"Dumnezeu este mort" (în germană: ; cunoscută, de asemenea, ca Moartea lui Dumnezeu) este o afirmație larg răspândită a filozofului german Friedrich Nietzsche. Nietzsche a folosit expresia într-un sens figurativ pentru a exprima ideea că Iluminismul a "ucis" posibilitatea credinței în Dumnezeu sau în orice zeu care a fost venerat vreodată. Alți filozofi, cum ar fi susținătorii cei mai fervenți ai teologiei morții lui Dumnezeu, au folosit expresia într-un sens literal, susținând că Dumnezeul creștin, care a existat la un moment dat, a încetat să mai existe.

Expresia a apărut pentru prima dată în volumul Știința voioasă (în ) (1882) al lui Nietzsche. Cu toate acestea, ea este asociată cel mai adesea cu volumul Așa grăit-a Zarathustra (în ) al lui Nietzsche, care a contribuit la popularizarea acestei afirmații. Printre ceilalți filosofi care au discutat anterior acest concept se numără Philipp Mainländer și Georg Wilhelm Friedrich Hegel.

Conceptul discutat de Hegel
Discursurile filozofice cu privire la "moartea lui Dumnezeu" au apărut în cultura germană încă din secolul al XVII-lea și se refereau inițial la teoria luterană a ispășirii. Expresia "Dumnezeu este mort" apare în imnul "Ein Trauriger Grabgesang" ("Un bocet trist") al lui Johann von Rist. Istoricii contemporani cred că filozofii idealiști germani din secolul al XIX-lea, în special cei asociați cu Georg Wilhelm Friedrich Hegel, sunt responsabili pentru eliminarea rezonanței specific creștine a acestei expresii și pentru asocierea ei cu teoriile sociologice și filozofice seculariste.

Deși această expresie îi este atribuită lui Nietzsche, Hegel a discutat conceptul de moarte a lui Dumnezeu, în lucrarea Fenomenologia spiritului unde consideră că moartea lui Dumnezeu "nu poate fi privită decât ca o parte ușor de recunoscut a ciclului creștin al răscumpărării". Mai târziu, Hegel a scris despre marea durere pe care o produce vestea că Dumnezeu este mort: "cu toate acestea, conceptul pur sau infinitul, precum abisul neantului în care toate ființele se scufundă, trebuie să caracterizeze durerea infinită, care nu era anterior decât în cultură, și senzația pe care se bazează religia modernă, senzația că Dumnezeu Însuși este mort (senzație care a fost enunțată în mod empiric de Pascal în afirmația sa: Natura evidențiază peste tot, atât în interiorul cât și în afara omului, un Dumnezeu pierdut), pur și simplu ca o fază, dar, în același timp, ca o fază a celei mai înalte idei".

Unul din studenții lui Hegel, Richard Rothe, în textul teologic Die Anfänge der christlichen Kirche und ihrer Verfassung (1837), pare să fie unul dintre primii filozofi care au asociat ideea morții lui Dumnezeu cu teoria sociologică a secularizării.

Rolul acestui concept în filozofia lui Philipp Mainländer
Înaintea lui Nietzsche, conceptul a fost popularizat în filosofie de către filosoful german Philipp Mainländer.

Nietzsche a scris în mod explicit că despărțirea lui de filozofia lui Schopenhauer s-a produs atunci când el a citit lucrările lui Mainländer. Într-o lungă critică de peste 200 de pagini a metafizicii lui Schopenhauer, Mainländer aduce argumente împotriva existenței unei singure unități cosmice care dirijează universul și susține existența unei multitudini de voințe care se confruntă între ele. Cu toate acestea, interconectarea și mișcarea unitară a lumii, motive care-i conduc pe filozofi la panteism, sunt incontestabile. Ele duc într-adevăr duc la o unitate, dar acest lucru ar putea să nu fie în detrimentul unei unități care subminează realitatea empirică a lumii.

Acum avem dreptul să dăm acestei ființe binecunoscutul nume, care a desemnat întotdeauna ceea ce nici o putere a imaginației, nici un zbor al celei mai îndrăznețe fantezii, nici o gândire abstractă oricât de profundă, nici o minte devotată intenționat, nici un spirit entuziasmat și extaziat nu a atins vreodată: Dumnezeu. Dar această unitate primordială a fost; ea nu mai este. Prin schimbarea esenței sale, ea a fost complet sfărâmată într-o lume a pluralității. Dumnezeu a murit și moartea lui a fost viața lumii.Philipp Mainländer:  Die Philosophie der Erlösung. Erster Band. Berlin 1876.

Formularea lui Nietzsche
Ideea morții lui Dumnezeu apare în secțiunea "Nebunul" a cărții Știința voioasă astfel:

Dumnezeu a murit! Dumnezeu rămâne mort! Și noi l-am ucis! Cum să ne consolăm noi, ucigașii ucigașilor? Cel mai sfânt și mai puternic din tot ce-a avut lumea până acum și-a pierdut sângele sub cuțitele noastre - cine ne spală de acest sânge? Cu ce apă ne-am putea curăța? Ce ispășiri, ce jocuri sfinte va trebuie să inventăm? Nu este oare dimensiunea acestei fapte prea mare pentru noi? Nu trebuie să devenim noi înșine zei pentru a părea cel puțin demni de ea?Nietzsche, Știința voioasă, secțiunea 125, traducere de Simion Dănilă

Dar cel mai cunoscut pasaj este la sfârșitul părții a 2-a a Prologului lui Zarathustra, unde, după ce-și începe călătoria sa alegorică, Zarathustra întâlnește un ascet bătrân care-și exprimă mizantropia și dragostea față de Dumnezeu:

Când Zarathustra auzi aceasta, îl salută pe sfânt zicându-i: "O, câte n-aș avea să le aduc! Dar lasă-mă să plec cât pot mai iute, ca nu cumva să-ți iau ceva!" Așa se despărțiră, moșneagul și bărbatul, râzând, și amândoi râdeau ca doi copii.Dar Zarathustra, când rămase iarăși singur, grăi astfel în sinea sa: "Să fie oare cu putință?! Acest prea sfânt moșneag încă n-a auzit, acolo în pădurea lui, că Dumnezeu e mort!"Nietzsche, Așa grăit-a Zarathustra, traducere de Ștefan Augustin DoinașAls Zarathustra aber allein war, sprach er also zu seinem Herzen: "Sollte es denn möglich sein! Dieser alte Heilige hat in seinem Walde noch nichts gehört, daß Gott tot ist!." Reclam edition, 1969, p. 5

Explicație
Nietzsche a folosit această expresie pentru a rezuma consecințele produse de Epoca Iluminismului asupra conceptului central de Dumnezeu în cadrul civilizației vest-europene, care avea un caracter esențial creștin încă de la sfârșitul Imperiului Roman. Iluminismul a adus triumful raționalității științifice asupra revelației sacre; au apărut și s-au dezvoltat materialismul filozofic și naturalismul, doctrine filozofice care au renunțat la credința cu privire la rolul lui Dumnezeu în evoluția lumii.

Filozoful german a recunoscut criza pe care această "moarte a lui Dumnezeu" o producea asupra ideilor morale existente în Europa în contextul credinței creștine tradiționale. "Când renunți la credința creștină, îți pierzi dreptul la morala creștină. Aceasta nu este deloc de la sine înțeles: acest punct trebuie pus în lumină mereu. [...] Creștinismul este un sistem, o viziune globală asupra lucrurilor, o examinare de ansamblu a lor. Dacă desprinzi din el o idee principală, credința în Dumnezeu, atunci spargi întregul; nimic necesar nu ți se mai păstrează între degete". De aceea, în "Nebunul", pasaj care se adresează în principal ateilor, problema este păstrarea unui sistem de valori în absența ordinii divine.

Concluzia Iluminismului cu privire la "moartea lui Dumnezeu" a dat naștere ideii că oamenii - și civilizația occidentală în ansamblu - nu mai pot crede într-o ordine morală impusă de divinitate. Ideea morții lui Dumnezeu va conduce, a spus Nietzsche, nu doar la respingerea credinței într-o ordine cosmică, ci și la respingerea valorilor absolute - la respingerea credinței într-o lege morală universală și obiectivă, obligatorie pentru toți indivizii. În acest fel, pierderea unei baze absolute a moralității conduce la nihilism. Nietzsche a căutat să găsească o soluție la acest nihilism prin reevaluarea fundamentelor valorilor umane.

Nietzsche credea că majoritatea oamenilor nu au recunoscut "moartea lui Dumnezeu" din angoasă sau dintr-o frică adânc înrădăcinată. Prin urmare, atunci când această moarte va fi recunoscută, oamenii vor trece printr-o stare de deznădejde și nihilismul va deveni tot mai agresiv.

Nietzsche și Heidegger
Martin Heidegger a înțeles această parte a filozofiei lui Nietzsche ca o referire la moartea metafizicii. În opinia sa, cuvintele lui Nietzsche nu se referă la o anumită perspectivă teologică sau antropologică, ci mai degrabă la sfârșitul filosofiei. Filosofia ar fi atins, potrivit lui Heidegger, potențialul său maxim ca metafizică, iar cuvintele lui Nietzsche sunt un avertisment cu privire la declinul acesteia și a oricărei viziuni metafizice asupra lumii. Dacă metafizica a murit, afirmă Heidegger, aceasta se datorează faptului că așa i-a fost soarta încă de la început.

Nietzsche și alții
Paul Tillich și Richard Schacht au fost influențați de scrierile lui Nietzsche și mai ales de expresia "Dumnezeu este mort".

Teologul William Hamilton a scris următoarele lucruri despre opinia lui Nietzsche:

În cea mai mare parte, Altizer preferă limbajul mistic în locul limbajului etic pentru a analiza chestiunea morții lui Dumnezeu sau, așa cum spune el, pentru a trasa drumul de la profan la sacru. Această combinație de Kierkegaard și Eliade face lectura destul de dificilă, dar poziția sa la final este una relativ simplă. Iată un rezumat important al opiniilor sale: Dacă teologia trebuie să accepte acum o vocație dialectică, ea trebuie să învețe sensul deplin al cuvintelor "da" și "nu"; trebuie să înțeleagă posibilitatea unui "da" care poate deveni un "nu" și a unui "nu" care poate deveni "da"; pe scurt, trebuie să aștepte cu nerăbdare o coincidentia oppositorum dialectică. Teologia trebuie să se bucure de faptul că credința a devenit din nou un "scandal" și nu doar un scandal moral, o ofensă pentru mândria și virtutea omului, ci, mult mai profund, un scandal ontologic; pentru că credința escatologică este îndreptată împotriva celei mai profunde realități a ceea ce cunoaștem ca fiind istorie și cosmos. Prin intermediul viziunii lui Nietzsche despre recâștigarea veșnică putem simți eliberarea extatică care poate fi cauzată de prăbușirea transcendenței Ființei și de moartea lui Dumnezeu... și, pornind de la portretul lui Isus realizat de Nietzsche, teologia trebuie să-i învețe pe oameni puterea credinței escatologice care-l poate elibera pe credincios din ceea ce este realitatea inevitabilă a istoriei. Dar eliberarea trebuie realizată în cele din urmă prin afirmare.William Hamilton, "The Death of God Theologies Today", în vol. Thomas J. J. Altizer și William Hamilton, Radical Theology and the Death of God, 1966, pp. 95-111.

Noi posibilități
Nietzsche credea că oamenii ar putea avea posibilități mai mari de dezvoltare, în absența lui Dumnezeu. Renunțarea la credința în Dumnezeu ar permite o dezvoltare deplină a abilităților creative umane. Dumnezeul Creștin, scria el, nu va mai sta în cale, așa că ființele umane ar înceta să mai aștepte ajutor de pe un tărâm supranatural și ar începe să observe valoarea acestei lumi.

Nietzsche folosește metafora unei mări deschise, care poate fi atât atrăgătoare, cât și înspăimântătoare. Oamenii vor învăța în cele din urmă să-și recreeze viața, vor pătrunde într-o nouă etapă a existenței umane și, prin depășirea propriului lor nihilism, vor deveni un fel de supraoameni (Übermensch). "Moartea lui Dumnezeu" este motivația ultimului proiect filozofic (rămas nefinalizat) al lui Nietzsche: "reevaluarea tuturor valorilor".

Afirmațiile lui Nietzsche
Deși Nietzsche pune afirmația "Dumnezeu a murit" în gura unui "nebun" în cartea Știința voioasă, el folosește expresia ca afirmație proprie în secțiunile 108 și 343 din aceeași carte. În pasajul nebunului, omul este descris ca alergând printr-o piață cu un felinar în mână și strigând: "Îl caut pe Dumnezeu! Îl caut pe Dumnezeu!". El stârnește râsul trecătorilor și nimeni nu-l ia în serios. Unii oameni îi răspund în batjocură că Dumnezeu a plecat într-o călătorie pe ocean, a emigrat sau se ascunde deoarece s-ar teme de necredincioși. Deranjat de batjocura oamenilor, nebunul aruncă felinarul pe jos și strigă: "Unde a plecat Dumnezeu? [...] Am să vă spun eu! Noi l-am ucis — voi și eu!", dar își dă seama imediat că detractorii săi au rămas uimiți și încă nu pot înțelege ce a spus, așa că adaugă: "Vin prea devreme, [...] nu mi-a sosit încă timpul". El continuă apoi:

Această faptă uriașă mai este încă pe drum și umblă — nu a pătruns încă până în auzul oamenilor. Fulgerul și tunetul au nevoie de timp, lumina stelelor are nevoie de timp, faptele au nevoie de timp, chiar și după ce au fost înfăptuite, pentru a fi văzute și auzite. Această faptă le este încă mai depărtată decât cele mai depărtate stele — și totuși au făcut-o!Nietzsche, Știința voioasă, secțiunea 125, traducere de Simion Dănilă

Mai devreme în carte (secțiunea 108), Nietzsche a scris: "Zeul e mort, dar după cum sunt făcuți oamenii, poate că vor mai exista timp de milenii peșteri în care îi va fi arătată umbra. Iar noi — noi trebuie să-i mai biruim și umbra". Protagonistul din Așa grăit-a Zarathustra rostește, de asemenea, aceste cuvinte, comentând în sinea sa după ce a vizitat un pustnic care, în fiecare zi, cânta cântece în care-l preamărea pe Dumnezeu.

Mai mult chiar, Zarathustra se referă mai târziu nu numai la moartea lui Dumnezeu, ci afirmă: "Morți sunt toți zeii". Aceasta propoziție semnifică că nu doar unul a murit, ci toți zeii, pentru a fi înlocuiți cu omul nou denumit Übermensch:

"MORȚI SUNT TOȚI ZEII: ACUM NOI VREM CA SUPRAOMUL SĂ TRĂIASCĂ."Nietzsche, Așa grăit-a Zarathustra, traducere de Ștefan Augustin Doinaș, Partea I, secțiunea XXII, 3

Mișcarea teologică ce propovăduia moartea lui Dumnezeu
Coperta ediției din 8 aprilie 1966 a revistei americane Time și articolul care a stat la baza ei se referă la o mișcare teologică care a apărut în America în anii 1960 pentru a propovădui "moartea lui Dumnezeu". Deși teologii au folosit ocazional expresia "Dumnezeu este mort" a lui Nietzsche pentru a evidenția reducerea credinței în Dumnezeu, acest concept a dobândit o popularitate tot mai mare în anii 1950 și 1960, după care a început din nou să fie uitat. Principalii susținători ai acestei mișcări teologice au fost teologii creștini Gabriel Vahanian, Paul van Buren, William Hamilton, John Robinson, Thomas J. J. Altizer și John D. Caputo, precum și rabinul Richard L. Rubenstein.

Note explicative

Note

Vezi și
 Nondualism

Lectură suplimentară
 Martin Heidegger,  (1943), tradusă în engleză ca "The Word of Nietzsche: «God Is Dead»", în Holzwege, editată și tradusă de Julian Young și Kenneth Haynes. Cambridge University Press, 2002.
 Walter Kaufmann, Nietzsche: Philosopher, Psychologist, Antichrist. Princeton: Princeton University Press, 1974.
 Tyler T. Roberts, Contesting Spirit: Nietzsche, Affirmation, Religion. Princeton: Princeton University Press, 1998.

Precursorii teologiei "morții lui Dumnezeu"
 Bruce E. Benson, Pious Nietzsche: Decadence and Dionysian Faith. Bloomington: Indiana UP, 2008.
 Robert C. Holub, Friedrich Nietzsche. New York: Twayne Publishers, 1995.
 Bernd Magnus și Kathleen Higgins. The Cambridge Companion to Nietzsche. Cambridge: Cambridge UP, 1996.
 Rose Pfeffer, Nietzsche: Disciple of Dionysus. Canbury: Associated University Presses, 1972.
 Rex Welshon, The Philosophy of Nietzsche. Montreal: McGill-Queen's UP, 2004.

Teologia "morții lui Dumnezeu"
 Thomas J. J. Altizer, The Gospel of Christian Atheism (Philadelphia: Westminster, 1966).
 Thomas J. J. Altizer și William Hamilton, Radical Theology and the Death of God (Indianapolis: Bobbs-Merrill, 1966).
 Bernard Murchland (ed.), The Meaning of the Death of God (New York: Random House, 1967).
 Gabriel Vahanian, The Death of God (New York: George Braziller, 1961).
 John D. Caputo, Gianni Vattimo, After the Death of God, editată de Jeffrey W. Robbins (New York: Columbia University Press, 2007).
 Hamilton, William, A Quest for the Post-Historical Jesus (London, New York: Continuum International Publishing Group, 1994).

Legături externe
 John M. Frame, "Death of God Theology"
 The Joyful Wisdom, The Madman

Antiteism
Ateism

Dumnezeu este mort


Chyna Laurer (născută Joan Marie Laurer) (Rochester, New York, 27 decembrie, 1969-Redondo Beach, California, 20 aprilie, 2016) a fost o luptătoare profesionistă, culturistă, actriță porno americană. A fost cunoscută mai ales pentru cariera sa în promoția de wrestling, World Wrestling Federation între 1997 și 2001. A fost, de asemenea, cunoscută pentru aparițiile sale în Total Nonstop Action Wrestling.

Printre realizările sale este de remarcat un Campionat Feminin din WWE, două centuri ca Campion Intercontinental de la WWE, fiind prima și singura femeie în a deține acest titlu. Ea a fost prima femeie de a participa într-un Royal Rumble din istoria evenimentului, urmată de Beth Phoenix si Kharma, în afară de a fi prima și singura femeie până acum, ce a participat la un King of the Ring. Aceasta este considerată luptătoarea cea mai importantă din istoria WWE din cauza realizările sale.

Chyna a fost una dintre femeile care au avut cea mai mare influență în lupte, mai ales pentru stilul ei de luptă; pentru că majoritatea timpului petrecut în WWE, meciurile ei au fost împotriva la bărbați, provocând cel mai mare impact în rândul fanilor că a fost singura luptătoare cu dimensiunea, puterea și carisma pentru a lupta cu ei.

Deces
Ziua de miercuri, 20 aprilie 2016, a fost găsită fără viață în casa sa din Redondo Beach, California. Motivele pentru moartea ei a fost necunoscut până la un anumit punct, dar atunci s-ar descoperi că ar fi luat medicamente pentru anxietate si insomnie. Ar trebui remarcat faptul că Laurer a fost deja internată în spital pentru o supradoză de medicamente în luna septembrie a anului 2010. Acesta a fost publicat oficial pe contul său de Twitter de către o persoană aproapiată următorul text: "cu profundă tristețe, vă informăm că astăzi am suferit pierderea de o pictogramă, o superheroină în viața reală ... Ea va trăi pentru totdeauna în amintirile a milioane de fanii și toți cei care au iubito".

În timpul săptămânii, mulți oameni și-au exprimat tristețea cu dedicații pe rețelele sociale cu hashtag-ul #RIPChyna. Printre luptători, și foști angajați din WWE, uni dintre ei au fost Triple H, Shawn Micheals, Mick Foley, Rock, Shane McMahon, Stephanie McMahon, Trish Stratus, Steve Austin, Charlotte, Natalya si Lita. Pe 25 aprilie la Raw, s-a făcut un video tribut în memoria ei.

În luna iunie a anului 2016, a avut loc un act ceremonial ca tribut pentru luptătoare, la care au participat luptători, precum Melina Perez și Sean Waltman.

Note

Referințe

Actori din statul New York
Actori de film americani
Actori de televiziune americani
Actrițe porno americane
Decese în 2016
Nașteri în 1969

Chyna


Papa Kalist III. za vrijeme svoga pontifikata (1455. – 1458.) održao je 2 konzistorijs na kojima je imenovao ukupno 9 kardinala.

Konzistorij 17. rujna 1456. (I.)
 Lluís Joan del Milà, nećak Njegove Svetosti, segorbski biskup, Španjolska
 Jaime de Portugal, administrator nadbiskupije Lisabon, Portugal
 Rodrigo de Borja y Borja, nećak Njegove Svetosti, sakristan u Valenciji, Španjolska

Konzistorij 17. prosinca 1456. (II.)
 Rinaldo Piscicello, napuljski nadbiskup
 Juan de Mella, zamoranski biskup, Španjolska
 Giovanni Castiglione, pavijski biskup
 Enea Silvio Piccolomini, sienski biskup
 Giacomo Tebaldi, montefeltranski biskup
 Richard Olivier de Longueil, kutanski biskup, Francuska

Bilješke

Vidi još
 Kardinalski zbor
 Konzistorij

Izvori

Kalist 3
Kardinalski zbor

Kardinalska imenovanja pape Kalista III.


Daniel Tabera del Pino (nacido el 25 de diciembre de 1977) es un peleador español de artes marciales mixtas que actualmente compite en la categoría de peso wélter.

Carrera en artes marciales mixtas

Konfrontacja Sztuk Walki
En su primer combate con la promoción polaca, Tabera se enfrentó a Mamed Khalidov el 13 de septiembre de 2008. El combate finalmente acabó en empate.

El 7 de mayo de 2010, Tabera volvió a la promoción y se enfrentó a Grigor Ashughbabyan y Attila Vegh en la misma noche, donde derrotó a ambos por decisión y sumisión respectivamente.

El 18 de septiembre de 2010 fue derrotado por Jan Błachowicz en KSW 14 por parón del equipo.

Últimos combates
Tabera se enfrentó al excampeón del título de peso semipesado de UFC Glover Teixeira el 4 de diciembre de 2010 en Bitetti Combat 8: 100 Years of Corinthians. Tabera perdió la pelea por decisión unánime.

El 9 de junio de 2012, Tabera se enfrentó a Enoc Solves Torres en Almogavers: The Chance 3. Tabera ganó la pelea por nocaut en la tercera ronda.

Tras un parón de más de dos años, Tabera volvió al deporte como peso wélter (antes semipesado) y se enfrentó a Ilya Doderkin el 15 de agosto de 2014 en M-1 Challenge 50: Battle on Neva. Tabera ganó la pelea por decisión dividida.

El 17 de octubre de 2014, Tabera se enfrentó a Murad Abdulaev en M-1 Challenge 52: Battle of Narts. Tabera perdió la pelea por nocaut técnico en la segunda ronda.

Tabera se enfrentó a Gilberto Galvão el 29 de noviembre de 2014 en AFL 2. Tabera perdió la pelea por decisión dividida.

El 3 de julio de 2015, Tabera se enfrentó a Rashid Dagaev en M-1 Challenge 59: Battle of Nomads 5. Tabera perdió la pelea por decisión unánime.

Récord en artes marciales mixtas

Referencias

Enlaces externos
 Perfil de Daniel Tabera en Sherdog.com
 Perfil de Daniel Tabera en Tapology.com

Nacidos en Valencia
Practicantes de artes marciales mixtas de España

Daniel Tabera


Dubravsko jezero je umjetno jezero koje se nalazi na rijeci Dravi u Međimurskoj i Varaždinskoj županiji. Na obali jezera nalaze se grad Prelog, općine Sveti Đurđ i Veliki Bukovec te naselja Cirkovljan, Donji Mihaljevec, Dubovica, Hrženica, Karlovec Ludbreški, Oporovec, Otok, Struga. Drava se ulijeva u jezero kraj Preloga, dok se brana HE Dubrava nalazi kraj Svete Marije.

Dubravsko jezero je najveće od četiri umjetnih jezera sagrađenih na Dravi (Ostala tri su: Ptujsko jezero, Ormoško jezero i Varaždinsko jezero). Dubravskim, Ormoškim i Varaždinskim jezerom te njihovim hidroelektranama upravlja HEP. Na Dubravskom jezeru 1989. godine sagrađena je Hidroelektrana Dubrava.

S površinom od 17,1 km2, Dubravsko jezero je najveće umjetno jezero u Hrvatskoj, te drugo najveće jezero u Hrvatskoj.

Ime
Jezero je dobilo ime po mjestu Donja Dubrava koje se nalazi na mjestu gdje se jezero ulijeva u Dravu, 6 kilometara od HE Dubrave.

Turizam
Dubravsko jezero je popularno mjesto za pecanje. U blizini Preloga nalazi se mala marina s velikim brojem brvnara te mala zračna luka za zmajare.

Izvori

Vidi još
 Hidroelektrana Dubrava

Vanjske poveznice

Umjetna jezera u Hrvatskoj
Prelog

Dubravsko jezero


Feridun Zaimoğlu, (1964 -) Türk kökenli Alman yazar. Roman, hikâye, deneme, tiyatro oyunu, düz yazı gibi pek çok türde yazmanın yanı sıra 1995 yılından bu yana çağdaş Alman dilinin önemli şairlerinden biri haline gelmiştir. Görsel sanatlarla da ilgilidir. Ana teması Almanya'daki Türk göçmenlerinin ikinci ve üçüncü kuşağının sorunlarıdır. İlk kitabı Kafa Örtüsü 1995'te yayınlandı.

Yaşamı
Zaimoğlu, 1964'te Bolu'da doğdu. Almanya'ya ailesiyle birlikte 1965 yılında geldi. 1985 yılına kadar Berlin ve Münih'te yaşadı. Kiel'de tıp ve sanat okudu. Bugün bir yazar ve gazeteci olarak çalışıyor. Yazıları ve edebiyat eleştirileri Die Zeit, Die Welt, Spelt, Tagesspiegel gibi önde gelen Alman gazetelerinde yayınlandı. 1999 yılından 2000 yılına kadar Mannheim Ulusal Tiyatrosu'nda çalıştı. 2003 yılında Sylt adasında ada şairi oldu. 2004 yazında konuk profesör olarak Berlin Özgür Üniversitesi'nde bir dizi edebiyat konferansı verdi. 2005 yılında Villa Massimo Akademisi'nden burs alarak Roma'ya gitti. Bu deneyim edebi kazanımlara neden oldu. 11 Ağustos 2006 yılında Türkiye'ye yaptığı ziyarette 12 kişinin öldüğü 21 kişinin yaralandığı bir otobüs kazasından annesi ile birlikte sağ kurtuldu. 2007 yılının Kasım ayında Zaimoğlu Tübingen Üniversitesi'nde şiir kürsüsünde yardımcı profesör oldu.

Seçme eserleri

Kitaplar
 Kanak Sprak – 24 Mißtöne vom Rande der Gesellschaft, 1995, ISBN 3-434-54518-2
 Abschaum – Die wahre Geschichte von Ertan Ongun, 1997, ISBN 3-434-54509-3
 Koppstoff, 1999, ISBN 3-88022-674-1
 Liebesmale, scharlachrot, 2000, ISBN 3-462-03097-3
 Kopf und Kragen, 2001, ISBN 3-596-15290-9
 German Amok. Roman, 2002, ISBN 3-596-15851-6
 Leinwand. Roman, 2003, ISBN 3-434-53080-0
 Othello Yeniden basım, Monsenstein und Vannerdat, 2003, ISBN 3-938568-32-1
 Drei Versuche über die Liebe Oyun, Monsenstein und Vannerdat, 2003, ISBN 3-86582-007-7
 Zwölf Gramm Glück. Hikâyeler, 2004, ISBN 3-462-03362-X
 Leyla. Roman, 2006, ISBN 3-462-03696-3
 Rom intensiv. Hikâyeler, 2007, ISBN 978-3-462-03789-0
 Von der Kunst der geringen Abweichung, 2007, ISBN 978-3-938823-28-6
 Liebesbrand, Roman. Kiepenheuer & Witsch, Köln 2008, ISBN 978-3-462-03969-6
 Ferne Nähe. Tübinger Poetik-Dozentur, 2008, ISBN 978-3-89929-144-5 (mit Ilija Trojanow)
 Hinterland. Roman. Kiepenheuer & Witsch, Köln 2009, ISBN 978-3-462-04133-0.
 Ruß, Roman. Kiepenheuer & Witsch, Köln 2011, ISBN 978-3-462-04329-7
 Der Mietmaler: eine Liebesgeschichte, 2013, ISBN 978-3-7844-3324-0
 Isabel, 2014, ISBN 978-3-462-04607-6

Tiyatro oyunları (Günter Senkel ile birlikte)
 Casino Leger, UA Schauspiel Frankfurt 2003
 Ja. Tu es. Jetzt., UA Junges Theater Bremen, 2003
 Halb so wild, UA Theater Kiel, 2004
 Othello, nach Shakespeare, UA Kammerspiele München, 2003
 Lulu Live, nach Wedekind, UA Kammerspiele München, 2006
 Nathan Messias, UA Schauspiel Düsseldorf, 2006
 Schwarze Jungfrauen, Theater Hebbel am Ufer, 2006
 Molière, UA Salzburger Festspiele, Schaubühne am Lehniner Platz, 2007
 Romeo und Julia, nach Shakespeare, UA Theater Kiel, 2006
 Schattenstimmen, UA Schauspiel Köln, 2008
 Alpsegen, UA: 15. April 2011, Kammerspiele München

Makale ve diğer eserler
 Wandelgrat. Gemeinsam mit Raimund Driesen und Minako Seki. In: Förderverein Kulturlandschaft Niederlausitz (Hrsg.): III. Europa Biennale Niederlausitz 1995. Cottbus 1997, S. 25–29, ISBN 3-00-002567-7
 sicarim süppkültürünüze, züppeler! Ich scheiße auf eure Subkultur, Ihr Schmöcke! in: Holert, Tom & Terkessidis, Mark (Hrsg.): Mainstream der Minderheiten. Pop in der Kontrollgesellschaft, ID-Verlag, Berlin 1996 ISBN 3-89408-059-0 (S. 86–95)
 Deutschlandstaffelei in: Schweeger, Elisabeth & Witt, Eberhard (Hrsg.): Ach Deutschland! Belville, München 2000 ISBN 3-933510-67-8 (S. 57–63)
 Es tobt in Deutschland ein Kulturkampf. In: Sezgin, Hilal (Hrsg.): Manifest der Vielen. Deutschland erfindet sich neu. Blumenbar Verlag, Berlin 2011. ISBN 978-3-936738-74-2 (S. 11–15).
 "Der Glaube ist nicht der Haschkeks für den Sinnsuchenden." In: Güvercin, Eren: "Neo-Moslems. Porträt einer deutschen Generation." Herder Verlag, Freiburg 2012. ISBN 978-3-451-30471-2 (S. 7–12).

Ödülleri
 Berlin Edebiyat Ödülü, 2016

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Feridun Zaimoğlu ile söyleşi. Qantara.de
 Portre: Feridun Zaimoğlu (Qantara.de)
 "Liebesbrand - Aşk Ateşi" (Qantara.de)

1964 doğumlular
20. yüzyıl Alman roman yazarları
21. yüzyıl Alman roman yazarları
Bolu doğumlular
Almanya'daki Türk göçmenler
Yaşayan insanlar

Feridun Zaimoğlu


මොල්ය්ඈ නම් වේදිකා නාමයෙන් හැඳින්වුනු, ජෝන්-බැප්ටීස්ට පෝකිලන් ; (බව්තිස්මය ජනවාරි 15, 1622 – පෙබරවාරි 17, 1673) යනු ප්‍රංශ ජාතික නාටක රචකයෙක් හා නළුවෙකු වූ අතර බටහිර සාහිත්‍යයේ විශිෂ්ටතම ප්‍රහසන විශාරදයන් අතුරින් එකෙකු ලෙසින් සැලකෙයි.

මොල්ය්ඈ


Hvis det bliver nødvendigt er en dansk dokumentarfilm fra 1946 med instruktion og manuskript af Axel Lerche og Svend Aage Lorentz.

Handling
Dannelsen af de første danske hjemmeværnsforeninger efter befrielsen til støtte for forsvaret.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1946

Hvis det bliver nødvendigt


Tamanché o Santa María Tamanché es una subcomisaría del municipio de Mérida en el estado de Yucatán localizado en el sureste de México.

Toponimia
El nombre (Tamanché) significa en idioma maya Taman che''' "borrego de madera"''

Localización
Tamanché se encuentra al poniente de la autopista que conduce de Mérida al puerto de Progreso.

Infraestructura
Entre la infraestructura con la que cuenta:
Una iglesia católica.
Parques
Un kínder.
Una escuela primaria.
Casa comisarial.
Una cancha.

Importancia histórica
Tuvo su esplendor durante la época del auge henequenero y emitió fichas de hacienda las cuales por su diseño son de interés para los numismáticos. Dichas fichas acreditan la hacienda como propiedad de Fernando y Alfonso Bolio en 1912.

Demografía
Según el censo de 2005 realizado por el INEGI, la población de la localidad era de 555 habitantes, de los cuales 280 eran hombres y 275 eran mujeres.

Galería

Referencias

Enlaces externos

Comisarías y subcomisarías de Mérida

Localidades del municipio de Mérida (Yucatán)
Toponimia maya
Haciendas de Yucatán
Haciendas de México que emitieron fichas de pago

Tamanché


Sky Srpska, bivša bosanskohercegovačka zrakoplovna tvrtka čije je sjedište bilo u Banjoj Luci. Tijekom svoga postojanja nalazila se u vlasništvu entiteta Vlade Republike Srpske. Tvrtka je osnovana 2007. godine, a ugašena tijekom 2011. godine. Sjedište zrakoplovne tvrtke bila je Zračna luka Banja Luka. Vlade entiteta Republike Srpske odgađala je sam početak rada tvrtke nekoliko puta zbog nedostatka novčanih sredstava. Prvi letovi Sky Srpske počeli su u srpnju 2010. godine, kada je potpisan ugovor s Adria Airwaysom o zajedničkoj suradnji na letovima između Banja Luke i Ljubljane. Tvrtka je službeno ugašena 2011. godine, kada je Vlada entiteta Republike Srpske odlučila prestati sufinancirati ekonomski neodrživu tvrtku. Sky Srpska ostavila je dugove u iznosu od oko 570.500 HRK, a najveći dug je prema Zračnoj luci Banja Luka.

Flota
Sky Srpska je tijekom svog poslovanja raspolagala sa sljedećim avionom:

Izvori

Vanjske poveznice
 "Sky Srpska" - "ludilo i avantura" Vlade Republike Srpske

Bosanskohercegovačke zrakoplovne tvrtke

Sky Srpska


Cascadas de Suyangsan con una altura de 128 metros y una anchura de 12,5 m, las cascadas están situadas al sureste de la colina de Suyangsan, cerca de la ciudad norcoreana de Haeju, en el Distrito de Hakhyon (en la provincia de Hwanghae).

Fluye sobre dos niveles, y sus aguas tienen origen en el valle del Jol del monte Jangdae.

Véase también
Geografía de Corea del Norte
Geografía de Asia

Referencias

Robert Willoughby, The Bradt Travel Guide, ediciones Bradt, Londres, Reino Unido 2003, p. 149.

Enlaces externos
Mapa de localización

Cascadas de Corea del Norte

Cascadas de Suyangsan


An Dichaea campanulata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Schweinfurth. An Dichaea campanulata in nahilalakip ha genus nga Dichaea, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dichaea

Dichaea campanulata


Valdenir da Silva Vitalino, mais conhecido por Da Silva (Três Rios-RJ, 21 de Fevereiro de 1977) é um ex-futebolista brasileiro que atuava como volante.

Da Silva ganhou destaque nacional em 2004 quando atuou pelo , fazendo parte da equipe que foi campeã carioca e vice da Copa do Brasil. Ele inclusive atuou no primeiro jogo da Final do Campeonato Carioca (quando foi expulso), e nos 2 jogos da Final da Copa do Brasil. De acordo com dados dos sites "FlaEstatística" e "Flamengomtm", de 2004 a 2005, ele fez 85 jogos pelo , e não anotou nenhum gol.

Além do , ele atuou ainda por América de Três Rios, , , , , , FC Seoul (Coréia do Sul), , Tokushima Vortis (Japão),  e .

Estatísticas
De acordo com o futpedia.globo.com, somando suas passagens por ,  e , ele atuou em 83 jogos válidos pelo Campeonato Brasileiro e 17 pela Copa do Brasil.

Conquistas e campanhas de destaque

 Taça Guanabara: 2003

 Taça Guanabara: 2004
 Campeonato Carioca: 2004
 Vice-campeão da Copa do Brasil: 2004

Links Externos
 Perfil no footballdatabase.eu/
 Perfil no transfermarkt
 Da Silva na J.League (em Japonês)
 Da Silva na K League (em coreano)

Futebolistas do Clube de Regatas do Flamengo
Futebolistas do Club de Regatas Vasco da Gama
Futebolistas da Associação Atlética Ponte Preta

Da Silva


Fuglespor - en film om Ejler Bille er en dansk portrætfilm fra 1992 instrueret af Tue Ritzau efter eget manuskript.

Handling

Medvirkende
 Ejler Bille

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 1992

Fuglespor - en film om Ejler Bille


Frații este un film românesc din 1971 regizat de Mircea Moldovan și Gică Gheorghe. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ilarion Ciobanu, Emanoil Petruț și George Calboreanu.

Rezumat

Dramă psihologică și socială, în mediul rural din zona subcarpatică a Munteniei. Conflictele de familie și cele de mentalitate vor să dea relief peisajului uman și intenției de descriere a moravurilor și ambianței satului colectivizat.

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Ilarion Ciobanu — Ilarion, președintele C.A.P.-ului
 Emanoil Petruț — Trandafir, fratele lui Ilarion, tractorist, condamnat la un an de închisoare pentru furt
 George Calboreanu — nea Vasile, meșter olar, țăran pensionar
 Ștefan Mihăilescu-Brăila — Duță, cumnatul lui Ilarion, tatăl lui Vasilică, păzitorul ciurdei de vaci a satului
 Draga Olteanu-Matei — Rafira, sora lui Ilarion, soția lui Duță (menționată Draga Olteanu)
 Dem Rădulescu — Popic, contabilul C.A.P.-ului (menționat Dem. Rădulescu)
 Dumitru Furdui — Traian, fiul lui nea Vasile, membru al consiliului de conducere al C.A.P.-ului
 Violeta Andrei — Alina, asistentă medicală, logodnica lui Traian
 Nicolae Neamțu-Ottonel — bătrânul Ilarion, tatăl fraților Ilarion și Trandafir
 Mihai Mereuță — Sofron, membru al consiliului de conducere al C.A.P.-ului
 Florina Cercel — Floarea, soția lui Trandafir
 Jana Gorea — Ileana, soția lui Ilarion
 Haralambie Polizu — moș Triest, țăranul pensionar care vorbește limba franceză
 Gheorghe Cărare
 Gheorghe Naghi — inspector 2
 Constantin Dinischiotu — inspector 1
 Dem Niculescu — inginerul șef al C.A.P.-ului (menționat Dem. Niculescu)
 Dumitru Dimitrie
 Petre Gheorghiu-Goe — membru al consiliului de conducere al C.A.P.-ului
 Valeriu Buciu
 Costin Prișcoveanu
 Hora Sârbu — Dorina, fiica lui Ilarion
 George Calboreanu jr.
 Alexandru Azoiței
 Ion Besoiu — medicul comunei
 Julieta Strîmbeanu — ospătărița de la bodega satului
 Mircea Moldovan — preotul din autobuz (nemenționat)
 Matei Alexandru — membru al consiliului de conducere al C.A.P.-ului (nemenționat)
 Alexandru Lungu — membru al consiliului de conducere al C.A.P.-ului (nemenționat)

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.861.910 spectatori de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1971 în film

Filme din 1971
Filme regizate de Mircea Moldovan
Filme românești
Filme în limba română

Frații (film din 1971)


مونك  مسلسل تلفزيوني أمريكي درامي بوليسي من تأليف  وبطولة توني شلهوب الذي لعب فيه دور أدريان مونك. عرض على قناة يو إس إيه نيتورك من 12 يوليو 2002 وكان اخر موسم عام 2009. وهو في المقام الأول حلقات عن سلسلة إجراءات للشرطة ولكنها تعرض أيضًا نغمات كوميدية ودرامية في استكشافها للحياة الشخصية للشخصيات الرئيسية.

القصة
أدريان مونك كان من أفضل ضباط الشرطة في سان فرانسيسكو ومن أفضل من يحل القضايا التي تحدث في المدينة لكن ومنذ المأساة حيث قُتلت زوجته على ايدي مجهولة (تم حل القضية في الموسم الثامن)،تغير ادريان وتغيرت حالته النفسية فأصبح كثير الشكوك وغريب الاطوار فأصبح يخاف المرتفعات والجراثيم كالوسواس الذي يلاحقه، وحالته النفسية هذه كلفته كثيرا حيث انه فقد عمله بسبب هذه الإضرابات وبقي شخص عادي، تتم استشارته أحيانا من قبل رئيسه في مركز الشرطة ليلاند ستوتلميير ومساعد رئيسه راندول ديشر في حال وجود قضايا صعبه. لذلك اضطر ادريان مونك ان يوظف ممرضة خاصة لكي تساعده في حالته النفسية هذه، ولم تبخل ممرضته شارونا فليمنغ بمساعده ادريان بل كانت بجواره طوال الوقت تقوم بالاعمال التي يعاني هو من حساسيه تجاهها وبالإضافة انها كانت تساعده في حل القضايا إلا أن اضطرت شارونا السفر إلى نيوجرسي لكي تتزوج، فتحل محل شارونا ناتالي تيغر التي تكمل مهمة شارونا في مرافقة مونك ومساعدته للتخلص من الارتياب والشكوك وحالته النفسية

الشخصيات

جوائز المسلسل

روابط خارجية

مراجع

مسلسلات تلفزيونية من إنتاج يونيفرسال كونتنت برودكشنز
برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
برامج تلفزيونية حولت إلى روايات
جرائم القتل في الأعمال التلفزيونية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في سان فرانسيسكو
عروض تلفزيونية عن القتل
مسلسلات أمريكية انتهت في 2009
مسلسلات بوليسية
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 2002
مسلسلات تلفزيونية إجراءات الشرطة أمريكية في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية جنائية كوميدية أمريكية
مسلسلات تلفزيونية كوميدية أمريكية
مسلسلات تلفزيونية كوميدية درامية أمريكية في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج استوديوهات أي بي سي
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون يونيفرسال
مسلسلات جريمة درامية تلفزيونية أمريكية في عقد 2000
مسلسلات غموض تلفزيونية أمريكية في عقد 2000
مسلسلات مباحث تلفزيونية أمريكية

مونك


Ninja Kiwi er et spilfirma bag spillene Bloons Tower Defense, Bloons og SAS: Zombie assault. De har udgivet spil på platformene; Ios, Android, Adobe Flash, Playstation Portable, Nintendo DS og Steam.

Historie
Ninja Kiwi blev grundlagt i Auckland, New Zealand i 2006. Det blev startet af Chris Harris og Stephen Harris. Deres første spil hed Cash Sprint og var et Adobe Flash spil. Siden da har de lavet over 60 spil.

Bloons Tower Defense
De mest kendte spil fra Ninja kiwi er nok Bloons Tower Defense serien, også kendt som Bloons TD. Spillene er tower defense spil hvor du sætter aber ned som skal skyde balloner som prøver at komme igennem banen du har valgt. Der er mange forskellige aber og opgraderinger til dem.

Computerspilsudgivere

Ninja Kiwi


was an unofficial designation given to certain retired elder Japanese statesmen who served as informal extraconstitutional advisors to the emperor, during the Meiji, Taishō, and early Shōwa eras in Japanese history.

The institution of genrō originated with the traditional council of elders (Rōjū) common in the Edo period; however, the term genrō appears to have been coined by a newspaper only in 1892. The term is sometimes confused with the Genrōin (Chamber of Elders), a legislative body which existed from 1875–1890; however, the genrō were not related to the establishment of that body or its dissolution.

Experienced leaders of the Meiji Restoration were singled out by the Emperor as genkun, and asked to act as Imperial advisors. With the exception of Saionji Kinmochi, all the genrō were from medium or lower ranking samurai families, four each from Satsuma and Chōshū, the two former domains that had been instrumental in the overthrow of the former Tokugawa shogunate in the Boshin War of the Meiji Restoration of 1867–1868. The genrō had the right to select and nominate Prime Ministers to the Emperor for approval.

The first seven genrō were all formerly members of the Sangi (Imperial Council) which was abolished in 1885. They are also sometimes known to historians as the Meiji oligarchy, although not all of the Meiji oligarchs were genrō.

The institution expired in 1940, with the death of the last of the genrō, Saionji Kinmochi.

List of genrō

See also
 Council of Elders of the Bundestag (Germany)
 Privy council

References

Japanese politicians
Politics of the Empire of Japan
Japanese historical terms

Genrō


A pretender is someone who claims to be the rightful ruler of a country although not recognized as such by the current government. The term is often used to suggest that a claim is not legitimate. The word may refer to a former monarch or a descendant of a deposed monarchy, although this type of claimant is also referred to as a head of a house.

Queen Anne popularized this word, using it to refer to her Roman Catholic half-brother James Francis Edward Stuart, the Jacobite heir, in an address to Parliament in 1708: "The French fleet sailed from Dunkirk ... with the Pretender on board."

In 1807 the French Emperor Napoleon complained that the Almanach de Gotha continued to list German princes whom he had deposed. This episode established that publication as the pre-eminent authority on the titles of deposed monarchs and nobility, many of which were restored in 1815 after the end of Napoleon's reign.

Etymology
The noun "pretender" is derived from the French verb prétendre, itself derived from the Latin praetendere ("to stretch out before", "to hold before (as a pretext)", "to extend [a claim] before"), from the verb tendo ("to stretch"), plus the preposition prae ("before, in front"). The English, French and Latin words have prima facie no pejorative connotation, although one who pretends to a position with no plausible claim or with an entirely false claim, may be differentiated as a "false pretender", see for example Perkin Warbeck.

Roman Empire
Ancient Rome knew many pretenders to the offices making up the title of Roman emperor, especially during the Crisis of the Third Century.

These are customarily referred to as the Thirty Tyrants, which was an allusion to the Thirty Tyrants of Athens some five hundred years earlier; although the comparison is questionable, and the Romans were separate aspirants, not (as the Athenians were) a Committee of Public Safety. The Loeb translation of the appropriate chapter of the Augustan History therefore represents the Latin triginta tyranni by "Thirty Pretenders" to avoid this artificial and confusing parallel. Not all of them were afterwards considered pretenders; several were actually successful in becoming emperor at least in part of the empire for a brief period.

Greek pretenders

Byzantine Empire
Successions to the Roman Empire long continued at Constantinople. Most seriously, after the fall of Constantinople to the Fourth Crusade in 1204, and its eventual recovery by Michael VIII Palaiologos, there came to be three Byzantine successor states, each of which claimed to be the Roman Empire, and several Latin claimants (including the Republic of Venice and the houses of Montferrat and Courtenay) to the Latin Empire the Crusaders had set up in its place.  At times, some of these states and titles were subjected to multiple claims.

Cypriot pretenders
Following the defeat and death of King James III King of Cyprus in 1474, his younger and illegitimate brother, Eugène Matteo de Lusignan, also styled d'Arménie (died 1523) removed to Sicily, then to Malta. He was acknowledged as rightful heir to the thrones of Cyprus, Armenia, Jerusalem, and Antioch, although he never made serious efforts to pursue the claims. The title of "Barone de Baccari" was created in 1508 for Jacques Matteo (sives Eugene Matteo) d'Armenia with the remainder to his descendants in perpetuity.  Eugene, illegitimate son of King Jacques II of Cyprus, had, when his family were exiled, first gone to Naples, then Sicily, then settled on Malta, marrying a Sicilian heiress, Donna Paola Mazzara (a descendant of the Royal House of Aragon of Sicily and Aragon), with issue.

Modern Greece

The claimant to the throne of the last Greek kingdom is Pavlos, Crown Prince of Greece. He belongs to the House of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg, the senior branch of the House of Oldenburg. His designated heir is his son Prince Constantine Alexios of Greece and Denmark.

French pretenders

The establishment of the First Republic and the execution of Louis XVI in 1793 led to the king's son becoming pretender to the abolished throne, styled as Louis XVII. As Louis XVII was a child and imprisoned in Paris by the revolutionaries, his uncle, the Comte de Provence, proclaimed himself regent in his nephew's name. After Louis XVII died in 1795, the Comte de Provence became pretender himself, as Louis XVIII.

Louis XVIII was restored to the throne in 1814, and was succeeded by his brother Charles X in 1824. Charles X was, however, forced into exile by the July Revolution. Charles X and his son, Louis-Antoine, Duke of Angoulême, abdicated their claims in favor of Charles's grandson, Henri, Count of Chambord; however, their cousin the Duke of Orléans, a descendant of Louis XIV's younger brother, mounted the throne as Louis Philippe I, King of the French.

For most of the July Monarchy, the legitimists, as supporters of the exiled senior line came to be known, were uncertain of whom to support. Some believed the abdication of Charles and his son legal, and recognized the young Chambord as king, while others maintained that abdication was unconstitutional in France of the ancien régime, and continued to recognize first Charles X and then Louis-Antoine, until the latter's death in 1844. On his uncle's death, Chambord claimed the crown, but lived in exile and upon his death in 1883, the direct male-line of Louis XV became extinct.

In 1848, Louis Philippe was himself overthrown by the February Revolution, and abdicated the throne in favor of his young grandson, Philippe, Comte de Paris.  However, a republic was proclaimed, leaving Paris, like his cousin Chambord, merely a pretender to a no longer existing crown. Over the next several decades, there were several attempts at a so-called "fusion", to unite both groups of monarchists in support of the childless Chambord as king, who would recognize the Count of Paris as his heir. Those efforts failed in the 1850s, but after the establishment of the Third Republic in 1870, when a royalist majority was elected to the Chamber of Deputies, fusion again became the monarchist strategy. As a result, in 1873 the Count of Paris withdrew his own bid for the throne and recognized Chambord as legitimate pretender to the French crown. In spite of this apparent unity among royalist forces, restoration of the monarchy was not to be; Chambord refused to accept the Tricolor flag, which rendered him unacceptable to most Frenchmen as a constitutional king. The monarchists hoped that after Chambord's death they could unite and crown the Orléanist candidate. But Chambord lived until 1883, while France's royalists had lost their majority in parliament by 1877. The erstwhile Orléanist Adolphe Thiers thus called Chambord "The French Washington", i.e. the true "founder" of the Republic.

By 1883 most French monarchists accepted the Count of Paris as head of royal house. A minority of reactionaries, the so-called Blancs d'Espagne ("Spanish Whites"), continued to withhold support from the House of Orléans and chose instead Juan, Count of Montizon, the Carlist pretender to the Spanish throne, who also happened to be the senior male descendant of Louis XIV.

The arguments are, on one side, that Louis XIV's younger grandson, Philip de Bourbon, Duke of Anjou renounced any future claim to the French throne when he left France to become king of Spain as Philip V in 1700 (the renunciation was ratified internationally by the Treaty of Utrecht), ostensibly leaving the Dukes of Orléans as heirs to the throne of France in the event of extinction of descendants of Louis XIV's elder grandson Louis, Duke of Burgundy, which occurred in 1883. On the other side, Anjou's renunciation is held to be invalid because prior to the revolution it was a fundamental tenet of the French monarchy that the crown could never be diverted from the rightful (senior line) heir of Hugh Capet. Moreover, although the Orléans volunteered to defer their rival claim to the throne after 1873, the regicidal vote of their ancestor Philippe Égalité in 1789 and the usurpation of Louis Philippe in 1830 are alleged to have extinguished all rights to the throne for the Orléans branch. The schism has continued to the present day, with supporters of the senior line reclaiming the title of "Legitimist", leaving their opponent royalists to be known, once again, as "Orléanists". The current representative of the senior line is Louis Alphonse, Duke of Anjou, the senior legitimate living descendant of Hugh Capet (and of Philip V d'Anjou of Spain) who was born and raised in Spain. The Orléanist line, which returned to live in France when the law of banishment was repealed in 1950, is represented by Prince Jean, Duke of Vendôme, senior male-line descendant of King Louis Philippe.

In addition to these two claims to the historic royal throne of France, there have also been pretenders to the imperial throne of France, created first by Napoleon Bonaparte in 1804 and recreated by his nephew Emperor Napoleon III in 1852 (abolished 1870). This claim is today disputed between Jean-Christophe, Prince Napoléon and his own father, the self-avowed republican Prince Charles Napoléon (deemed to be excluded from the succession due to a non-dynastic re-marriage), both descendants of Napoleon I's youngest brother, Jérôme Bonaparte.

Russian pretenders

There is much debate over who is the legitimate heir to the Russian throne, and bitter dispute within the family itself. Grand Duchess Maria Vladimirovna is considered by some to be the legitimate heir. She is the only child of Grand Duke Vladimir who died in 1992, a great-grandson of Tsar Alexander II, whom some considered the last male dynast of the House of Romanov. Some of her opponents believe she is ineligible to claim the throne because she was born of a marriage that would have been deemed morganatic under Russia's monarchy, which was abolished in 1917. Others oppose her for reasons similar to those of the anti-Orleanist rationale: her grandfather's perceived disloyalty and dynastic ambition are seen as removing any rights which might otherwise have belonged to her branch of the former dynasty.

Still others maintain that the restrictive, pre-revolutionary marital rules of the Romanovs leave no one who can claim to be rightful heir to the dynasty's legacy. Others recognized Nicholas Romanov, Prince of Russia as head of the family, being a descendant of Emperor Nicholas I and the elected president of the Romanov Family Association, which consists of most living male-line descendants of the Romanov emperors. Neither he nor his younger brother, Prince Dimitri Romanov, had sons and since their deaths no new claims have been advanced by this branch.

Anna Anderson attempted to prove she was Grand Duchess Anastasia Nikolaevna of Russia, the lost daughter of Nicholas II, but DNA testing on her remains eventually proved her to be an impersonator. Although she did not claim the throne, per se, as women could not succeed to the Russian throne so long as any male dynast survived, she became more famous than any of the various Romanov claimants to the throne.

Prince Karl Emich of Leiningen (born 1952), who converted to the Eastern Orthodoxy in 2013, is the latest pretender to the Russian throne under the name of Prince Nikolai Kirillovich of Leiningen. He is the grandson of Grand Duchess Maria Cyrillovna of Russia, (sister of Vladimir, and aunt of Maria Vladimirovna), and great-grandson of Cyril Vladimirovich, Grand Duke of Russia. The Monarchist Party of Russia supports Prince Nikolai as the heir of the Russian throne, since they are of the opinion that Maria Vladimirovna Romanova and Nicholas Romanov are not dynasts. In early 2014, Nikolai Kirilovich declared himself Emperor Nicholas III (successor to Nicholas II).

In 2007 Nicholas married Countess Isabelle von und zu Egloffstein and in 2010 had a son, Emich.

Spanish pretenders
The Carlist line has claimed the throne of Spain after Ferdinand VII was succeeded by his daughter Isabella II instead of his brother Carlos María Isidro.
Their claim was defended in several wars during the 19th centuries.

British pretenders

England, Scotland and Ireland

After the execution by the English Parliament of Stuart King Charles I in 1649, his son Charles II was proclaimed king in Scotland (where he was crowned in 1651) and Ireland; but those two countries were invaded by English forces and annexed to the Commonwealth of England under Oliver Cromwell in 1653. Thus, Charles II was pretender to the throne of England from 1649 to the restoration of 1660, and exiled/deposed King of Scots and King of Ireland, 1653 to 1660. He died in 1685 and his brother James II and VII came to the throne. He had converted to Catholicism but this only became a worry when his second wife bore a son who would precede his two Protestant daughters. James was thus deposed by his elder daughter and his son-in-law (who was also his nephew, son of his sister Mary) during the Glorious Revolution in December 1688; they were formally offered the English and Scottish thrones by their respective parliaments a month later – which was still 1688 in England (where New Year's Day was 25 March until 1752) but was already 1689 in Scotland (which adopted 1 January as New Year's Day in 1600). James made several attempts to regain the throne before his death in 1701, the most important of which was an effort he made with Irish support – that country having not yet acceded to the succession of William and Mary – which led to the Battle of the Boyne and the Battle of Aughrim, and set the stage for the subsequent Jacobite risings (or rebellions). These were a series of uprisings or wars between 1688 and 1746 in which supporters of James, his son ("The Old Pretender") and grandson ("The Young Pretender") attempted to restore his direct male line to the throne.

 James Francis Edward Stuart, the Roman Catholic son of the deposed James II and VII, was barred from the succession to the throne by the Act of Settlement 1701. Notwithstanding the Act of Union 1707, he claimed the separate thrones of Scotland, as James VIII, and of England and Ireland, as James III, until his death in 1766. In Jacobite terms, Acts of Parliament (of England or Scotland) after 1688 (including the Acts of Union) did not receive the required royal assent of the legitimate Jacobite monarch and, therefore, were without legal effect. James was responsible for a number of conspiracies and rebellions, particularly in the Highlands of Scotland. The most notable was the Jacobite rising of 1715–16.
 Charles Edward Stuart ("Bonnie Prince Charlie"), James Francis' elder son and the would-be Charles III, who led in his father's name the last major Jacobite rebellion, the Jacobite rising of 1745–46. He died in 1788 without legitimate issue.
 Henry Benedict Stuart (best known as the Cardinal-Duke of York), the younger brother of Charles Edward and a Roman Catholic Cardinal, who took up the claim to the throne as the would-be Henry IX of England, though he was the final Jacobite heir to publicly do so. He died unmarried in 1807.

After 1807, the line of James VII and II became extinct. The Jacobites had ceased to have much political significance after the failure of the 1745 uprising, and the movement essentially became completely dormant after Henry's death. Genealogically, the next most senior line to the English and Scottish thrones was through James II's youngest sister, Henriette Anne, whose daughter had married into the House of Savoy. To the very limited extent that Jacobitism survived the death of Cardinal York, they supported the claims of this line. Its current representative is Franz, Duke of Bavaria, though he himself does not claim the title, his secretary having announced once that "HRM (sic) is very content being a Prince of Bavaria".

Other pretenders to the throne have included:
Lambert Simnel () was a pretender to the throne of England. His claim to be Edward Plantagenet, 17th Earl of Warwick in 1487 threatened the newly established reign of King Henry VII (reigned 1485–1509). This was just after The Wars of the Roses. He was just a boy but was used to try to take over the Kingdom.
 Perkin Warbeck, a Fleming who claimed to be Richard of Shrewsbury, Duke of York, and tried twice to invade England and capture the throne in the late 15th Century.
 Simon Abney-Hastings, 15th Earl of Loudoun, (1974- ) Australian Peer & head of the House of York. Member of the Abney-Hastings family; also known as King Simon I.

Wales
Owain Glyndŵr (1349–1416) is probably the best-known Welsh pretender, though whether he was pretender or Prince of Wales depends upon one's source of information.  Llywelyn ap Gruffydd ap Llywelyn, who died in 1282, was the only Prince of Wales whose status as ruler was formally recognised by the English Crown, though three of the four men who claimed the throne of Gwynedd between the assumption of the title by Owain Gwynedd in the 1160s and the loss of Welsh independence in 1283 also used the title or similar.  Madog ap Llywelyn also briefly used the title during his revolt of 1294–95.  Since 1301, the title of Prince of Wales has been given to the eldest living son of the King or Queen Regnant of England (subsequently of Great Britain, 1707, and of United Kingdom, 1801).  The word "living" is important.  Upon the death of Arthur, Prince of Wales, Henry VII invested his second son, the future Henry VIII, with the title. The title is not automatic, however, but merges into the Crown when a prince dies or accedes to the throne, and has to be re-conferred by the sovereign.

Nevertheless, it is Glyndŵr whom many remember as the last native Prince of Wales.  He was indeed proclaimed Prince of Wales by his supporters on 16 September 1400, and his revolt in quest of Welsh independence was not quashed by Henry IV until 1409.  Later, however, one of Glyndŵr's cousins, Owain Tudor, would marry the widow of Henry V, and their grandson would become Henry VII, from whom the current British monarch is descended (through his daughter Margaret Tudor, who married James IV of Scotland).

The various minor kingdoms that came together to form what is today known as the Principality of Wales each had their own royal dynasty. The most important of these realms were Gwynedd, Powys and Deheubarth. After 878 the ruling dynasties in these kingdoms each claimed descent from the sons of Rhodri Mawr who had conquered them or otherwise achieved their thrones during his reign. Merfyn Frych, the father of Rhodri Mawr, had come to power in Gwynedd because the native dynasty, known as the House of Cunedda had expired. Merfyn was descended from royalty through his own father Gwriad and claimed ancestors from among the rulers of British Rheged (in particular Llywarch Hen). It was acknowledged by all of the realms of Wales after the time of Rhodri Mawr that the House of Gwynedd (known as the House of Aberffraw) was senior and homage should be paid by each of them to the king of Gwynedd. After the reign of Owain ap Gruffudd of Gwynedd the realm began to merge with the concept of a Principality of Wales. This was realised by Owain's descendant Llywelyn ap Gruffudd in 1267. It was not to last and this new Wales was invaded by England and dismantled between 1277 and 1284. All of the descendants of Llywelyn "the last" and his brothers were either imprisoned or killed.

Irish pretenders
The business of Irish pretenders is rather more complicated because of the nature of kingship in Ireland before the Norman take-over of 1171.  In both Ireland and early Gaelic Scotland, succession to kingship was elective, often (if not usually) by contest, according to a system known as Tanistry.

The High King of Ireland (Ard Rí) was essentially a ceremonial, federal overlord, who exercised actual power only within the realm which was his dynastic seat. Because of the laws of succession, there could not be a pretender to this title in the sense it is normally understood. From the 5th century onwards the kingship tended to remain within the dynasty of the Uí Néill until Brian Boru of Munster wrested control of much of Ireland from Máel Sechnaill mac Domnaill in 1002. Following his death in 1014 and that of Máel Sechnaill in 1022, the struggle for dominance resulted in Norman intervention from Henry II of England in 1171.

There were later attempts by Irish rulers fighting against the Normans to revive the High Kingship such as in 1258 when Brian Ua Néill of Cenel Eoghan was so acknowledged, in 1262 when the crown was offered to Haakon IV of Norway and in 1315 when an offer was made to the Scottish Edward Bruce. Effectively, the title fell into abeyance. Apart from the coronation oath, the title was not even used by the Kings of England, each of whom styled himself Lord of Ireland. In 1542 Henry VIII, styled himself "King of Ireland".

Some Irish rebels discussed offering the Irish throne to Prince Joachim of Prussia (son of Kaiser Wilhelm II) before the 1916 Easter Rising. After the failure of the Rising, the royalists were a minority among the rebels, and so the offer was never made. According to Hugo O'Donnell, 7th Duke of Tetuan, Éamon de Valera raised the idea of an Irish monarchy with his great-grandfather Juan O'Donnell.

Ottoman pretenders

Cem Sultan, eldest of the sons of Mehmet the Conqueror born during his reign, claimed the Sultanate after the death of his father; he was defeated in battle months later by his eldest brother (by birth) Bayezid II. He fled to the island of Rhodes, then eventually to the Papal States. His descendants claimed his rights until the Knights Hospitaller defeated the Ottomans in the 16th century. After the Ottoman Empire was abolished and the Republic of Turkey came into power, the successive heads of the Ottoman family claimed the throne of the Ottoman Empire. The latest pretender to the Imperial House of Osman is Harun Osman, since 18 January 2021.

Kingdom of Jerusalem
The Emperors of Ethiopia held the title of "King of Zion" through their claim of descent from the Biblical House of David through his son King Solomon.  Menelik II dropped the use of this title.  The Ethiopian Emperors continued to use the honorific of "Conquering Lion of the Tribe of Judah" up until the monarchy ended with the fall of Emperor Haile Selassie in 1974.

Since the fall of the Kingdom of Jerusalem, many European rulers have claimed to be its rightful heir. None of these, however, have actually ruled over a part of the former Kingdom. Today there are several potential European claimants on the basis of the inheritance of the title. None of the claimants have any power in the area of the former Kingdom.

Asian pretenders

Japan
In the fourteenth century, two lines of the Imperial clan, Northern Court and Southern Court, claimed the throne. Their rivalry was resolved in 1392: while every emperor of the Southern Court enthroned prior to 1392 was established as legitimate, the throne was determined by Emperor Go-Komatsu of the Northern Court and his successors.

Since 1911, the Japanese government has declared the southern claimants were actually the rightful emperors despite the fact that all subsequent emperors including the then-Emperor Meiji were descended from the Northern Court, reasoning the Southern Court retained possession of the Three Sacred Treasures, thus converting the emperors of the former Northern court into mere pretenders. In other words, six former emperors of the Northern Court have been counted as pretenders instead since then. As a result of this compromise, the present Japanese Imperial Family is descended of the Northern Court Emperors.

Kumazawa Hiromichi publicly challenged Emperor Hirohito, disputing the legitimacy of his bloodline. Kumazawa claimed to be the 19th direct descendant of Emperor Go-Kameyama, the last Emperor of the Southern Court.

Singapore
Sultan Hussein Shah of Johor ceded the territory of Singapore to the British in the 19th century, but their descendants lived in the former royal palace until expelled by the government. They now live in obscurity.

Heraldry
Pretence is demonstrated in heraldry by placing on the shield of the pretender an inescutcheon of the arms of the former holder of the title pretended to, known as an "inescutcheon of pretence". As well as being used by royalty, the inescutcheon of pretence is also used by English aristocratic and gentry families where a husband of an heraldic heiress (i.e. a daughter with no brothers) will display his wife's paternal arms on an inescutcheon placed within his own coat of arms. Following the husband's death the couple's son and heir will remove the inescutcheon and show it instead as a quartering.

False pretenders

Throughout history people have claimed fraudulently to be displaced monarchs or heirs who had disappeared or supposedly died under mysterious circumstances.
Some of them were look-alikes.
Such false pretenders include:
 Bertrand of Rais (or Ray), who claimed to be Baldwin I of Constantinople
 Thomas the Slav, who claimed to be the blinded Byzantine Emperor Constantine VI
 Lambert Simnel, who claimed to be Edward Plantagenet, 17th Earl of Warwick
 Perkin Warbeck, who claimed to be Richard of Shrewsbury, 1st Duke of York
 Gabriel de Espinosa, one of four people who claimed to be Sebastian of Portugal
 Yemelyan Pugachev, who claimed to be Peter III of Russia
 False Dmitry I, actually reigned as Tsar of Russia for nearly a year before he was killed in a riot
False Dmitry II
False Dmitry III
 Kaspar Hauser, who was claimed to be the stillborn son of Karl, Grand Duke of Baden
 False Margaret, who claimed to be Margaret, Maid of Norway
 Bou Hmara, who claimed to be a Sultan of Morocco

See also
 Heads of former ruling families
 List of Indian princely states
 Royal house
 Micronation
 Monarchism
 Order of succession
 Anti-king
 Antipope

References

Pretender


Glubocaia Dolina (în ) este o rezervație peisagistică în raionul Camenca, Transnistria, Republica Moldova. Este amplasată la nord-est de satul Caterinovca (ocolul silvic Rașcov, Glubocaia Dolina, parcelele 15-19). Are o suprafață de 520 ha. Obiectivul este administrat de Gospodăria Silvică de Stat Rîbnița.

Descriere
Aria naturală include o pădure de stejar pedunculat și gorun cu amestec de frasin, tei, carpen, arțar, păr sălbatic și vișin turcesc, o varietate bogată de arbuști și specii de plante ierboase rare. Vârsta medie a unor sectoare constituia, în anii 2000, 80-100 de ani. Condițiile de creștere sunt destul de complicate din cauza văilor abrupte cu înclinare de până la 45°, cu blocuri de calcar ale subșirurilor volhiniene și basarabiene.

Complexul hidrologic este bine dezvoltat. În regiunile de vale se găsesc izvoare puternice care asigură cu apă potabilă Rașcovul și alte sate din apropiere.

Referințe

Rezervații peisagistice din Republica Moldova
Raionul Camenca

Glubocaia Dolina


الجارِفة  هي سواف (أي مرض معدٍ) واسع الانتشار بين الحيوانات يشمل قارة كاملة أو أكثر. وتسمى الظاهرة المماثلة لمرض بين البشر جائحة.

يمكن أن تبدأ الجارفة عند تحقق ثلاثة شروط:
 ظهور مرض جديد في جمهرة حيوانية.
 إصابة نوع حيواني أو أكثر مع تسبيب مرض.
 انتشار العامل المسبب بين الحيوانات بصورة متواصلة ومتزايدة.
ولا يعتبر المرض جارفة إلا إذا كان مرضاً معدياً.

انظر أيضاً
 سواف
 جائحة
 مراكز مكافحة الأمراض واتقائها

مراجع

أخطار أحيائية
أمراض حيوانية
علم الفيروسات الحيوانية
وبائيات

جارفة


زيت كبد الحوت هو زيت أصفر اللون وله رائحة السمك وتكون رائحته قوية نوعاً ما. يستخلص هذا الزيت من كبد سمك البقلة ويحتوي على كميات كبيرة من فيتامينيّ أ ود. كما يحتوي بنسبة 20% على أوميغا-3 الدهون للأطفال والكبار حيث تنمي الدماغ وتقاوم الالتهابات وتُخفّض نسبة الكولسترول في الدم.

استخداماته

فيما مضى كان الكثير من الناس يستخدمون زيت كبد القُدّ لوقايتهم من نقص فيتاميني أ وَ د الذين يسبب نقصهما بعض الأمراض، غير أن استخدام هذا الزيت قل في وقتنا الحاضر وذلك لتمكن الحصول على هذين الفيتامينين من مصادر أخرى كاللبن يحتوي على كلا الفيتامينين، بالإضافة إلى الخضروات الصفراء والخضراء، بينما يمكن لمن يحتاج لكميات إضافية من هذين الفيتامينين تناولهما على هيئة كبسولات دوائية.

يستعمل زيت كبد القُدّ معبأ داخل محافظ جيلاتينية كمصدر غني جداً بالفيتامينين «أ» و«د»، ويوصف في علاج مرضى الكساح في الأطفال والوقاية منه، لأن فيتامين «د» يساعد على ترسيب عنصر الكالسيوم في العظام والأسنان.
كما أن فيتامين «أ» عنصر مهم للنمو ويساعد على بناء عضلات الجسم، ويوفر كل جرام من زيت كبد القُدّ حوالي 850 وحدة دولية من فيتامين «أ»، وكمية لا تقل عن 85 وحدة دولية من فيتامين «د».

توجد نسبة كبيرة تبلغ 20% من الدهون أوميغا-3 التي تكوّن دماغ الأطفال وتقي الكبار من امراض الدماغ، كما تقاوم تلك الدهون الالتهابات التي قد يسببها دهن أوميغا-6 ، كذلم يعمل أوميغا-3 على خفض الكوليسترول الضار في الدم.

مميزاته

ويمتاز هذا الزيت بقوامه الخفيف، وطعمه ورائحته السميكة، ويضاف إليه مادة نكهة لا تزيد نسبتها عن 1% لتحسين طعمه، ويستخرج هذا الزيت من الكبد الطازج للأسماك، وخاصة الجنس المعروف بـ سمك القد ، وتعيش هذه الأسماك
في شمال المحيط الأطلسي، وتهاجر إلى شواطئه في أوائل الشتاء والربيع لوضع بيضها، وتوجد أكبر مصائدها في سواحل إنجلترا
وجزر نيو فولاند والنرويج، كما يستخرج زيت من أكباد أسماك الهالبوت ويعبأ في محافظ جيلاتينية، وهو أيضاً غني بالفيتامينين «أ» و«د»، كما تحتوي مستخلصات بعض الطحالب البحرية على فيتامين «ج»، وبعض أفراد مجموعة فيتامين «ب» كحمض الفوليك والنياسين ولها قيمة تجارية، لكن لسوء الحظ تصعب عملية فصل هذه الفيتامينات عن المواد الأخرى التي قد تكون ضارة بصحة الإنسان، ويستعمل الأطباء في علاج الإصابة بدوالي الساق محلولاً معقماً لمركب مورهايت الصوديوم بتركيز نسبته 5% وهو عبارة:
عن أملاح الصوديوم للأحماض الدهنية في زيت كبد الحوت، ويعمل هذا المحول بعد حقنه في المناطق المصابة كمادة مصلبة في دوالي الساق ويجب عدم استعماله عند انفصال مادة صلبة منه لا تذوب كلياً عند تدفئته.

الآثار الجانبية
زيت كبد الحوت يسبب انتفاخا واضطرابا واضحا في القولون
عموما يعتبر زيت كبد الحوت آمن إذا استخدم في حدود الأعتدال، ولم تثبت الدراسات وجود أي آثار جانبيه سلبية لزيت كبد الحوت علي عموم الناس. ولكن المرأة الحامل والذين يستخدمون أدوية فمن المستحسن أن يبلغوا
الطبيب المعالج قبل استخدام زيت كبد الحوت بانتظام. خلاف ذلك فزيت كبد الحوت آمن في الاستخدام المعتدل ومن المهم عدم آستهلاك جرعات كبيرة للغاية من زيت كبد الحوت حيث أن هذا يمكن أن يؤدي إلى ارتفاع ضغط الدم.

بالنسبة للمرأة الحامل تستطيع أخذ دهون أوميغا-3 يتناول الأسماك البحرية كالسلامون والسردين والتونة والماكريل والبطارخ والرنجة غير المملحة، يستحسن وجبتين في الأسبوع، حتى يكتمل تكوين دماغ الجنين. مصادر أخرى لأوميغا-3 هي عين الجمل وزيت بذرة الكتان وبذور الشيا.

مصادر

 الموسوعة العربية العالمية.

دهون حيوانية
مكملات غذائية
منتجات السمك

زيت كبد الحوت


Le Commonwealth des Philippines est attaqué par l'empire du Japon le 8 décembre 1941, neuf heures après l'attaque de Pearl Harbor. Bien que gouvernés par un gouvernement du Commonwealth semi-indépendant, les États-Unis d'Amérique contrôlaient les Philippines à l'époque et y possédaient d'importantes bases militaires. L'armée combinée américano-philippine est vaincue lors de la bataille de Bataan et de la bataille de Corregidor en avril 1942, mais la résistance de la guérilla contre les Japonais se poursuivra tout au long de la guerre. Des unités de l'armée philippine non capturées, une insurrection communiste et des agents américains de soutien ont tous joué un rôle dans la résistance. En raison du grand nombre d'îles, les Japonais n'ont jamais occupé bon nombre des îles les plus petites et les plus mineures. Le contrôle japonais sur la campagne et les petites villes était souvent au mieux ténu.

En 1944, les forces alliées ont libéré les îles du contrôle japonais lors d'une invasion navale.

Contexte

En septembre 1940, l'Allemagne nazie, le royaume d'Italie et l'empire du Japon s'allient sous la coalition tripartite en tant que puissances de l'Axe. Les États-Unis interdisent l'expédition d'essence d'aviation au Japon en juillet 1940 et, en 1941, les expéditions de ferraille, d'acier, d'essence et d'autres matériaux cesse pratiquement. Pendant ce temps, le soutien économique américain à la Chine commence à augmenter.

Le Japon et l'URSS signent un pacte de neutralité en avril 1941, qui permet au Japon d'accroître la pression sur les colonies françaises et néerlandaises d'Asie du Sud-Est pour qu'elles coopèrent en matière économique. Les forces japonaises occupent les bases navales et aériennes du sud de l'Indochine française le 22 juillet 1941. Les Philippines sont alors presque complètement encerclées.

Le général George C. Marshall, chef d'état-major de l'armée américaine, déclare : « Des renforts adéquats pour les Philippines, à ce moment-là, auraient laissé les États-Unis dans une position de grand péril s'il y avait eu une rupture dans la défense de la Grande-Bretagne».

Une campagne pour l'indépendance des États-Unis en cours depuis 1919 aboutit le 17 janvier 1933 à l'adoption par le Congrès américain de la loi  sur le veto du président Herbert Hoover. La loi promet l'indépendance des Philippines après 10 ans, mais réserve plusieurs bases militaires et navales aux États-Unis, tout en imposant des tarifs et des quotas sur les exportations philippines. Le président du Sénat philippin, Manuel L. Quezon, convainc la législature de rejeter le projet de loi. Par la suite, la loi Tydings-McDuffie, qui élimine les dispositions relatives aux réserves militaires américaines et substitue une disposition au « règlement ultime », devient une loi américaine le 24 mars 1934 et est acceptée par la législature philippine le  mai. L'impact de cela sur la future défense des Philippines avec l'establishment allait s'avérer désastreux. Au cours de la période de transition de 10 ans, la police philippine est investie d'une responsabilité toujours croissante pour la défense des frontières des Philippines. Les forces de l'armée américaine s'installant s'élève à environ 10 000 hommes.

L'armée américaine avait cependant déjà dépensé des millions pour construire des forts et des pistes d'atterrissage dans tout Luçon. Cela comprend les défenses portuaires dans la baie de Manille, à Fort Mills sur Corregidor et à l'île Grande dans la baie de Subic. Il y a aussi des bases à Nichols Air Station (maintenant Villamor Airbase), Nielson Air Base (maintenant Ayala Triangle à Makati City — Ayala et Paseo de Roxas Avenues s'étendent sur les pistes d'atterrissage d'origine), à Fort William McKinley (maintenant Fort Andres Bonifacio et le Cimetière américain), Camp Murphy (maintenant Camp Aguinaldo et Camp Crame) à Quezon City, Camp O'Donnell à Tarlac et une série de bases aériennes et d'installations militaires à Pampanga dont Fort Stotsenburg, Clark Air Base, ainsi que Camp Wallace à La Union, la base navale de Sangley Point, Cavite City, le camp Keithley à Lanao, le camp Eldridge à Los Baños, Laguna et le camp Henry T. Allen à Baguio. D'autres champs à Tugegarao, Aparri, Isabela, Nueva Ecija, Legaspi, Bataan et Del Monte à Davao ont également été construits avec des fonds américains avant et pendant les premières années du Commonwealth provisoire de 1935.

L'armée philippine

La date de l'indépendance des Philippines et du retrait militaire américain approchant, cela entraîne une réduction des fonds de l'armée américaine pour soutenir directement l'expansion de l'armée du Commonwealth des Philippines. Douze millions de dollars américains sont fournis au Commonwealth pour la création de l'armée philippine en 1936. Dans les premières années du Commonwealth, l'armée philippine est composée d'une composante de service actif et d'une composante de réserve. La composante de service actif est la police philippine, alors une organisation paramilitaire. Après le déclenchement de la guerre, cela est appelé la 1re division philippine. De nombreux officiers de l'armée philippine et du corps aérien de l'armée philippine appartiennent aux membres de la police philippine et de la police aérienne.

Commandement d'Extrême-Orient
Le 25 juillet 1941, le secrétaire américain à la Guerre Henry L. Stimson demande au président américain Franklin D. Roosevelt de donner des ordres appelant les forces militaires du Commonwealth au service actif pour les États-Unis. Stimson cite : « Toutes les mesures pratiques doivent être prises pour augmenter la force défensive des îles Philippines. »

Le lendemain, le président Roosevelt gèle tous les actifs japonais aux États-Unis et donne l'ordre d'absorber les forces de l'armée philippine. Le même jour, le ministère de la Guerre créé le commandement des forces armées américaines en Extrême-Orient (USAFFE), avec juridiction sur le ministère des Philippines et les forces militaires du Commonwealth. Dans le même temps, le général Douglas MacArthur est rappelé au service actif et désigné commandant de l'USAFFE.

Forces navales
Au début de la guerre, la flotte asiatique de la marine américaine est stationnée à la base navale de Cavite dans la baie de Manille. L' y était également stationné.

Mobilisation et renforcement
MacArthur ordonne la mobilisation de l'armée philippine à partir du  septembre 1941. Des éléments de 10 divisions de réserve philippines doivent être appelés au service de l'armée américaine le 15 décembre. Les bataillons n'étaient pas organisés au moment de l'invasion japonaise en décembre. Cependant, une force de cent mille Philippins ou plus est néanmoins levée.

Le 14 août, le général de brigade Leonard T. Gerow affirme que le département philippin ne peut pas résister à une attaque japonaise. Il recommande ainsi de renforcer les Philippines avec de l'artillerie anti-aérienne, des avions modernes et des chars. Le 16 août, MacArthur est informé qu'au 5 septembre, il peut s'attendre au 200 régiment d'artillerie côtière (AA), aux 192 et 194 bataillon de chars et à une compagnie du 17 bataillon de pièce d'artillerie.

Le 5 septembre, Marshall demande à MacArthur s'il veut une division de la Garde nationale, probablement la 41 division. MacArthur répond qu'il n'a pas besoin de divisions supplémentaires, déclarant également : « L'équipement et les fournitures sont essentiels. Si ces mesures sont prises, je suis convaincu qu'en l'absence d'un tel soutien, le développement d'une force de défense tout à fait adéquate sera rapide. »

Au cours des mois de septembre et octobre, en plus des renforts mentionnés ci-dessus, MacArthur reçoit le 192 bataillon de chars et 75 automoteurs équipés de canons de 75 mm.

MacArthur s'efforce de réorganiser la division philippine d'un carré en une formation triangulaire. Ce plan impliquait l'expédition dans un régiment d'infanterie américain et/ou complétant avec Fort Stotsenburg et permettant à l'USAFFE de contrôler 2 équipes de combat américaines. Ces plans impliquaient également la formation de quatre commandements tactiques, chacun de la force du corps, ainsi que de diverses unités de soutien supplémentaires.

En novembre, le ministère de la Guerre avait approuvé des renforts supplémentaires de 1 312 officiers, 25 infirmières et 18 047 hommes. Le 34 régiment d'infanterie doit quitter San Francisco le 8 décembre 1941. Le 5 décembre, cinquante-cinq navires sont en route depuis San Francisco, transportant 100 000 tonnes de fret vers les Philippines. À bord se trouve le personnel et l'équipement de la 26 brigade d'artillerie de campagne, dont la 147 d'artillerie de campagne, des camions tractés, un régiment de la Garde nationale du Dakota du Sud ; la 148 artillerie de campagne, un régiment de la Garde nationale de l'Idaho et du 2 bataillon de la 131 artillerie de campagne et un régiment de la Garde nationale du Texas. Ces unités ont été détournées vers Hawaï et affectées à ses défenses.

Lorsque l'attaque japonaise sur Pearl Harbor a lieu, plusieurs éléments aériens sont en route. Cela comprend 52 bombardiers en piqué A-24 Banshee du 27 groupe de bombardement, 18 P-40 du 35 groupe de poursuite, 340 tonnes de bombes et 9 000 barils de carburant d'aviation. Il y a aussi deux échelons terrestres légers du 7 groupe de bombardement arrivés aux Philippines, transférés à Mariveles après l'évacuation de Manille. Les escadrons aériens du 7 sont en route vers les Philippines et arrivent à Pearl Harbor le matin du 7 décembre 1941. Ils se composent des 9, 463, 492 et 493 escadrons de bombardement lourd. L'échelon aérien est détourné vers les États-Unis, puis acheminé vers Java via l'Australie.

Insuffisance du matériel et de la formation
L'armée philippine reçoit des vêtements de mauvaise qualité. Leurs chaussures en caoutchouc s'usent en 2 semaines. Il y a des pénuries de presque tous les types d'équipements tels que des couvertures, des moustiquaires, des moitiés d'abris, des outils de retranchement, des masques à gaz et des casques.

Au cours du mois d'août, MacArthur avait demandé 84 500 fusils M1 Garand, 330 mitrailleuses de calibre .30, 326 mitrailleuses de calibre .50, 450 canons de 37 mm, 217 mortiers de 81 mm, 288 canons de 75 mm et plus de 8 000 véhicules. Le 18 septembre, il est informé qu'en raison d'engagements de prêt-bail, il ne recevra pas la plupart de ces articles. En conséquence, l'armée philippine est forcée de continuer à utiliser les vieux fusils Enfield et Springfield.

L'expédition de fournitures dépendait de la capacité de chargement limitée de l'US Navy. En septembre, la Marine annonce son intention de convertir trois transports en porte-avions d'escorte, mais cela ne sera pas fait après la perte de trois transports, MacArthur observant que cela retarderait ses renforts de plus de deux mois.

L'armée approuve alors les demandes pour des obusiers de 105 mm et de 75 mm, des canons de 75 mm, des mitrailleuses de calibre .30, des canons de 37 mm, dix hôpitaux de station de 250 pieds, cent quatre-vingts ensembles d'équipement d'infirmerie régimentaire, jeeps, ambulances, camions et berlines. En novembre, 1 100 000 tonnes de matériel, destinées aux Philippines, s'entassent dans les ports américains. La plupart n'atteindront jamais leur destination. Pendant ce temps, la marine parvient à transporter 1 000 000 gallons d'essence vers l'île. Une grande partie de ce carburant sera stockée sur la péninsule de Bataan.

En 1941, de nombreuses unités philippines entrent au combat sans jamais avoir utilisé leurs armes. Beaucoup de soldats n'avaient même jamais vu une pièce d'artillerie tirer. L'officier des transmissions de la 31 division d'infanterie échoue à établir de communication radio avec d'autres unités du même camp. Le commandant de la 31 division d'infanterie philippine, le colonel Bluemel déclare : « Les hommes enrôlés ne sont compétents que dans deux choses, l'une, lorsqu'un officier apparaît, crier « attention » d'une voix forte, sauter et saluer ; deux, à exiger 3 repas par jour ».

La formation et la coordination sont encore compliquées par les barrières linguistiques. Les Philippins enrôlés parlent souvent une langue (comme le bikol ou une langue visayenne), leurs officiers en parlent une autre (comme le tagalog) et les Américains parlent anglais. Des sergents et des commis de compagnie ne savaient ni lire ni écrire.

Attaque des Japonais

Les Japonais considèrent que toutes les terres d'Asie sont la propriété légitime du gouvernement impérial japonais et de l'empereur. Les saisies de la Corée, de la Chine et de certaines parties de l'Union soviétique, qui avaient commencé au tournant du XX siècle, avaient repris de plus belle. Les Japonais avaient été empêchés de réaliser leur objectif d'unifier ou de dominer les terres asiatiques par la présence de forces militaires étrangères aux Philippines (États-Unis), à Hong Kong, en Malaisie (Royaume-Uni) et dans les Indes néerlandaises. Le Japon avait espéré qu'ils pourraient frapper rapidement et retenir les renforts assez longtemps pour négocier un accord de paix à partir d'une position de force.

Au centre des objectifs japonais était la prise de toutes les terres asiatiques. Pour réussir, les forces américaines, britanniques et néerlandaises devaient être attaquées simultanément pour empêcher leur capacité de renforcer et d'aider leurs possessions asiatiques. Le pivot de la décision japonaise d'attaquer était un énorme besoin de pétrole brut à la suite des sanctions économiques imposées par les États-Unis, le Royaume-Uni et les Pays-Bas qui affaiblissaient l'économie japonaise. Les dirigeants japonais étaient confrontés à un choix : mettre fin à la guerre en Chine et à leurs projets de conquête asiatique, afin de mettre fin aux sanctions, ou déclarer la guerre à trois grandes forces militaires. La guerre actuelle contre la Grande-Bretagne et les Pays-Bas, et la pression exercée par les États-Unis pour fournir de l'aide à ces pays ont été perçues comme une opportunité par les Japonais d'étendre leur place « légitime » en tant que dirigeant en Asie.

Le gouvernement japonais a décidé de s'emparer des ressources sous le contrôle de la Grande-Bretagne, des États-Unis et des Pays-Bas. Le Japon avait déjà placé plus de dix divisions à Formose (Taïwan). Les planificateurs militaires japonais ont fait valoir que les Britanniques (et l'URSS s'ils décidaient de déclarer la guerre) seraient incapables de répondre efficacement à une attaque japonaise, étant donné la menace posée par le Troisième Reich.

Fin de l'occupation japonaise

Liste d'affrontements

 Première campagne des Philippines 8 décembre 1941 - 8 mai 1942
 Bataille de Bataan 7 janvier – 9 avril 1942
 Bataille de Corregidor 5-6 mai 1942
 Occupation japonaise des Philippines (1941-1945) 8 mai 1942 - 5 juillet 1945
 Résistance philippine à l'occupation japonaise 1941-1945
 Bataille de Leyte 17 octobre – 26 décembre 1944
 Deuxième campagne des Philippines 20 octobre 1944 - 15 août 1945
 Bataille du golfe de Leyte 23-26 octobre 1944
 Bataille de la baie d'Ormoc 11 novembre-21 décembre 1944
 Bataille de Mindoro 13-16 décembre 1944
 Bataille du col de Kirang 1945
 Bataille de Maguindanao janvier à septembre 1945
 Invasion du golfe de Lingayen du 6 au 9 janvier 1945
 Bataille de Luçon 9 janvier – 15 août 1945
 Bataille du col de Bessang 9 janvier 1945
 Raid de Cabanatuan 30 janvier 1945
 Bataille de Bataan 31 janvier 1945
 Bataille de Manille 3 février – 3 mars 1945
 Bataille de Corregidor 16-26 février 1945
 Bataille de Baguio 21 février 1945
 Raid sur Los Baños le 23 février 1945
 Bataille de Palawan 28 février – 22 avril 1945
 Bataille de Mindanao 10 mars – 15 août 1945
 Bataille des Visayas 18 mars – 30 juillet 1945
 Bataille de Piso Point 14 mai 1945

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Marche de la mort de Bataan
 Femmes de réconfort
 Commonwealth des Philippines
 Douglas MacArthur
 Hirō Onoda
 Hukbalahap
 José P. Laurel
 Manuel L. Quezon
 Histoire militaire du Japon pendant la Seconde Guerre mondiale
 Histoire militaire des Philippines
 Histoire militaire des États-Unis pendant la Seconde Guerre mondiale
 Deuxième République des Philippines
 Sergio Osmeña
 Le Grand Raid
 United States Army Forces in the Far East
 24 corps d'armée américain
 Tomoyuki Yamashita

Bibliographie

Lectures complémentaires

Liens externes

Forces armées des États-Unis aux Philippines
Théâtre sud-ouest de la guerre du Pacifique

Histoire des Philippines pendant la Seconde Guerre mondiale


Ruth Schmid-Gagnebin, née à Monruz le 5 mars 1921 et morte à Neuchâtel le 22 avril 2006, est une pianiste et concertiste suisse. Elle est notamment connue pour ses interprétations de Liszt, Chopin, Beethoven ou encore Mozart.

Biographie
Fille de Samuel Gagnebin, physicien et philosophe et de l'écrivaine Marianne Gagnebin née Maurer (1881-1952), Ruth Schmid-Gagnebin effectue tout son cursus scolaire dans le canton de Neuchâtel avant de poursuivre ses études de musique à Zurich, Lausanne, Genève et Paris. Elle se forme auprès notamment de Jacqueline Blancard à Lausanne, Dinu Lipatti à Genève et Yves Nat à Paris. En mars 1943, elle épouse Pierre Schmid avec lequel elle a deux enfants.

Au début de sa carrière, Ruth Schmid-Gagnebin se produit en tant que soliste à Neuchâtel, Paris, Rome, Bruxelles ou encore à Londres. Elle enregistre un premier disque, à des fins caritatives, en 1976. Dès 1979, soutenue et encouragée par son père, elle part s'établir aux États-Unis. Elle quitte pour ce faire son poste de professeur de piano aux conservatoires de musique de Bienne et de Lausanne. Durant les dix-sept années qui suivent, Ruth Schmid-Gagnebin se produit, tantôt comme soliste, tantôt au sein d'un orchestre, aux États-Unis. Là-bas, elle enregistre "Liszt en Suisse" (LIRS, 1985). Elle joue aussi pour différentes stations de radio, par exemple en France et en Angleterre.

Rentrée en Suisse en 1996, Ruth Schmid-Gagnebin enregistre coup sur coup deux disques, l'un en 1997 et l'autre en 2003. En parallèle, et jusqu'au bout de sa vie, elle continue à se produire en concert.

Également compositrice, Ruth Schmid-Gagnebin compose plus de 150 œuvres musicales dont une partie seulement des partitions sont connues. Ces compositions n'ont pas non plus été enregistrées. Ruth Schmid-Gagnebin est aussi l'auteure d'une autobiographie illustrée restée inédite.

Distinctions

 Lauréate du Conservatoire de musique de Genève, 1949
 Médaille "Woman of the year " décernée par l'
 Lauréate du Prix de la Fondation Kunst und Forschung

Publications

Sources et notes

Voir aussi

Notices biographiques dans dictionnaires

 "Ruth Schmid-Gagnebin", dans Willy Keller (dir), Schweizer biographisches Archiv = [Archives biographiques suisses] = [Archivio biografico svizzero], vol. 4, Zürich, EPI Verlag internationaler Publikationen, 1954, p. 126.
 "Ruth Schmid-Gagnebin", dans Judith Lang Zaimont, Jane Gottlieb, Joanne Polk et Michael J Rogan, The Musical Woman. An International Perspective, vol. 3, New York, Greenwood Press, 1983, p. 807.
 "Ruth Schmid-Gagnebin", dans The World Who's Who of Women, Cambridge, International Biographical Centre, 1978, 4e éd., p. 1040.
 "Ruth Schmid-Gagnebin", dans The International Who's who in Music and Musician's Directory, Cambridge, International Who's Who in Music, 1992, p. 1003.
 "Ruth Schmid-Gagnebin", dans Katrin Hofmann, Kürschners Deutscher Musik-Kalender, München, Saur, 2002, p. 707.

Liens externes

Naissance en mars 1921
Décès en avril 2006
Décès à Neuchâtel
Personnalité neuchâteloise
Pianiste suisse
Compositrice suisse
Musicienne suisse du XXe siècle
Concertiste
Décès à 85 ans

Ruth Schmid-Gagnebin


Johan Julius Christian "Jean" Sibelius (d. 8 Aralık 1865 - ö. 20 Eylül 1957), 19. yüzyılın sonuyla 20. yüzyılın başlarının klasik müzik tarihinde adı geçmiş Fin bestecidir. Müziği Finlandiya'nın ulusal kimliğinde büyük rol almıştır.

Sibelius Hämeenlinna'da Finlandiya'nın Rus Büyük Dükalığında İsveçli bir ailenin oğlu olarak dünyaya geldi. Babası Christian Sibelius şehrin doktoru, annesinin adıysa Maria idi. Ailesi arasında Janne olarak bilinmesine karşın, öğrencilik yıllarında denizcilikle uğraşan amcasının getirdiği yığınla kartla adının Fransızcada söylendiği şekliyle Jean'''ı kullanmaya başladı. Jean daha 2 yaşındayken babası tifodan hayatını kaybetti. Bu üzüntü daha sonra ekonomik sıkıntılarıyla devam etti. Babası hayattayken hiçbir zaman elindeki parayı iyi bir şekilde kullanamamış, bu ailenin geriye kalan üyelerinin Maria'nın annesine ait bir eve taşınmasına neden olmuştu. Bu evde Jean'ın babasının ölümünden sonra bir bebek dünyaya gelmişti.

Jean, Hämeenlinna'da okula gitti ve okulun orkestrasında erken yaşta çalmaya başladı. Ablası ve kendisinden küçük erkek kardeşi müzik bakımından yetenekliydi. Annelerinin de babalarının da aileleri müzikle iç içeydiler. Jean'ın babası Christian gitar çalardı. Romantik, otantik "harika bir şekilde saf" ve iyi kalpli bir adam olarak bilinirdi. Daha sonra Sibelius: "...benim içimde saf olan her şey, iç mantıkta eksik olsa bile benim ruhuma çok şey ifade ediyor." demiştir.

Sibelius Akademisi'nde okumuştur ve bu akademi ismini Jean Sibelius'tan almıştır.

Sibelius ailesinin Hämeenlinna'daki evi şu an bir müzedir. Ev 1834'te yapılmış olup Jean'ın babasının ölümüne kadar kiralıktı. Evdeki piyano da Jean'ın babasının ölümüne kadar kiralıktı. Evinde için ayrıca beş tane kuş kafesi ve odalar saksı bitkileri ile doluydu. İnsanın içini ısıtan bu müze dünyanın en ünlü bestecilerinden birini tanımak için iyi bir fırsattır. Çoğu eserinin konusu Finlerin ulusal destanı Kalevala'dan alınmıştır.

 Orkestra için yazdığı eserler

 Kullervo, Symphony for soprano, baritone, chorus and orchestra, Op.7 (1892)
 En Saga, Tone Poem for orchestra, Op.9 (1892)
 Karelia Overture for orchestra, Op.10 (1893)
 Karelia Suite for orchestra, Op.11 (1893)
 Rakastava (The Lover) for male voices and strings or strings and percussion, Op.14 (1893/1911)
 Lemminkäinen Suite (Four Legends from the Kalevala) for orchestra, Op.22 (1893) - these legends, which include The Swan of Tuonela, are often performed separately
 Skogsrået (The Wood Nymph), Tone Poem for orchestra, Op.15 (1894)
 Vårsång for orchestra, Op.16 (1894)
 Kung Kristian (King Christian), Suite from the incidental music for orchestra, Op.27 (1898)
 Sandels, Improvisation for chorus and orchestra, Op.28 (1898)
 Finlandia for orchestra and optional chorus, Op.26 (1899)
 Snöfrid for reciter, chorus and orchestra, Op.29 (1899)
 Tulen synty (The Origin of Fire), Op.32 (1902)
 Symphony No. 1 in E minor for orchestra, Op.39 (1899/1900)
 Symphony No. 2 in D major for orchestra, Op.43 (1902)
 Violin Concerto in D minor, Op.47 (1903/1905)
 Kuolema (Valse Triste and Scene with Cranes) for orchestra, Op.44 (1904/1906)
 Dance Intermezzo for orchestra, Op.45/2 (1904/1907)
 Pelléas et Mélisande, Incidental music/Suite for orchestra, Op.46 (1905)
 Pohjolan tytär (Pohjola's Daughter), Tone Poem for orchestra, Op.49 (1906)
 Symphony No. 3 in C major for orchestra, Op.52 (1907)
 Svanevit (Swan-white), Suite from the incidental music for orchestra, Op.54 (1908)
 Nightride and Sunrise, Tone Poem for orchestra, Op.55 (1909)
 Dryadi (The Dryad) for orchestra, Op.45/1 (1910)
 Two Pieces from Kuolema for orchestra, Op.62 (1911)
 Symphony No. 4 in A minor for orchestra, Op.63 (1911)
 Two Serenades for violin and orchestra, Op.69 (1912)
 Barden (The Bard), Tone Poem for orchestra and harp, Op.64 (1913/1914)
 Luonnotar, Tone Poem for soprano and orchestra, Op.70 (1913)
 Aallottaret (The Oceanides), Tone Poem for orchestra, Op.73 (1914)
 Symphony No. 5 in E flat major for orchestra, Op.82 (1915, revised 1916 and 1919)
 Oma Maa (Our Fatherland) for chorus and orchestra, Op.92 (1918)
 Jordens sång (Song of the Earth) for chorus and orchestra, Op.93 (1919)
 Symphony No. 6 in D minor for orchestra, Op.104 (1923)
 Symphony No. 7 in C major for orchestra, Op.105 (1924)
 Stormen (The Tempest), Incidental music for soloists, chorus and orchestra, Op.109 (1925)
 Väinön virsi (Väinö's song) for chorus and orchestra, Op.110 (1926)
 Tapiola, Tone Poem for orchestra, Op.112 (1926)
 Andante Festivo for string orchestra (1925/1930)

 Diğer eserleri
 Viisi joululaulua, Op. 1, five Christmas songs (1895–1913)
 Seven Songs, Op.17, with lyrics by J. L. Runeberg, K.A. Tavaststjerna, Oscar Levertin, A.V. Forsman (Koskimies, Finnish surname), and Ilmari Calamnius (Kianto, Finnish surname). Composed between 1891 and 1904.
 Incidental music to Hjalmar Procopé's play Belshazzar's Feast, Op.51 (1906); this was mainly for orchestra but voices were called for in some places. He later rescored some sections of the incidental music as a purely orchestral suite; in 1939 he wrote a new version of the section called "Solitude" (originally called "The Jewish Girl's Song" in the incidental music) as a song, dedicated to Marian Anderson
 Voces intimae, Op.56, string quartet (1909)
 Jääkärimarssi (1915)

 Kaynakça
 Salokorpi, Sinikka (2004). Finland'', N.W. Damm & Søn

1865 doğumlular
1957 yılında ölenler

Fin besteciler
Fin masonlar
Sinestezisi olan kişiler

Jean Sibelius


Steenfeld Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Rendsburg-Eckernförde iline bağlı bölge. 11,02 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 394 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Claus Scheel tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amthanerau-hademarschen.de

Rendsburg-Eckernförde iline bağlı yerleşim birimleri

Steenfeld


الأقصاب قرية تابعة إلى ولاية سليانة وتبعد عن مركز الولاية ب16 كلم. يسكنها عرش أولاد الجويني.

انظر أيضا

مواضيع ذات علاقة
 ولاية سليانة.

قرى ولاية سليانة

الأقصاب


An Polystachya uluguruensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Phillip James Cribb ngan Podz.. An Polystachya uluguruensis in nahilalakip ha genus nga Polystachya, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Tanzania. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polystachya

Polystachya uluguruensis


La Coupe d'Arménie 2004 est la  de la Coupe d'Arménie depuis l'indépendance du pays. Elle prend place entre le  et le .

Un total de dix-huit équipes participe à la compétition, correspondant à sept des huit clubs de la première division 2004, à l'exception du  Lernagorts Ararat, auxquels s'ajoutent onze équipes du deuxième échelon.

La compétition est remportée par le Pyunik Erevan qui s'impose contre le Banants Erevan à l'issue de la finale pour gagner sa troisième coupe nationale. Cette victoire permet au Pyunik de réaliser le doublé Coupe-championnat et de se qualifier pour l'édition 2005 de la Supercoupe d'Arménie. Le club étant par ailleurs déjà qualifié pour la Ligue des champions 2004-2005, la place en Coupe UEFA du vainqueur de la coupe est réattribuée au Banants en qualité de finaliste.

Tour préliminaire
Ce tour concerne uniquement quatre équipes qui s'affrontent en confrontation unique le 10 mars 2004.

Huitièmes de finale
Les matchs aller sont disputés les 14 et 15 mars 2004, et les matchs retour les 18 et 19 mars suivants.

Quarts de finale
Les matchs aller sont disputés le 22 mars 2004, et les matchs retour quatre jours plus tard le 26 mars.

Demi-finales
Les matchs aller sont disputés le 3 avril 2004, et les matchs retour le 21 avril suivant.

Finale
La finale de cette édition oppose les deux clubs erevanais du Banants et du Pyunik. Finaliste malheureux l'année précédente, le Banants dispute à cette occasion sa troisième finale, ayant disputé et remporté la première en 1992 pour son unique titre en date. Le Pyunik joue quant à lui sa cinquième finale de coupe, s'étant imposé par deux fois en 1996 et 2002.

Disputée le 9 mai 2004 au stade Républicain Vazgen-Sargsian d'Erevan, la rencontre ne voit aucun but être inscrit, que ce soit durant le temps réglementaire ou lors de la prolongation qui s'est ensuivie. Les deux équipes doivent ainsi être départagées lors de la séance des tirs au but. Celle-ci s'achève finalement sur la victoire du Pyunik sur le score de 6 buts à 5, Ararat Arakelyan ratant le penalty décisif côté Banants avant qu' ne transforme le sien dans la foulée pour offrir au Pyunik sa troisième coupe nationale.

Références

Liens externes
 Coupe d'Arménie 2004 sur le site de la RSSSF.

2004
Arménie M
Sport en Arménie en 2004

Coupe d'Arménie de football 2004


تقسم أيرلندا إلى أربع محافظات: كوناكت (كونوت) ولينستر ومونستر وأولستر. تشير الكلمة الأيرلندية لهذا التقسيم الإقليمي (cige) والتي تعني (الجزء الخامس) إلى أنه كان هناك في الأصل خمسة مقاطعات، وقد صنفت مقاطعة ميث كمقاطعة خامسة أحيانا؛ ومع ذلك كان هناك أكثر من خمسة مقاطعات في كثير من الأحيان خلال فترة القرون الوسطى. استمر عدد المقاطعات وحدودها بالتغير حتى عام 1610 عندما تم تعيينها بشكل دائم من قبل الإدارة الإنجليزية لجيمس الأول. لم تعد مقاطعات أيرلندا تخدم أغراضًا إدارية أو سياسية فقط ولكنها تعمل ككيانات تاريخية وثقافية.

المقاطعات

تقسيمات أيرلندا
قوائم تقسيمات أيرلندا
مناطق تاريخية

محافظات أيرلندا


Mandvi (en guyaratí: માંડવી ) es una ciudad de la India en el distrito de Surat, estado de Guyarat.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 46  a 306 km de la capital estatal, Gandhinagar, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 20 226 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Guyarat

Mandvi (Surat)