturnos y arbóreos. Se encuentran en varias islas del Océano Pacífico, como Micronesia o Japón.

Especies
Se reconocen las siguientes tres especies:
 Perochirus ateles (Duméril, 1856)
 Perochirus guentheri Boulenger 1885
 Perochirus scutellatus (Fischer, 1882)

Referencias

Enlaces externos

Gekkonidae
Géneros de reptiles

Perochirus


A cricket ball is a hard, solid ball used to play cricket. A cricket ball consists of a cork core wound with string then a leather cover stitched on, and manufacture is regulated by cricket law at first-class level. The trajectory of a cricket ball when bowled, through movement in the air, and off the ground, is influenced by the action of the bowler and the condition of the ball and the pitch, while working on the cricket ball to obtain optimal condition is a key role of the fielding side. The principal method through which the batter scores runs is by hitting the ball, with the bat, into a position where it would be safe to take a run, or by directing the ball through or over the boundary. Cricket balls are harder and heavier than baseballs.

In Test cricket, professional domestic games that spread over a multitude of days, and almost the entirety of amateur cricket, the traditional red cricket ball is normally used. In many one day cricket matches, a white ball is used instead in order to remain visible under floodlights, and since 2010, pink has been introduced to contrast with players' white clothing and for improved night visibility during day/night Test matches. Training balls of white, red and pink are also common, and tennis balls and other similar-sized balls can be used for training or informal cricket matches. During cricket matches, the quality of the ball changes to a point where it is no longer usable, and during this decline its properties alter and thus can influence the match. Altering the state of the cricket ball outside the permitted manners designated in the rules of cricket is prohibited during a match, and so-called "ball tampering" has resulted in numerous controversies.

Injuries and fatalities have been caused by cricket balls during matches. The hazards posed by cricket balls were a key motivator for the introduction of protective equipment.

Manufacture
British Standard BS 5993 specifies the construction details, dimensions, quality and performance of cricket balls.

A cricket ball is made with a core of cork, which is layered with tightly wound string, and covered by a leather case with a slightly raised sewn seam. In a top-quality ball suitable for the highest levels of competition, the covering is constructed of four pieces of leather shaped similar to the peel of a quartered orange, but one hemisphere is rotated by 90 degrees with respect to the other. The "equator" of the ball is stitched with string to form the ball's prominent seam, with six rows of stitches. On international level balls manufactured by Dukes, and SG, the two halves are hand stitched together using three seams on each half. On the ball made by Kookaburra only the inner two seams are used to hold the two halves together. The outer four seams are produced by machine and their only purpose is to provide additional grip for the bowlers fingers. The remaining two joins between the leather pieces are stitched internally forming the quarter seam. Lower-quality balls with a two-piece covering are also popular for practice and lower-level competition due to their lower cost.

The nature of the cricket ball slightly varies with its manufacturer. White Kookaburra balls are used in one-day  and Twenty20 international matches, while red Kookaburras are used in test matches played in most of the twelve test-playing nations, except for the West Indies, Ireland and England, who use Dukes, and India, who use SG balls.

Use

Colour

Cricket balls are traditionally red, and red balls are used in Test cricket and First-class cricket but proposals to introduce other colours date back at least as early as 1937.

White balls were introduced when one-day matches began being played at night under floodlights, as they are more visible at night; all professional one-day matches are now played with white balls, even when they are not played at night. The white balls have been found to behave differently from the red balls: most notably, they swing a lot more during the first half of an innings than the red balls, and they deteriorate more quickly. Manufacturers claim that white and red balls are manufactured using the same methods and materials, other than the dyeing of the leather. Another problem associated with white cricket balls used in One Day Internationals is that they quickly become dirty or dull in colour, which makes it more difficult for batters to sight the ball after 30–40 overs of use. Since October 2012, this has been managed by the use of two new white balls in each innings, with a different ball used from each bowling end; the same strategy was used in the 1992 and 1996 Cricket World Cups. Between October 2007 and October 2012, the issue had been managed using one new ball from the start of the innings, then swapping it at the end of the 34th over with a "reconditioned ball", which was neither new nor too dirty to see. Before October 2007, except during 1992 and 1996 World Cups, only one ball was used during an innings of an ODI and it was at the umpires' discretion to change the ball if it was difficult to see.

Pink balls were developed in the 2000s to enable Tests and first-class matches played at night. The red ball is unsuited to night tests due to poor visibility, and the white ball is unsuited to first-class cricket because it deteriorates rapidly and cannot be used for eighty overs as specified in the rules, also the white ball colour would clash with the traditional white clothes worn. The pink ball was designed to provide a satisfactory compromise on these issues. It is still considered more difficult to see than a white ball; and the leather is more heavily dyed than a red ball, which better preserves its colour and visibility as it wears but also gives it slightly different wear characteristics. It has performed well enough in testing and first-class cricket to be approved for use in international cricket. A pink ball was used for the first time in an international match in July 2009 when the England Women's team defeated Australia in a one-day match at Wormsley, and a pink ball was used in a day-night Test match for the first time in November 2015. Other colours were also experimented with, such as yellow and orange (glowing composite), for improved night visibility, but pink proved to be the preferred option.

Current status
As of 2014, the ball used in Test match cricket in England had a UK recommended retail price of £100. In test match cricket this ball is used for a minimum of 80 overs (theoretically five hours and twenty minutes of play), after which the fielding side has the option of using a new ball. In professional one day cricket of 50 overs per innings, at least four new balls are used for each match (two in each innings, one for each bowling end). T-20 cricket uses two new balls, one per innings. Amateur cricketers often have to use old balls, or cheap substitutes, in which case the changes in the condition of the ball may be different from professional cricket.

There are three main manufacturers of cricket balls used in international matches: Kookaburra, Dukes and SG. The manufacturer of the red (or pink) balls used for Tests varies depending on location: India uses SG; England, Ireland and the West Indies use Dukes; and all other countries use Kookaburra. The different manufacturers' balls behave differently: for instance Dukes balls have a prouder seam and will tend to swing more than Kookaburra balls – providing a home advantage when playing against a team unfamiliar with the ball. All limited overs international matches, regardless of location, are played with white Kookaburra balls. White Dukes balls were used at the 1999 Cricket World Cup, but the ball behaved more erratically than the Kookaburra and white Dukes have not been used since. Domestic competitions may use a domestic manufacturer: for example, Pakistan uses Grays balls in its first-class competitions.

Cricket balls can be bowled at over 160km/h (100mph) by pace bowlers and made to deviate from a straight course, both in the air (known as 'swinging') and off the ground (known as 'seaming'). A spin bowler bowls at a slower speed, but imparts lateral revolutions on the ball at the point of delivery, so that when it bounces it deviates from a straight course more significantly than other methods. As cricket bats have become thicker, the ball can now be hit well over 100 metres before touching the ground.

Cricket commentator and former Test bowler Simon Doull noted that cricket balls produced after Cricket World Cup 2015 produced a lot less swing regardless of manufacturer. This was said to be apparent in 2017 ICC Champions Trophy, even on traditionally swing-friendly British pitches, particularly with white balls, but the former West Indian bowler Ian Bishop was unwilling to support this.

Condition of a cricket ball

In Test cricket and T20 cricket, a new ball is used at the start of each innings in a match. In one-day cricket, two new balls, one from each end, are used at the start of each innings. A cricket ball may not be replaced except under specific conditions described in the Laws of Cricket:

 If the ball becomes damaged or lost.
 If the condition of the ball is illegally modified by a player.
 In Test cricket, after the ball currently in use becomes 80 overs old, the captain of the bowling side has the option to take a new ball.

The ball is not replaced if it is hit into the crowd – the crowd must return it. If the ball is damaged, lost, or illegally modified, it will be replaced by a used ball in a similar condition to the replaced ball. A new ball can only be used after the specified minimum number of overs have been bowled with the old one.

Because a single ball is used for an extended period of play, its surface wears down and becomes rough. The bowlers may polish it whenever they can, usually by rubbing it on their trousers, producing the characteristic red stain that can often be seen there. However, they will usually only polish one side of the ball, in order to create 'swing' as it travels through the air. They may only apply sweat to the ball as they polish it. The practice of applying saliva has been banned by the ICC during the ongoing COVID-19 pandemic. In a June 2020 press release, the ICC announced that "A team can be issued up to two warnings per innings but repeated use of saliva on the ball will result in a 5-run penalty to the batting side. Whenever saliva is applied to the ball, the umpires will be instructed to clean the ball before play recommences". The MCC conducted research during the period that shining the ball using saliva was banned, and they concluded that "there was little or no impact on the amount of swing that bowlers were getting". Therefore, in March 2022, the practice of shining the ball using saliva was banned.

The seam of a cricket ball can also be used to produce different trajectories through the air, with the technique known as swing bowling, or to produce sideways movement as it bounces off the pitch, with the technique known as seam bowling.

Since the condition of the cricket ball is crucial to the amount of movement through the air a bowler can produce, the laws governing what players may and may not do to the ball are specific and rigorously enforced. The umpires will inspect the ball frequently during a match. If the ball is out of shape due to normal wear and tear due to batting and ball hitting the pitch, a ball of similar usage and condition will be used as a replacement: e.g. a ball about 30 overs old will be replaced by a ball about the same age.

It is illegal for a player to:
 rub any substance apart from sweat onto the ball
 rub the ball on the ground
 scuff the ball with any rough object, including the fingernails
 pick at or lift the seam of the ball.
 apply saliva on the ball

Despite these rules, it can be tempting for players to gain an advantage by breaking them. There have been a handful of incidents of so-called ball tampering at the highest levels of cricket.

A new cricket ball is harder than a worn one and is preferred by fast bowlers because of the pace and bounce of the ball off the pitch as well as the seam movement. Older balls tend to spin more as the roughness grips the pitch more when the ball bounces, so spin bowlers prefer to use a worn ball, though a ball of about 8–10 overs old is still useful to a spinner as it can get more drift in the air. Uneven wear on older balls may also make reverse swing possible. A captain may delay the request for a new ball if they prefer to have spin bowlers operating but usually asks for the new ball soon after it becomes available.

Dangers of cricket balls

Cricket balls are hard and potentially lethal, so most of today's batters and close fielders often wear protective equipment. Cricket ball injuries are fairly frequent, including eye (with some players having lost eyes), head and face, finger and toe, teeth and testicular injuries.

Frederick, Prince of Wales (1707–1751) is often said to have died of complications after being hit by a cricket ball, although the connection between the incident and his actual cause of death is unproven. Glamorgan player Roger Davis was seriously injured by a ball in 1971 when he was hit on the head while fielding. The Indian batter Nariman 'Nari' Contractor had to retire from the game after being hit on the head by a ball in the West Indies in 1962.

In 1998, Indian cricketer Raman Lamba died when a cricket ball hit his head in a club match in Dhaka. Lamba was fielding at forward short leg without a helmet when a ball struck by batter Mehrab Hossain hit him on the head and rebounded to wicket-keeper Khaled Mashud.

A cricket umpire, Alcwyn Jenkins, died in 2009 in Swansea, Wales after being hit on the head by a ball thrown by a fielder.

On 27 October 2013, South African cricketer Darryn Randall died after being hit on the head by the ball while batting. He collapsed immediately and was rushed to the Victoria Hospital in rural Alice, but the medical staff could not revive him.

In November 2014, Australia and South Australia batter Phillip Hughes died at the age of 25 at a Sydney hospital after he was hit on the side of the neck by a bouncer bowled by Sean Abbott during a Sheffield Shield game. The same week, Hillel Oscar, an umpire and former captain of Israel's national cricket team, died after being hit in the neck by a ball.

On 14 August 2017, Zubair Ahmed died after being hit on the head while batting in a club match played in the Mardan District, Khyber Pakhtunkhwa, Pakistan.

Alternatives to cricket balls

Sometimes alternatives to a real cricket ball may be preferred for reasons of safety, availability and cost. Examples include a tennis ball and a plastic version of the cricket ball.

Many casual players use a tennis ball wrapped in layers of some type of adhesive tape (often electrical tape), which makes the relatively soft tennis ball harder and smoother. This is commonly referred to as a tape ball. A common variant is to tape only half the tennis ball, to provide two different sides and make it easy to bowl with prodigious amounts of swing.

Younger players often use either tennis balls or an air-filled plastic 'windball' for safety reasons before using the 'hard' cricket ball after a certain age: windball cricket is also a popular sport in its own right. They might also use an 'IncrediBall' or an 'Aeroball' whilst making the step between windballs and 'hard' cricket balls. These balls are designed to mimic the feel, speed and bounce of a regular hard ball, but soften when coming in contact with objects at high speed, reducing the risk of injury.

See also

Cricket clothing and equipment
Baseball (ball): Traditionally made quite similarly, with a cork centre (today usually rubber) wrapped tightly with string and encased in leather.

References

Further reading
 Gollapudi, Nagraj. 'It's illegal, isn't it?'. 25 August 2008.

External links

Balls
Ball
Cricket

Cricket ball


An Eriocaulon minutum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker. An Eriocaulon minutum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon minutum


Rendez-Vouz '98 es un mini-álbum de remixes creado en conjunto por el compositor francés Jean-Michel Jarre y el grupo electrónico inglés Apollo 440, a menester de la Copa Mundial de fútbol Francia '98. Incluye el tema homónimo al álbum (que es una versión más electrónica de Fourth Rendez-Vous), más dos remix de aquel tema.

El álbum fue presentado en vivo en el concierto que llevó el mismo nombre, realizado el 12 de julio de 1998 bajo la Torre Eifel, el día del último partido del Mundial.

Con este álbum, Jarre deja de lado finalmente la tendencia de sus álbumes anteriores (cercanos al New age) para dedicarse casi fielmente a la música electrónica (hasta 2007 con Oxygene: New Master Recording).

Lista de temas

Álbumes de Jean Michel Jarre
Álbumes de Apollo 440
Álbumes de remezclas
Álbumes de 1998
Álbumes de música electrónica

Rendez-vous '98


බැම සුදු පවන් පෙන්දා (White-browed Fantail)

White-browed Fantail

විද්‍යාත්මක නාමය : Rhipidura aureola

කාක ගණයට අයත් පක්‍ෂියෙකි. වැඩුනු කුරුල්ලා 18cm (අඟල් 7) දිගය. ශරීරය ඉහල අඳුරු දුඹුරු හෝ කථ දුඹුරු පැහැතිවේ. පුළුල් ඇහිබැම සුදු පැහැති වන අතර එය නලලේදී එකතුවේ. තටු කෙලවර සුදු පැහැ තිත් පේලි දෙකකි. වලිගය හා පිහාටු මැද දුඹුරු පැහැයට හුරුවේ. උගුර පුදේශය සුදු පැහැ වන අතර පපුව හා යටිබඩ ප්‍රදේශද සුදුපැහැවේ. හොට, කකුල් හා ඇස් කළු පැහැතිය. මොවුන්ගේ ගැහැණු සතුන් පිරිමි සතුන්ට වඩා මඳක් දුඹුරු පැහැතිය.

සෑම විටම ක්‍රියාකාරී වන අතර නිතරම පෙඳය ඉහල පහල කරමින් සිටිනු දැකිය හැක. නිරතුරු ලඟපාත ඇති අතු අතර සරමින් සිටී. මේ නිසා නටන කුරුල්ලා එසේ නැතිනම් පාන් කිරිත්තා යන නමින් හැඳින්වෙන්නේද මෙම කුරුල්ලාමය. යුගල් වශයෙන් සිටීමට කැමැත්තක් දක්වයි. නමුත් සමහර අවස්තාවල කුඩා කණ්ඩායම් වශයෙන්ද සිටී. සිවුරු හඬලනවා වැනි නාදයක් කරන අතර එය ආවර්තිකය. නමුත් අනතුරකදී වේගයෙන් නාද කරනු ඇසිය හැක. සාමාන්‍යයෙන් සාමකාමී කුරුල්ලකු වන අතර මොවුන්ගේ ප්‍රධාන ආහාරය වශයෙන් පියාඹන කෘමි සතුන් ආහාරයට ගනී. ගවයන් වැනි සතුන් ආශිතව ඇති මැස්සන් වැනි කෘමීන් ආහාරයට ගනිමින් ඒ අවට සැරිසරන නිසාවෙන් මොවුන් එ‍ඬේර කුරුල්ලා වශයෙන්ද හැඳින්වේ. කෘමීන් පසුපස හඹාගොස් දඩයම් කර කුඩා අත්තක් මත හිඳ ගොදුර ගිල දමයි.

විවිධ තැන් වල විවිධ අභිජනන කාල දක්වා ඇති අතර එයට හේතුව මෝසම් කාලයන් අනුව අභිජනන කාලය වෙනස්වීම යැයි සිතිය හැක. නමුත් වැඩි ප්‍රමාණයක් අප්‍රේල් මැයි කාලයේදී වාර්තා වී ඇත. මොවුන් වැඩි වශයෙන් නැගෙනහිර, නිරිත දිග ලංකාවේ දැකිය හැක. කෘමිනාශක ආදිය භාවිතය මොවුන්ගේ ජීවිත වලට තර්ජනයක්ව පවතී.

බැම සුදු පවන් පෙන්දා


الجهاز السمعي  هو أي أداة تصمم خصيصا لنسخ الصوت أو لتسجيله أو لسماعه. حيث تشمل المصدح (الميكروفون)، والمذياع، ومشغل السيدي، آلة التسجيل، مكبر الصوت، طاولة مزج الأصوات، المضخم.

مراجع

إلكترونيات استهلاكية
إلكترونيات صوتية
صوت

أجهزة سمعية


Simeón de Mantua ( – 1016) fue un monje benedictino armenio que fue canonizado a finales del .

Biografía
Pocos datos se conocen de los primeros años de la vida de Simeón de Mantua, excepto que dejó su casa cuando era joven para vivir como eremita en los desiertos de Palestina. Después de esto, se sabe que visitó Roma donde su estoicismo fue visto con desagrado por el pueblo romano. La intervención papal pacificó dicha situación.

En otro periodo, Simeon viajó por toda Italia, Francia y España antes de volver al norte de Italia, ingresando en el monasterio benedictino de Mantua. Allí fue conocido por su amabilidad y generosidad. Murió en Mantua en 1016.

Su tumba ha sido protagonista de numerosos milagros, que contribuyeron a su canonización en el . Un noble local, el marqués Bonifacio III de Montferrat (no confundir con el futuro papa Bonifacio III o el famoso Bonifacio de Montferrat), reconstruyó una iglesia local y la consagró en su honor.

Referencias
 Southern, R.W.. The Making of the Middle Ages. Yale University Press, 1953, p. 70.
 Benedictine Monks of st Augustines Abbey Ramsgate. Book of the Saints. A & C Black Publishers Ltd, 2003, p. 245
 Visual Italy: San Benedetto Po, Abbazia di Polirone, https://web.archive.org/web/20110722070340/http://www.visual-italy.it/EN/lombardia/mantova/san-benedetto-po/abbazia-polirone/

Santos católicos
Santos católicos de Italia del siglo XI
Santos benedictinos
Benedictinos de Italia del siglo XI
Armenios del siglo XI
Santos de Armenia
Católicos de Armenia
Benedictinos de Armenia
Anacoretas de Armenia
Monjes cristianos del siglo XI
Personas canonizadas por Benedicto VIII

Simeón de Mantua


Paris-Roubaix 2016 a fost ediția a 114-a cursei clasice de ciclism Paris–Roubaix, cursă de o zi. S-a desfășurat pe data de 10 aprilie 2016 și a făcut parte din calendarul UCI World Tour 2016. Cursa a avut startul la Paris și s-a încheiat la Roubaix.

Echipe
Toate cele 18 echipe din UCI WorldTeams au fost invitate în mod automat și au fost obligate să participe la cursă. Patru echipe au primit wild card-uri.

Echipe UCI World

  Ag2r-La Mondiale
  Astana
  BMC Racing Team
  Etixx-Quick Step
  FDJ
  IAM Cycling
  Lampre-Merida
  Lotto Soudal
  Movistar
  Orica-GreenEDGE
  Cannondale-Garmin
  Giant-Alpecin
  Team Katusha
  LottoNL–Jumbo
  Dimension Data
  Team Sky
  Tinkoff-Saxo
  Trek-Segafredo

Echipe continentale profesioniste UCI

  Bora–Argon 18
  Cofidis
  Delko–Marseille Provence KTM
  Direct Énergie

  Fortuneo–Vital Concept
  Topsport Vlaanderen–Baloise
  Wanty–Groupe Gobert

Rezultate

Referințe

Legături externe

Ciclism
2016 în sport
UCI World Tour
Paris-Roubaix

Paris-Roubaix 2016


{{Infobox video game
|title = Candy Crush Saga
|image = Candy Crush logo.png
|developer =
|publisher = King
|platforms = App Store, Google Play, Windows Phone Store, Amazon Appstore, Microsoft Windows, Linux
|released = Browser:12 aprilie 2012iOS:14 noiembrie 2012Android:14 decembrie 2012Fire OS:11 decembrie 2014Windows Phone:6 septembrie 2012Microsoft Windows:29 iulie 2015|genre = puzzle
}}Candy Crush Saga este un joc video lansat de compania  la 12 aprilie 2012 pentru Facebook, ulterior apărând variante pentru iOS, Android, Windows Phone, Windows 10 și alte platforme. Este o variației a jocului pentru browser Candy Crush'', creat la fel de King.

Note

Legături externe

Jocuri video din 2012

Candy Crush Saga


أبو بكر بن علي الصنهاجي الشهير بـالبيذق مؤرخ مغربي وأحد تلاميذ ابن تومرت وأنصار دعوته، ألف كتاب أخبار المهدي بن تومرت وبداية دولة الموحدين وهذا الكتاب مهم في تاريخ الدولة الموحدية لأن مؤلفه شاهد عيان لكل ما كتب كما أن مؤلفه كشف جوانب غامضة في شخصية ابن تومرت ودعوته. من مؤلفاته المشهورة كتاب المقتبس من كتاب الأنساب في معرفة الأصحاب الذي يتناول الأنساب البربرية. يعتبر البيذق مؤرخ الموحدين، وقد وصل به الأمر إلى وصف المرابطين بالمجسمين.

انظر أيضًا
 الشقندي
 أبو القاسم الزياني
 عبد الواحد المراكشي
 الناصري

مراجع

وصلات خارجية
 أخبار بن تومرت وبداية دولة الموحدين -للبيذق نسخة بي دي إف للكتاب.

أشخاص من الدولة الموحدية
أشخاص من تينمل
صنهاجة
كتاب أمازيغ
كتاب سيرة ذاتية مغاربة
كتاب مغاربة في القرن 12
كتاب وكاتبات مغاربة
مغاربة أمازيغ
موحدون
مؤرخون أمازيغ
مؤرخون مغاربة
مؤرخون مغاربة في القرن 12

البيذق (مؤرخ)


La cárcel de Broto es una maciza torre de piedra que sirvió como prisión del valle de Broto (Huesca) España. Desde el  hasta el . Fue destinada en principio a la defensa del puente medieval levantado sobre el río Ara y a cobrar los derechos de paso existentes, aunque a partir de la concesión de privilegios a la Junta del Valle por parte de los reyes aragoneses, desde el , se fue transformando en prisión, hecho por el cual se observan algunas saeteras en sus muros, cegadas en su mayoría y recubiertas con mortero de cal y arena en su interior.

Dentro de la propia cárcel se hallan unos importantísimos grabados realizados por los propios presos, datados en diferentes épocas y que son de una cantidad y calidad altísimos.

En el año 2005, gracias al proyecto Continua Pirineum liderado por la Comarca de Sobrarbe, se realizó una restauración completa que permite en la actualidad disfrutar plenamente del Bien.

Historia
Junto a la embocadura del antiguo puente gótico del sigloXVI, se encuentran dos edificaciones adosadas e íntimamente relacionadas históricamente, La Torre de la cárcel y la Casa del Valle o Junta del Valle. Ésta era la sede de la autoridad que impartía la justicia y dirimía en caso de pleitos, mientras que la Torre era el emplazamiento para los presos que incumplían las leyes.

Las referencias históricas conservadas sobre el uso de la torre como cárcel comienzan a inicios del sigloXVI. Los habitantes del valle de Broto y del valle de Barèges (Francia) que cometieran un delito eran juzgados y apresados en esta torre convertida en cárcel. Casi todos los detenidos solían cometer delitos relacionados con los pastos y el ganado, los robos y el contrabando y eran juzgados por la Junta del Valle y encarcelados en la Torre de la cárcel.

La misma tipología estructural y funcional de torre defensiva y prisión la encontramos en otros puntos de la comarca del Sobrarbe, como Oto, Fiscal, Bergua, Lavelilla, Puértolas o Torla por citar algunos de ellos, siendo datadas en el siglo

Estructura
Se trata de una sobria y maciza torre de planta cuadrangular, de tres plantas de recios muros con bóvedas de medio punto y de cañón, en los que se abren unos cuantos vanos, saeteras y un ventanal en su planta superior. Dispone de un tejado a dos vertientes cubierto con losas típicas del valle.

Se accede al recinto a través de la Casa del Valle, correspondiente a la planta intermedia de la cárcel. Junto a la puerta de acceso de la planta intermedia de la prisión se hallan unas estrechas escaleras de dos tramos que comunican esta planta con la superior. En el primero de los tramos encontramos dos orificios a modo de cepo practicados sobre la estructura de madera donde se maniataba a los presos y se les torturaba o incluso se les cortaba las manos.

El tránsito a la planta inferior se efectúa a través de dos aberturas cuadrangulares realizadas sobre el suelo de la planta intermedia. La bajada de presos a la planta inferior se efectuaba a través de unas cuerdas enlazadas sobre las dos argollas clavadas sobre la bóveda de la planta intermedia, cada una de las cuales se encuentran en perpendicular a cada una de las oberturas del suelo.

La planta inferior se divide en dos salas distintas a partir de un tabique central que la compartimenta en dos espacios estrechos, ambos cubiertos por bóveda de medio punto.

La estancia intermedia, también con bóveda de cañón, dispone de dos aspilleras, una horizontal y otra vertical practicadas en el muro oeste orientado hacia el río. También encontramos un ventanal cegado en el muro norte debido al riesgo de fuga de presos, ya que a su vez se abría hacia el puente.

La planta superior es idéntica a la intermedia, tanto en dimensiones como en su techo de bóveda de cañón, si bien la dirección de ambas bóvedas es contrapuesta una a la otra para equilibrar los empujes de la construcción. En esta estancia encontramos el vano más grande de la prisión, se trata de una ventana adintelada, bajo la cual se halla un escusado que vertía los desechos directamente a la orilla del río a través de un orificio practicado en el muro y debajo de él una losa en pendiente que facilitaba la evacuación.

Penas y condiciones de los presos
Son escasas las fuentes de las que disponemos. Sabemos que los calabozos de la planta inferior poseen peores condiciones de habitabilidad debido a la humedad y el frío que el río produce en su interior, además de las ya de por si condiciones atmosféricas de montaña. Probablemente los presos más peligrosos fueran destinados a estas celdas, por los delitos más graves, los de sangre. Era casi imposible escapar de éste habitáculo y además las crecidas del Ara solían inundar la sala. Los presos estarían inmovilizados, estando colgados de brazos o muñecas, por medio de unas cadenas adosadas al muro finalizadas en argollas, hecho que no ocurre en las estancias superiores.

En la estancia intermedia se disponía de mejores condiciones, menor humedad y frío, y había, aunque poca, luz natural que entraba a través de las pequeñas aspilleras, además de las teas y hogueras que se encendían para el calor. Estas mismas condiciones se reproducían en la sala superior, aunque con el hecho diferencial y gran privilegio de haberla acondicionado con un retrete y un gran vano abierto en la cara oeste del muro.

El principal motivo de apresamiento sería infringir las normas y derechos de pasto, la forma de subsistencia fundamental de un valle primordialmente ganadero. Posiblemente muchos reclusos fueran pastores, y algunos franceses, ya que estas normas también afectaban al valle francés de Barèges. Muchos de los dibujos apoyan esta tesis al encontrarse numerosos animales de pastoreo como ovejas, caballos, o incluso por la indumentaria de las personas grabadas, con pantalones bombachos, boinas y bastones.

En cuanto a la duración de las penas de pocos datos disponemos, gracias a uno de los grabados sabemos que uno de los presos al menos permaneció un año en la cárcel, aunque desconocemos el delito, tan sólo sabemos que estaba en la planta intermedia por lo que nos podemos hacer una idea de la durabilidad de las condenas en la planta inferior.

También se cree que alguna de las condenas pudo ser de índole política, ya que una de las fechas inscritas se corresponde con el periodo de la guerra de la Independencia (1809) y encontramos vestigios de soldados napoleónicos dibujados en el muro, tras la puerta de entrada de la planta intermedia. Pudieron ser apresados franceses debido al conflicto armado o españoles afrancesados que apoyaran al ejército invasor.

Los Grabados
Los reos realizaron, desde el sigloXVII hasta el XX, una serie de grabados especialmente asombrosos por su cantidad y su organizado programa iconográfico.

Estos grabados fueron restaurados en el año 2005 debido a su lamentable estado de conservación, ya que habían sufrido con el paso de los años numerosos daños por la acción de la humedad y la consiguiente pérdida del soporte de cal y arena, además de la gran acumulación de polvo que ocultaba parte de las imágenes. En la actualidad se han recuperado casi por completo y se puede apreciar su singularidad y valor.

Los grabados de la Cárcel de Broto son incisiones realizadas con algún objeto punzante sobre el hollín hasta alcanzar el encalado del muro, dejándolos al descubierto mediante un sistema de contraste de blanco sobre negro. Los muros interiores de la torre se encuentran encalados, y a su vez ennegrecidos por las hogueras y teas realizadas en el interior de la prisión, lo que explica este sorprendente sistema de grabado.

La sala intermedia es la que conserva un mayor número de grabados y en mejor estado de conservación se hallan, ubicados en sus cuatro paredes hasta una altura de dos metros.

Dichos dibujos datan de diferentes años y siglos, el primero de ellos data de 1558, grabado en la celda inferior, aunque la mayoría son del sigloXVIII y se encuentran en la celda intermedia, apareciendo fechas como 1701, 1708, 1799, y algunos posteriores como 1809 o incluso 1910. Aparecen también algunos nombres propios, especialmente el de Miguel Guillen, que se repite en numerosas ocasiones, Domingo Lacoma, Miguel Viñuales, Jose Pardina, Pasqual Borruel, Jose Grillo, Tomás de Lione, Gorge, etc... y localidades como Oto y Fiscal. En la estancia superior el único grabado que nos consta es 1705 broto Antonio.

Dispone de una gran variedad de imágenes, la mayoría de temática religiosa, tratándose de santos, santas y vírgenes rodeados casi todos ellos de una orla, hombres portadores de cruces, relicarios, altares y simbología religiosa en general.

A su vez encontramos muchos dibujos que hacen alusión a elementos de la naturaleza como animales y árboles. También aparecen rasgos geométricos, a base de líneas cortas y paralelas, que pueden ser la cuenta de los días que los presos pasaron en la cárcel.

Todas estas imágenes y su simbología son un fiel reflejo de la sociedad pirenaica de la época y la profunda presencia de la religión en estas comunidades, demostrado a través de su gran conocimiento de la hagiografía de los santos y vírgenes.

San Pedro

Esta imagen hace referencia a la crucifixión de Pedro en posición invertida. No aparece Pedro crucificado, sino abrazando una cruz invertida, es decir, el signo de su pasión.

San Pedro con las llaves

Imagen que representa a San Pedro como anciano barbado y que porta las llaves del Reino de los Cielos.

San Jorge

San Jorge es el santo patrón del Reino de Aragón desde el sigloXV, y habitualmente se le representa como un caballero que lucha contra un dragón. En el grabado se aprecia la fecha, 1709, y el nombre Gorge (San Jorge).

Santa Ana

Iconográficamente se la representa enseñando a la Virgen María niña o en compañía de María y el Niño Jesús. La iconografía de Santa Ana de Nazaret con la Virgen y el Niño, también conocida como Santa Ana Tríplex, tiene su origen en el sigloXV y fue concebida para glorificar a la santa como madre de María y abuela de Jesús.

San Cristóbal

La tradición católica describe a San Cristóbal de Licia como un gigante cananeo que tras su conversión al cristianismo ayudaba a los viajeros a atravesar un peligroso vado llevándolos sobre sus hombros. El grabado de la Cárcel tiene aproximadamente 2 metros de altura y la inscripción del nombre del santo.

Santa María

Santa María con el niño, y que además tiene adosadas dos inscripciones, una debajo que dice Santa María y otra a su izquierda que reza: En devoción a la virgen nuestra señora santísima.

Santa Isabel de Aragón

Santa Isabel de Aragón es la hija del rey aragonés PedroIII y fue reina de Portugal. Se dice que dedicó su vida al cuidado de los ancianos, enfermos y mendigos. Sus atributos son la corona y una rosa. En la parte superior se lee Santa Isabel:

Santais
Abel

Virgen de la Misericordia

Normalmente esta virgen aparece ataviada con un manto estrellado y los brazos tendidos para elevar por sí misma los faldones de su manto. Se trata de la Virgen protectora que necesita tener las manos libres, de ahí que no aparezca el niño, para desplegar su manto.

Elementos religiosos

Entre los grabados también hallamos toda una serie de elementos religiosos de diferente índole, custodias, penitentes, calvarios y cruces.

Un altar

Es un altar que desarrolla la iconografía de un calvario y pudo utilizarse para rezar. El ara es de forma rectangular con cuatro ángeles alados (muy similares a los que se encuentran en la portada de la Iglesia de San Pedro de Broto) y tres tibias intercaladas entre ellos (símbolos de muerte), y coronado con tres cruces y dos inscripciones: Aquí murió nuestro señor, y encima de ella INRI.

Animales

Diversos animales aparecen representados como aves, cérvidos, sapos, ovejas, serpientes, peces, etc.

Vegetación

Diversos árboles aparecen dibujados y todos ellos coronados con una cruz, pero entre ellos destaca el mítico Árbol de Sobrarbe. Se trata de una encina coronada con una cruz latina que aparece en el cuartel superior izquierdo del escudo de Aragón. De hecho el preso lo realizó para dejar una clara constancia de ello, ya que dibujó un pequeño bocadillo aclaratorio en el que se aprecia el escudo de Aragón con sus barras y su corona.

Un rey aragonés

No sabemos con certeza de cuál de todos los reyes aragoneses se trata, pero sabemos que es uno de ellos debido a las insignias reales que porta, la corona, el cetro rematado con la cruz litúrgica y el pomo d'oro u orbe.

Elementos bélicos

En esta imagen apreciamos un duelo en la parte superior, un caballero (aunque de él solo se aprecia la espada) y, en la parte inferior derecha, dos soldados napoleónicos. También vemos un barco, pudiendo ser una carabela o un galeón, si bien debemos tener en cuenta que por el río Ara difícilmente pudieron se divisados dichos barcos.

Inscripciones personales

Esta inscripción aparece debajo del altar del muro oeste de la sala intermedia, y reza:

San Miguel fue en sábado y cinco días después, jueves, se cumplió un año.

Si observamos debajo de dicha inscripción aparecen una serie de elementos verticales a modo de cuenta de los días que este preso pasó en la cárcel. Además debemos apreciar que la festividad de San Miguel es el 29 de septiembre y que la Fiesta Mayor de Broto es el primer fin de semana de octubre, pudiendo ser que dicho reo fuera liberado como consecuencia de ello, ya que el preso dejó de llevar la cuenta.

Aquí se nos muestra el nombre Domingo Lacome, posiblemente de origen francés. Además en la parte inferior izquierda de dicha inscripción aparece escrito menot, posiblemente haciendo referencia a la palabra francesa menotté (esposado), y diciéndonos así las condiciones en las que se hallaba este reo.

Esta inscripción dice: José Pardina, Fiscal (pueblo cercano al de Broto), año 1809.

Este reo, Miguel Guillén, escribió su nombre en innumerables ocasiones, probablemente aprendió a escribirlo en la cárcel y de ahí la cantidad y la diferencia en la calidad de las diferentes inscripciones.

José Grillo también dejó constancia de los días que permaneció recluido, desgraciadamente la restauración de la saetera contigua ocultó parte de la inscripción.

Pasqual Borruel o Borruet, año 1811 o 1911.

Tomas de Lione.

Contenedor de Hombres

En el interior de la sala de los grabados se encuentra una obra de María Jesús Bruna, se trata de una escultura realizada en hierro que además de evitar que los visitantes deterioren los grabados de los muros recientemente restaurados añade todavía más valor a este edificio. Esta obra se realizó dentro del programa Renovarte de la comarca de Sobrarbe y fue especialmente concebida para este espacio.

Bibliografía
 José Luís Acín Fanlo, Elena Aquilué Pérez, Rosa Abadía Abadías: Los grabados de la torre de la cárcel de Broto, Colección Patrimonio Cultural, Editorial PRAMES y Ayuntamiento de Broto, Zaragoza, 2005. ISBN 84-8321-189-0.
 Lucien BRIET: Bellezas del Alto Aragón, Editado por la Diputación Provincial de Huesca, 1997. ISBN 978-84-500-2354-1.

Referencias

Enlaces externos

Página oficial del Ayuntamiento de Broto.
Sistema de Información del Patrimonio Cultural Aragonés.
Ruta de los BICs en Sobrarbe.
Románico aragonés.

Bienes de interés cultural de la provincia de Huesca
Broto
Casas torreadas del Alto Aragón
Antiguas prisiones de Aragón

Cárcel de Broto


FA Cup Finalen 1987 var finalen i FA Cup, som blev spiller den 16. maj 1987 på Wembley Stadium. De to deltagende hold var Coventry City og Tottenham Hotspur. Sidstnævnte var med i den tredje finale på kun syv sæsoner, og de havde vundet pokalturneringen i både 1981 og 1982 og var favoritter til at tage trofæet igen, mens det undertippede Coventry var med i deres første FA finale nogensinde. Hotspurs gik efter deres ottende sejr, hvilket ville være en rekord, og havde aldrig tabt en finalekamp i turneringen. I en medrivende kamp formåede Coventry at besejre Tottenham 3-2 forlænget spilletid.

Opsummering af kampen

Efter kun 2 minutters sil scorede Clive Allen sit 49. mål i sæsonen, hvor han headede den fobi målmanden Steve Ogrizovic ved den nærmeste stolpe på et krys fra Chris Waddle. Efter blot endnu 7 minutter udlignede Sky Blues, da Dave Bennett, der havde spillet for Manchester City da de tabte finalen i 1981, scorede. Bennett fik bolden i feltet og kom rundt om målmanden, hvor han fik skudt den i nettet med venstre fod uden om Steve Hodge på linjen.

Londonklubben Hotspurs kom tilbage i front 5 minutter før pausen, hvor forsvarsspilleren Gary Mabbutt afværgede bolden forbi målmanden efter et kryds fra højre. Halvvejs gennem anden halvleg stod holdene atter lige; Bennett krydsede den ind over fra højre og angrebsspilleren Keith Houchen headede den ind på stor afstand i et mål, som er blevet stemt ind som et af de 10 bedste der nogensinde er scoret på Wembley. Houchen fik også BBC's Goal of the Season i 1987 for målet.

Indtil den ordinære spilletid udløb forblev holdene lige, og kampen gik ind i forlænget spilletid. 6 minutter inde scorede den uheldige Mabbutt et selvmål efter Lloyd McGrath skød bolden ind i midten fra højre og Mabbutt ramte den med knæet, så den kom over målmanden Ray Clemence. Et af Coventrys fanmagasiner har titlen Gary Mabbutt's Knee (Gary Mabbuts Knæ) også kendt om GMK.

Detaljer

Referencer

Sport i 1987
1987

FA Cup finalen 1987


كتيان بلدة سورية تتبع ناحية تفتناز في منطقة مركز إدلب في محافظة إدلب. بلغ عدد سكانها 1,876 نسمة في عام 2004 حسب إحصاء المكتب المركزي للإحصاء.

تقع في الجهة الشرقية الشمالية لمحافظة إدلب، تبعد عن مدينة إدلب 18كم و40 كم عن مدينة حلب واقعة على طريق حلب - إدلب القديم. وتشتهر كتيان بجمال طبيعتها، يعمل عدد كبير من السكان بالزراعة وتشتهر بزراعة القمح والحبوب والبطاطا والقطن والمنطقة معروفة بتربتها الخصبة. يقدر عدد أشجار الزيتون بأكثر من سبعمائة ألف شجرة زيتون وتنتج كميات كبيرة من الزيتون الذي يورد للأسواق في المنطقة وللمصانع ومعاصر الزيتون .

تاريخيا في القرية أثآر عديدة تنتشر في القرية ومحيطها، ومن المعالم الهامة برج الحمام ويعود للعهد العثماني وهو من أكبر أبراج الحمام بسوريا تقريبآ.

مراجع

أماكن مأهولة في منطقة إدلب
قرى محافظة إدلب

كتيان


Main Roads Western Australia (auch kurz Main Roads, davor Main Roads Department) ist die Straßen- und Verkehrsbehörde in Western Australia, Australien. Sie ist zuständig für die Instandhaltung, den Ausbau und Betrieb des landesweiten Straßennetzes.

Die Behörde ist für rund 13 % des Straßennetzes im Bundesstaat mit einer Gesamtlänge von 18.500 km, verantwortlich. Die übrigen 131.000 km werden von den Local Government Areas oder der nationalen Straßenbaubehörde betrieben und instand gehalten.

Im Jahr 2011 hatte die Behörde ein Gesamtbudget von 1.200 Millionen AU$ und 1070 Beschäftigte.

Die wichtigsten Fernstraßen in Western Australia sind:
 Eyre Highway
 Great Northern Highway
 Great Eastern Highway

Siehe auch
 Highways in Australien
 Liste der Highways in Western Australia

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Behörde (Australien)
Straßenverkehr (Australien)
Verkehr (Western Australia)
Straßenverkehrsbehörde
Organisation (Perth)
Gegründet 1930

Main Roads Western Australia


Die Straße Alt-Mahlsdorf ist das letzte östliche Teilstück der Bundesstraße B 1 / B 5 auf Berliner Gebiet. Sie liegt vollständig im Ortsteil Berlin-Mahlsdorf des Bezirks Marzahn-Hellersdorf. Die Straße verläuft auf einem Rücken des Barnim geradlinig in zwei durch einen Grünstreifen getrennten Fahrbahnen. Sie beginnt im Westen an der Kreuzung Kressenweg–Am Kornfeld als Fortsetzung der Straße Alt-Kaulsdorf und setzt sich hinter der Stadtgrenze im Osten im Ortsteil Dahlwitz-Hoppegarten der Gemeinde Hoppegarten fort. Im Kreuzungsbereich Hönower Straße–Hultschiner Damm tangiert sie die Südspitze des historischen Dorfkerns von Mahlsdorf.

Geschichte der Straße

Die im 13. Jahrhundert entstandene Ost-West-Handels- und Heerstraße zwischen Alt-Berlin und Frankfurt (Oder) trug die historischen Bezeichnungen Chaussee nach Frankfurt, auch Frankfurter Chaussee, und Berliner Straße (bis 1927). Ihre ursprüngliche Trassierung verband die Dorfzentren von Friedrichsfelde, Biesdorf, Kaulsdorf und Mahlsdorf, verlief also eher in Wellenform in West-Ost-Richtung. Im 18./19. Jahrhundert wurde der Verkehrsweg als Chaussee befestigt, in den späten 1920er Jahren verlegte man ihre Trasse etwas weiter südlich des alten Dorfkerns und verbreiterte sie. Der am 26. Juli 1927 vergebene Straßenname verweist auf die Geschichte des Dorfes.

Mit der Entstehung von Reichsstraßen Anfang der 1930er Jahre wurde Alt-Mahlsdorf ein Abschnitt der Reichsstraße 1, die von Aachen über Berlin bis nach Königsberg führte. Seit 1940/41 hatte sie eine gemeinsame Trassenführung mit der Reichsstraße 5. In der DDR trug sie die Bezeichnung F 1/5, seit 1990 heißt sie B 1/5.

Auf der damaligen Reichsstraße stieß im April 1945 die 1. Weißrussische Front der Roten Armee ins Zentrum Berlins vor.

Die Nummerierung der Grundstücke folgt dem System der Hufeisennummerierung; auf der Nordseite befinden sich die Nummern 1 bis 70 (von West nach Ost), auf der Südseite die Nummern 79 bis 124 (von Ost nach West). Die Straße verläuft oberhalb des Barnimhangs.

Bauwerke

Nordseite, Hausnummernbereich 1–70

Zwischen der Straße Am Kornfeld und der Neuenhagener Straße sind die Grundstücke fast ausschließlich mit Einfamilienhäusern bebaut. Sie wurden ab den 1930er Jahren errichtet, wie aus den Berliner Adressbüchern zwischen 1930 und 1943 hervorgeht (zahlreiche Baustellen genannt). Nach der Wende entstanden dazwischen einige kleinere Handwerksbetriebe und zwei Hotels. Im Bereich Neuenhagener bis Hönower Straße haben sich einige größere Gewerbebetriebe wie Roller angesiedelt. Der Postmeilenstein "II Meilen bis Berlin" aus dem Jahr 1792 an der Kreuzung Hönower Straße–Hultschiner Damm ist Kulturdenkmal. Zwischen An der Schule und Landsberger Straße gibt es mehrere in den 2010er Jahren entstandene Gewerbebetriebe. Eine alte Scheune (frühere Adresse Alt-Mahlsdorf 34–36, jetzt An der Schule 83) wird von der 1991 gegründeten Motorrad-Fahr-Gemeinschaft (MFG) "Bunter Haufen Berlin" als Clubhaus genutzt.

Im Jahr 1991 gab es im Auftrag des Bezirksamts und des Senats von Berlin ein städtebauliches Gutachterverfahren über die Möglichkeiten der Anlage eines Gewerbeparks zwischen der Landsberger Straße und der Berliner Stadtgrenze. Anschließend erfolgte die Projektierung und Bebauung durch das Büro Machleidt & Partner. Das dadurch entstandene neue Gewerbegebiet erhielt ein öffentliches Straßennetz und eine dem ländlichen Charakter von Mahlsdorf angepasste Bebauung. Es firmiert unter dem Namen B1 Businesspark.

Südseite, Hausnummernbereich 79–124

Im Straßenabschnitt 79–88 befand sich bis 2017 eine Brachfläche. Einwohner berichteten, dass hier zum Ende des Zweiten Weltkriegs eine Flak-Stellung der Wehrmacht vorhanden gewesen sein soll. Im Mai 2017 wurde hier ein 40.000 m² großes Einrichtungzentrum eröffnet.

Zwischen Pilgramer Straße und Hultschiner Damm sind einige ältere einstöckige Bauwerke erhalten, die überwiegend von Gewerbebetrieben genutzt werden. Die  Schmiede (Alt-Mahlsdorf 101) aus dem Jahr 1890 ist Kulturdenkmal.

Die Firma Pumpen-Pegel unterhält seit den 1960er Jahren an der Ecke Alt-Mahlsdorf 111 / Hultschiner Damm 359 einen Gewerbehof. In westlicher Richtung folgen Betriebe des Kraftfahrzeuggewerbes und eine Tankstelle. Der Verkehrsweg führt dann an einer größeren Freifläche vorbei, deren landwirtschaftliche Nutzung nach 1990 aufgegeben wurde. Sie ist Teil des Berliner Balkons und seit 2012 Landschaftsschutzgebiet. Einige im Jahre 2004 angelegte Fußwege führen über die geneigte Fläche, an denen Holzkunstwerke aufgestellt wurden. Das bekannteste heißt "Drei Stühle", darüber hinaus wurde auch unmittelbar an Alt-Mahlsdorf die frühere Grundfläche einer Bockwindmühle künstlerisch gestaltet, die sich hier 1808–1936 befand: Teile eines hölzernen Zahnrades und überdimensionale Stühle mit riesigen Lehnen bilden eine Art Erinnerungsmal (Gemarkungsnummer 123 im Jahr 1935).

Öffentlicher Verkehr

Der Bereich Alt-Mahlsdorf kann vom S-Bahnhof Mahlsdorf zu Fuß oder unter Benutzung der Straßenbahnlinie 62 von den S-Bahnhöfen Mahlsdorf beziehungsweise Köpenick erreicht werden.

Südlich parallel zu Alt-Mahlsdorf führt die Omnibuslinie 398 auf der Elsenstraße entlang und quert dann Alt-Mahlsdorf im Bereich Pilgramer Straße–Landsberger Straße. Die BVG-Nachtbuslinie N90 kreuzt Alt-Mahlsdorf zwischen Hönower Straße und Hultschiner Damm.

Literatur

 Hans Scholz: Berlin, jetzt freue Dich! Betrachtungen an und in den Grenzen der deutschen Hauptstadt. Fischer Bücherei, 1964.
 Walter Krumholz, Wilhelm Lutze et al.: Berlin-ABC. Herausgegeben im Auftrag des Presse- und Informationsamtes des Landes Berlin, 1969.
 Karl-Heinz Gärtner, Günter Nacka, Ines Rosenberg u. a.: Berliner Straßennamen: ein Nachschlagewerk für die östlichen Bezirke. Ch. Links, 1995.

Weblinks

Einzelnachweise

Straße in Berlin
Berlin-Mahlsdorf
Straße in Europa

Alt-Mahlsdorf


Hundvåg is a borough of the city of Stavanger which lies in the southwestern part of the large municipality of Stavanger in Rogaland county, Norway.  The borough includes a number of islands lying to the north of the main city centre of Stavanger.  It includes the islands of Hundvåg, Sølyst, Grasholmen, Engøy, Buøy, Bjørnøy, Roaldsøy, and Ormøy. These islands are all connected together by bridges and they are connected to mainland Stavanger by the Stavanger City Bridge.

The  borough has a population (2015) of 13,217.  This gives the borough a population density of .

Neighbourhoods
Although the borders of city's "neighbourhoods" () do not correspond exactly to the borough borders, Hundvåg roughly consists of the neighbourhoods of Buøy and Hundvåg.

Politics
Hundvåg borough is led by a municipal borough council (). The council consists of 11 members, with the following party allegiances:

References

Boroughs and neighbourhoods of Stavanger

Hundvåg, Stavanger


Cam târziu, domnule Godot! este o piesă de teatru științifico-fantastic scrisă de Doru Moțoc în 2009.

Prezentare
Titlul se referă la piesa lui Samuel Beckett, Așteptându-l pe Godot, în care două personaje, Vladimir și Estragon, așteptă la nesfârșit și în zadar sosirea cuiva numit Godot. În Cam târziu, domnule Godot!, personajul Godot apare în cele din urmă, dar este prea târziu pentru umanitate (povestea are loc într-o cafenea, în viitor). Majoritatea oamenilor s-au transformat în rinoceri cu chip de om care doar urlă, temă întâlnită și în piesa lui Eugen Ionescu, Rinocerii. Pe măsură ce și-au pierdut graiul au devenit tot mai răi.

Un necunoscut apare într-o cafenea și cere apă, fiind foarte însetat. Acesta întreabă dacă aici este Pământul și afirmă că vine din cer, dar a trecut și prin Proxima Centauri. Godot afirmă că el este rațiunea care dă sens speranțelor omenești.

Personaje
 Godot
 Deranje

Teatru radiofonic
 ianuarie 2007- regia și adaptare radiofonică Mihai Lungeanu, cu actorii Dan Puric, Radu Beligan, Ada Navrot, Dorin Andone, Orodel Olaru, Maria Varsami, Mircea Constantinescu, Costina Ciuciulica, Florin Anton.

Referințe și note

Vezi și
Listă de piese de teatru românești

Piese de teatru științifico-fantastice
Piese de teatru fantastice
Piese de teatru românești
Teatru absurd

Cam târziu, domnule Godot!


Alaca baykuş (Strix aluco), boyu 37–39 cm, kanat açıklığı 94–104 cm. olan Baykuşgiller familyasına ait bir kuş türüdür.

Yaşam yerleri ormanlar, büyük parklardır. Geceleri hareketlidir, gündüzleri ağaçlarda dinlenerek geçirir. Ötüşü çok belirgindir. Genellikle geceleri duyulur.

Dış bağlantılar

 ARKive - Alaca baykuş resim ve filmleri

Baykuşgiller
Türkiye'deki kuşlar
Avrupa kuşları
1758'de tanımlanan kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Alaca baykuş


An Trachyandra erythrorrhiza in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Paul Conrath, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Anna Amelia Obermeyer. An Trachyandra erythrorrhiza in nahilalakip ha genus nga Trachyandra, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan.

Mabibilngan ini ha Gauteng. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trachyandra

Trachyandra erythrorrhiza


L'Enlèvement du corps de saint Marc est une peinture de la Renaissance du peintre vénitien Le Tintoret des années 1562 à 1566. Il est accroché dans les Galeries de l'Académie de Venise.

Une restauration a été effectuée à la fin du , qui a rendu visible à l'arrière-plan un bûcher qui avait été repeint.

En 1562, Tommaso Rangone, grand maître de la Scuola Grande di San Marco à Venise, charge Le Tintoret de représenter les miracles de  saint Marc pour la décoration de la salle capitulaire de la Scuola. En plus de L'Enlèvement, La Découverte du corps de saint Marc (Pinacothèque de Brera, Milan) et le Miracle de l'esclave sont également conçus. Le fait que saint Marc et ses miracles soient le sujet des peintures s'explique par son statut de saint patron de Venise et sa fonction de saint titulaire de la Scuola.

Description
L'Enlèvement montre un épisode de la légende du martyre de l'évangéliste Marc dans la païenne Alexandrie en l'an 62. Il représente le moment où les chrétiens prennent possession de son cadavre, profitant d'un orage qui dévaste la ville, après que les païens l'ont déjà déposé sur le bûcher.

Pietro Paoletti,  par ailleurs, décrit dans son livre La Scuola Grande di San Marco que la représentation montre le moment de la soi-disant Translatio Santi Marci, c'est-à-dire la translation de saint Marc d'Alexandrie à Venise. Selon lui, saint Marc est transporté par deux marchands vénitiens, Bonus di Malamocco et Rustico di Torcello, sur un navire qui doit le conduire à Venise.

Au premier plan se trouve un groupe de sept personnes et un chameau, assis sur une place profonde entourée de bâtiments. Selon la légende, cette place se trouve à Alexandrie, mais elle rappelle la place Saint-Marc à Venise et possède également le pavage vénitien caractéristique de brique et de pierre d'Istrie. C'est une architecture fantastique inspirée des projets de Jacopo Sansovino pour l'aménagement de la place Saint-Marc, avec un édifice somptueux et un grand portique à l'intérieur duquel des personnes courent pour s'abriter de la tempête. Le temple païen (Sérapéum d'Alexandrie) en arrière-plan est une modification surélevée et décorée de l'église San Geminiano démolie en 1807 et le palais sur la gauche est un mélange des anciennes Procuraties et de la Biblioteca Marciana. Au second plan sur la gauche, des personnages en robes claires s'enfuient sous les arcades du palais pour se protéger de l'orage. À l'avant de la place, figure un temple de face, devant lequel est disposé un grand tas de broussailles. Au-dessus des bâtiments blancs, un ciel sombre et profond avec des nuages et des éclairs se détache en contraste élevé, coloré du légèrement rose au rouge sang.

Les personnes au premier plan à droite, portant le corps sans vie de saint Marc, sont les chrétiens qui emportent le saint pour l'enterrer. Le corps du mort forme un axe diagonal, donnant l'impression que les gens sortent du tableau avec leur fardeau. Il faut noter que le Tintoret décide de représenter la dépouille mortelle dépourvue de raideur cadavérique et pas du tout sujette à la putréfaction (il en va de même dans la Découverte). À leur gauche se trouvent deux personnages allongés sur le sol, l'un tenant la bride d'un dromadaire et l'autre un grand tissu. Le dromadaire s'enfuit par peur de l'orage imminent, retenu difficilement par l'homme tombé à terre ; sur son dos est attaché un tas de bois, le bûcher sur lequel le corps aurait dû être brûlé. Les rênes et les étoffes forment des parallèles aux lignes de fuite de l'architecture ; le tissu ondulant hors de l'image de gauche souligne l'axe des fuyards et amplifie leur mouvement à « la vitesse de l'éclair ». Le chamelier tombé rappelle la manière de mourir du martyr.

L'exécution du thème pictural correspond à La Légende dorée de Jacques de Voragine qui décrit comment Marc, l'évangéliste, a été traîné à mort par une corde. Peu après suit un passage qui décrit bien ce qui se passe dans la peinture du Tintoret : « Maintenant les païens voulaient le brûler. Mais voici, il y eut un bruissement dans l'air, et la grêle tomba, et le tonnerre roula et lança des éclairs, de sorte que tout le monde essaya de s'échapper, et laissa le saint corps sain et sauf. Alors les chrétiens le prirent et l'enterrèrent dans l'église avec une grande dignité ».

Analyse

La peinture était installée jusqu'au début du  à la Scuola puis, lors de sa fermeture sous , à la Biblioteca Marciana. De sérieuses modifications y ont été apportées : elle a été recadrée à gauche et à droite, des zones d'image ont été ajoutées aux bords supérieur et inférieur de l'image et le bûcher à l'arrière-plan a été repeint. Désormais, le motif pourrait également être interprété comme le transfert de la relique de saint Marc par des marchands vénitiens en 828 d'Alexandrie à Venise. Avant cela, l'âme du saint montant au ciel dans le coin supérieur gauche de l'image était encore visible. Elle était représentée par un nu modelé sur le corps sans vie de saint Marc, qui dans sa position oblique reprenait l'orientation du saint porté. Au-dessous de lui se trouvaient deux païens, l'un allongé sur le sol, se disputant un tissu de protection. La tête et le haut du corps de l'un d'entre eux sont encore visibles aujourd'hui dans le coin inférieur gauche du tableau. Lors d'une restauration en 1959, le bûcher est à nouveau rendu visible. Une bande de tissu de 28 cm de large, qui avait été coupée sur la gauche et attachée en haut, s'est avérée trop endommagée pour être assemblée à nouveau, de sorte que la figure du païen debout est perdue.

Comme dans le cas de La Découverte du corps de saint Marc, l'importance accordée à la perspective est évidente, dont le point de fuite est souligné par l'agencement des architectures représentées. Le choix des couleurs est plat, les ombres ne sont qu'ébauchées ; les nuances sont plus foncées chez les sujets proches tout en rendant les figures blanches ou presque transparentes si elles sont en second-plan ou en arrière-plan. Le ciel est parsemé de nuages dus au fort orage et prend une teinte rougeâtre.

Position particulière du client dans l'image

Comme la Scuola a refusé d'ériger un monument de Rangone sur la façade  en échange de la donation, il s'est fait peindre dans ce tableau et deux autres du cycle. Il est presque le personnage central du tableau, étant l'homme soutenant la tête du saint. Non seulement il se distingue dans l'image par sa position centrale, mais aussi parce qu'il porte une toge de noble, ce qui le distingue des autres personnages. Bien qu'il soit d'usage d'intégrer des membres des scuole dans les peintures, cela se faisait le plus souvent discrètement et en groupe. Rangone fait donc exception. Cela causa des confusions : en 1573, les frères demandent à leur ancien supérieur de reprendre les tableaux, ce qu'il refuse. Au lieu de cela, le Tintoret les récupère pour les repeindre à ses frais ; puis, il les renvoie en 1577 sans aucun changement.

Postérité
La peinture fait partie du musée imaginaire de l'historien français Paul Veyne, qui le décrit dans son ouvrage justement intitulé Mon musée imaginaire.

Notes et références

Bibliographie
 Francesco Valcanover, Die Galerien der Accademia, Venezia, Storti 1981; .
 Tom Nichols, Tintoretto. Tradition and Identity, London, Reaktion Books 1999; .
 Pietro Paoletti, La Scuola grande di San Marco, Venezia, 1929.
 Carlo Bernari, L'Opera completa del Tintoretto, Milano, Rizzoli Ed, 1987.

Articles connexes
 École vénitienne
 Maniérisme
 Renaissance vénitienne

Liens externes

Tableau du Tintoret
Tableau des années 1560
Renaissance italienne
Maniérisme
Mort dans la peinture
Marc l'Évangéliste dans la peinture
Foudre dans la peinture
Camélidé dans la peinture
Église dans la peinture
Égypte antique dans la peinture
Œuvre du Tintoret aux galeries de l'Académie de Venise

L'Enlèvement du corps de saint Marc