Bruno Lins Tenório de Barros (* 7. Januar 1987 in Maceió) ist ein brasilianischer Leichtathlet, der sich auf den Sprint spezialisiert hat.

Sportliche Laufbahn
Erste Erfahrungen bei internationalen Meisterschaften sammelte Bruno de Barros im Jahr 2004, als er bei den Jugendsüdamerikameisterschaften in Guayaquil in 42,42 s die Goldmedaille mit der brasilianischen 4-mal-100-Meter-Staffel gewann. 2006 siegte er in 21,52 s im 200-Meter-Lauf bei den Spielen der Lusophonie in Macau und anschließend belegte er bei den U23-Südamerikameisterschaften, die im Zuge der Südamerikaspiele in Buenos Aires ausgetragen wurden, in  21,20 s den sechsten Platz über 200 Meter und gewann mit der Staffel in 40,15 s die Silbermedaille hinter dem Team aus Venezuela. 2008 siegte er in 38,96 s mit der Staffel bei den Ibero-Amerikanischen Meisterschaften in Iquique und gewann in 20,95 s die Silbermedaille über 200 Meter hinter seinem Landsmann Sandro Viana. Anschließend startete er über 200 Meter bei den Olympischen Spielen in Peking und scheiterte dort mit 21,15 s in der ersten Runde. Zudem gewann er im Staffelbewerb in 38,24 s gemeinsam mit Vicente de Lima, Sandro Viana und José Carlos Moreira die Bronzemedaille hinter Trinidad und Tobago und Japan, nachdem der jamaikanischen Mannschaft 2016 nachträglich die Goldmedaille wegen eines Dopingverstoßes aberkannt wurde. Anschließend siegte er in 21,13 s über 200 Meter bei den U23-Südamerikameisterschaften in Lima und gewann in 10,70 s die Silbermedaille im 100-Meter-Lauf hinter seinem Landsmann Nilson André. Zudem siegte er in 40,06 s in der 4-mal-100- sowie in 3:09,02 min auch in der 4-mal-400-Meter-Staffel. 2009 wurde ihm die Bronzemedaille über 200 m bei den Südamerikameisterschaften in Lima aberkannt, nachdem eine kurz zuvor durchgeführte Dopingkontrolle ein positives Ergebnis für Erythropoetin (EPO) ergeben hatte. Wegen dieses Verstoßes gegen die Dopingbestimmungen wurde eine zweijährige Sperre verhängt und auch die Ergebnisse von den Spielen der Lusoponie wurden ihm aberkannt.

Nach Ablauf seiner Sperre nahm er 2011 an den Weltmeisterschaften in Daegu teil und belegte dort mit 20,31 s im Finale den sechsten Platz und wurde mit der Staffel im Vorlauf disqualifiziert. Anschließend gewann er in 20,45 s die Bronzemedaille bei den Panamerikanischen Spielen in Guadalajara hinter dem Kubaner Roberto Skyers und Lansford Spence aus Jamaika. Zudem siegte er in 38,18 s gemeinsam mit Ailson Feitosa, Sandro Viana und Nilson André in der 4-mal-100-Meter-Staffel. Im Jahr darauf erreichte er bei den Olympischen Spielen in London das Halbfinale über 200 Meter und schied dort mit 20,55 s aus, während er mit der Staffel mit 38,35 s den Finaleinzug verpasste. 2013 gewann er bei den Südamerikameisterschaften in Cartagena in 10,33 s die Silbermedaille über 100 Meter hinter dem Ecuadorianer Álex Quiñónez und anschließend schied er bei den Weltmeisterschaften in Moskau mit 20,60 s in der ersten Runde über 200 Meter aus. 2014 nahm er erneut an den Südamerikaspielen in Santiago de Chile teil und belegte dort in 20,77 s den vierten Platz über 200 Meter, siegte dann aber in 38,90 s gemeinsam mit Ailson Feitosa, Jefferson Lucindo und Aldemir da Silva Júnior in der 4-mal-100-Meter-Staffel. Anschließend belegte er bei den World Relays auf den Bahamas in 38,40 s den vierten Platz.

Bei den IAAF World Relays 2015 in Nassau belegte er in 38,63 s den vierten Platz und anschließend schied er bei den Panamerikanischen Spielen in Toronto mit 20,66 s im Halbfinale aus und gewann in 38,68 s gemeinsam mit Gustavo dos Santos, Vitor Hugo dos Santos und Aldemir da Silva Júnior die Silbermedaille in der 4-mal-100-Meter-Staffel hinter den Vereinigten Staaten. Anschließend scheiterte er bei den Weltmeisterschaften in Peking mit 20,42 s im Vorlauf über 200 Meter und konnte im Staffelbewerb das Rennen nicht beenden. Daraufhin belegte er bei den Militärweltspielen im südkoreanischen Mungyeong in 10,29 s den fünften Platz über 100 Meter und erreichte nach 20,84 s Rang vier im 200-Meter-Lauf. Zudem wurde er in der 4-mal-100-Meter-Staffel in 39,77 s Fünfter. Im Jahr darauf gewann er in 20,54 s die Bronzemedaille über 200 Meter bei den Ibero-Amerikanischen Meisterschaften in Rio de Janeiro hinter dem Dominikaner Yancarlos Martínez und Bruno Hortelano aus Spanien und im 100-Meter-Lauf musste er sich in 10,28 s nur dem Dominikaner Stanly del Carmen geschlagen geben. Zudem gewann er in 38,65 s die Silbermedaille mit der Staffel hinter der Dominikanischen Republik. Anschließend schied er bei den Olympischen Spielen ebendort mit 20,59 s in der Vorrunde über 200 Meter aus und belegte in 38,41 s den sechsten Platz im Staffelbewerb. Bei den IAAF World Relays 2017 auf den Bahamas wurde er im Vorlauf disqualifiziert und anschließend gewann er bei den Südamerikameisterschaften in Luque in 10,22 s die Silbermedaille über 100 Meter hinter dem Kolumbianer Diego Palomeque und trat im Finale über 200 Meter nicht mehr an. Zudem siegte er in 39,44 s gemeinsam mit Flávio Barbosa, Aldemir da Silva Júnior und Felipe Bardi dos Santos in der 4-mal-100-Meter-Staffel und gewann in 3:07,32 min gemeinsam mit Alexander Russo, Hugo de Sousa und Lucas Carvalho die Silbermedaille hinter Kolumbien.

2021 siegte er dann in 39,10 s gemeinsam mit Erik Cardoso, Felipe Bardi dos Santos und Derick Silva in der 4-mal-100-Meter-Staffel sowie in 3:04,25 min gemeinsam mit Lucas Carvalho, João Cabral und Pedro Luiz de Oliveira auch in der 4-mal-400-Meter-Staffel.

In den Jahren 2012 und 2013 wurde de Barros brasilianischer Meister im 200-Meter-Lauf sowie 2014 über 100 Meter und in der 4-mal-100-Meter-Staffel.

Persönliche Bestzeiten
 100 Meter: 10,16 s (+1,8 m/s), 21. März 2009 in São Paulo
 60 Meter (Halle): 6,73 s, 16. Februar 2014 in São Caetano do Sul
 200 Meter: 20,16 s (+1,1 m/s), 6. August 2011 in São Paulo

Weblinks

Einzelnachweise

100-Meter-Läufer (Brasilien)
200-Meter-Läufer (Brasilien)
4-mal-100-Meter-Staffel-Läufer (Brasilien)
4-mal-400-Meter-Staffel-Läufer (Brasilien)
Olympiateilnehmer (Brasilien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Teilnehmer an den Panamerikanischen Spielen (Brasilien)
Teilnehmer an den Südamerikaspielen (Brasilien)
Panamerikaspielesieger (Leichtathletik)
Südamerikaspielesieger (Leichtathletik)
Südamerikameister (4-mal-100-Meter-Staffel, Leichtathletik)
Südamerikameister (4-mal-400-Meter-Staffel, Leichtathletik)
Brasilianischer Meister (Leichtathletik)
Dopingfall in der Leichtathletik
Doping in Brasilien
Sportsoldat (Brasilien)
Brasilianer
Geboren 1987
Mann

Bruno de Barros


Guatapurí je rijeka na sjeveru Kolumbije, pritoka rijeke Cesar. Pripada porječju rijeke Magdalene.

Izvire u planinama Sierra Nevada de Santa Marta.

Na lokalnom jeziku Čimila, "Guatapurí" znači hladna voda.

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Vanjske poveznice

Rijeke u Kolumbiji
Porječje Cesara

Guatapurí (rijeka)


Ulkebøl Kirke ligger ca. 2,5 km nordøst for Sønderborg centrum. Kirken er opført i 1200-tallet, men der er sket tilbygninger henholdsvis i 1500-tallet med et vest-tårn til skibet og igen i 1787 blev kirken bygget længere i østlig retning . Der er ikke bygget videre siden da, så skibet ser ud nu, som det gjorde i 1787.

Noter

Eksterne henvisninger
 Ulkebøl Kirke hos KortTilKirken.dk
 Ulkebøl Kirke hos danmarkskirker.natmus.dk (Danmarks Kirker, Nationalmuseet)

Kirker i Sønderborg Kommune
Kirker i Haderslev Stift

Ulkebøl Kirke


Palisa ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite am östlichen Rand des Mare Cognitum, westlich des Kraters Ptolemaeus und östlich von Davy.
Der Krater ist stark erodiert, das ebene Innere öffnet sich im Süden zur Kraterebene von Davy Y.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem österreichischen Astronomen Johann Palisa offiziell benannt.

Weblinks

 Palisa auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Palisa (Mondkrater)


Le HM Laxen (en suédois, « Saumon ») était un sous-marin de , entré en service dans la marine royale suédoise en 1915.

Conception
La classe Laxen était en grande partie le même sous-marin que les Ub , mais avec un intérieur modifié et des détails mineurs sur la coque et le pont. La classe Laxen était considérée comme un bateau excellent, fiable pour son époque et de haute qualité. L'armement était le même que celui de ses prédécesseurs.

Carrière
Le Laxen a été commandé au chantier naval de Karlskrona, lancé en 1914 et livré en 1915. Il a rejoint la flotte le .

Le navire a été retiré du service en 1935 après un long service d'entraînement pour les équipages de sous-marins. Le Laxen était encore au chantier naval jusqu'en 1942 et son sort ultérieur est inconnu.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie
 .
 .
 .
 .

Liens externes
 .
 .
 .
 .

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des sous-marins de la Suède

Sous-marin de la Marine royale suédoise
Sous-marin d'attaque conventionnel
Bateau lancé en 1914
Nom de bateau
Navire construit en Suède

HMS Laxen (1914)


Coccoloba uvifera is a species of tree and flowering plant in the buckwheat family, Polygonaceae, that is native to coastal beaches throughout tropical America and the Caribbean, including central & southern Florida, the Bahamas, the Greater and Lesser Antilles, and Bermuda. Common names include seagrape and baygrape.

Fruit
In late summer, it bears green fruit, about  diameter,  in large, grape-like clusters. The fruit gradually ripens to a purplish color. Each contains a large pit that constitutes most of the volume of the fruit.

Cultivation and propagation
Although it is capable of surviving down to about 2 °C (35.6 °F), the tree cannot survive frost. The leaves turn reddish before withering. The seeds of this plant, once gathered, must be planted immediately, for unlike most plants, the seeds cannot withstand being stored for future planting.

C. uvifera is wind-resistant, moderately tolerant of shade, and highly tolerant of salt, so it is often planted to stabilize beach edges; it is also planted as an ornamental shrub. The fruit is very tasty, and can be used for jam or eaten directly from the tree.

Sea grape is a dioecious species, that is, male and female flowers are borne on separate plants, and cross-pollination is necessary for fruit to develop. Honey bees and other insects help pollinate these plants; male and female plants can be distinguished by the appearance of their flowers, as males usually show dead flower stalks.
Hardiness: USDA zone 9B–11
Propagation: seeds and cuttings
Culture: partial shade/full sun, drought tolerance

Uses
Coccoloba uvifera  is a popular ornamental plant in south Florida yards. It serves as a dune stabilizer and protective habitat for small animals. Tall sea grape plants behind beaches help prevent sea turtles from being distracted by lights from nearby buildings. The sap has been used for dyeing and tanning leather. The wood has occasionally been used in furniture, as firewood, or for making charcoal. The fruits of the sea grape may be eaten raw, cooked into jellies and jams, or fermented into sea grape wine.

Classification
The first botanical names of the plant were assigned in 1696 by Hans Sloane, who called it Prunus maritima racemosa, "maritime grape-cluster Prunus", and Leonard Plukenet, who named it Uvifera littorea, "grape-bearer of the shore", both of which names reflect the European concept of "sea-grape", expressed in a number of languages by the explorers of the times. The natives viewed it as a large mulberry.

The first edition of Linnaeus's Species Plantarum (1753), based on Plukenet, assigned the plant to Polygonum uvifera and noted flores non vidi, "I have not seen the flowers."  Subsequently, Patrick Browne, The Civil and Natural History of Jamaica (1756) devised Coccoloba for it. Relying on Browne, Linnaeus' second edition (1762), changed the classification to Coccolobus uvifera, citing all the other names. Coccoloba comes from the Greek kokkolobis, a kind of grape, literally, "berry pod".

Gallery

References

  Preview available, Google Books.

uvifera
Constantly blooming plants
Halophytes
Flora of the Caribbean
Flora of Florida
Flora of Bermuda
Flora of the Bahamas
Trees of Îles des Saintes
Plants described in 1759
Garden plants of North America
Fruit trees
Taxa named by Carl Linnaeus
Dioecious plants

Coccoloba uvifera


An Epidendrum congestum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Allen Rolfe. An Epidendrum congestum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum congestum


Pitulicea întunecată (Phylloscopus fuscatus), numită și pitulice brună, este o pasăre mică, insectivoră, migratoare din familia filoscopide (Phylloscopidae) care cuibărește în centrul și estul Siberiei, Mongolia, nord-estul și nord-centrul Chinei, Orientul Îndepărtat al Rusiei și Sahalin. Iernează în nord-estul Indiei, Nepal, Bangladeș și sudul Chinei, insulele Andaman și Malaezia, nordul Tailandei, Laos, Taivan și sudul Japoniei. Apare accidental în timpul vagabondajului, în special toamnă, în Europa (mai ales în Marea Britanie și Irlanda), în Israel, Cipru, Egipt, Maroc și Madeira. În perioada 2008-2016 în România au fost observate toamna 3 exemplare ale acestei specii.

Pitulicea întunecată cuibărește în tufișurile și vegetația deasă joasă din pădurile din taiga; în sudul arealului în zonele muntoase, la nord la poalele munților și în vâlcele. Habitatele preferate din munți sunt pădurile din văile râurilor, în special desișurile de salcie de pe malurilor râurilor și torenților de munte, prin care ajunge în cele mai înalte locuri. Prin văile râurilor coboară și în locurile mai joase și cuibărește în luncile inundabile și în câmpiile înmlăștinite de la poalele munților acoperite cu păduri de salcie și de mesteacăn.

Este o pasăre de talie mică, are o lungime de 11-12 cm și o greutate de 8,5-13,5 g. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj. Are părțile superioare brun-închise sau măsliniu-brunii (mai cenușii în penajul uzat). Sprânceana este lungă, bine conturată, în fața ochiului este albă, devenind ocru-ruginie  sau alb-ruginie deasupra și în spatele ochiului. Inelul ocular îngust și albicios. Dunga de peste ochi brun-închisă sau negricioasă. Obrajii și regiunile auriculare brun-închise pătate cu brun-ruginiu. Bărbia și gâtlejul albe; restul părților inferioare alb-gălbui sau alb-cenușii, variabil nuanțate cu brun-cenușiu pe piept. Laturile pieptului și flancurile sunt mai întunecate, uneori cu o nuanță ușoară ruginie sau brun-roșcată. Regiunea anală și tectricele subcodale alb-roșcate. Coada scurtă, rotunjită, ușor bifurcată, de culoare brună, marginile rectricelor cozii sunt brun-gălbui.  Aripile rotunjite și foarte scurte. Remigele aripilor, alula și tectricele supraalare brun-închise cu marginile brun-gălbui sau brun-deschise. Tectricele subalare și axilare alb-roșcate sau ocru (brun-gălbui).
Ciocul subțire și scurt, mandibula superioară brun-cornie; mandibula inferioară galben-cornie cu vârful întunecat, baza mandibulei inferioare brun-roșcată sau brun-gălbuie. Picioarele subțiri, de culoare variabilă, de la moderat brune până la brun-roșcate. Irisul brun-închis.

Pitulicea întunecată se hrănește mai ales cu insecte mici, în special cu gărgărițe și alți gândaci mici, de asemenea cu fluturi mici și larvele lor, dar și cu moluște și semințe mici. Pitulicea întunecată se reproduce de la sfârșitul lui mai până la mijlocul lui august. Este o specie teritorială, teritoriul ocupat de o pereche este 0,5-1 ha. Cuibul este amplasat la o înălțime de până la 1 m deasupra pământului în ramurile unor arbuști sau copaci mici în locuri umede sau chiar pe pământ sub tufărișuri de salcie sau sub tufe de arbuști. Cuibul are o formă sferică și este prevăzut cu un acoperiș și o gaură laterală de intrare. El este construit de către femelă timp de 5-7 zile din ierburi uscate de graminee, rogoz și bucăți de mușchi, iar în interior este căptușit cu puf vegetal, păr de animale și pene de diferite păsări. Depune o singură pontă într-un sezon de reproducere. Ponta este alcătuită din 4-6 ouă complet albe, care sunt incubate de femelă timp de 13-14 zile.

Denumirea

Denumirea latină Phylloscopus a genului, provine din cuvintele latine phyllo (din greacă phullon) = frunză + scopus (din greacă skopos) = cercetător, observator, examinator, căutător, deoarece acest gen include specii care își petrec o mare parte din timpul lor hrănindu-se în arbori "examinând frunzele". Denumirea latină a speciei fuscatus provine din cuvântul latin fuscatus = întunecat (de la fuscare = a întuneca sau fuscus = întunecat).

Denumirea română de pitulice întunecată arată că această pitulice are un colorit mai întunecat comparativ cu alte specii de pitulici.

Subspecii și arealul

Două subspecii sunt recunoscute:

 Phylloscopus fuscatus fuscatus (Blyth, 1842) - subspecia nominată – cuibărește în centrul și estul Siberiei de la râul Obi și regiunea Tomsk spre nord până la aproximativ paralela 60 °N, la est până în bazinul râului Anadîr, Iakutia, coasta Mării Ohotsk, bazinul inferior al Amurului, Primorie și Priamurie, Sahalin, la sud până în sudul Baikalului, Mongolia și Altaiul Gobian, nord-estul Chinei (Manciuria) și în Coreea de Nord.

 Iernează în sudul Chinei de la valea râului Yangtze la sud până în nord-estul Indiei (de la Assam și poalele Himalaiei până în Madhya Pradesh și vestul Uttar Pradesh-ului), sudul Nepalului, Bangladeș, Malaezia peninsulară și Insulele Andaman, la est până în Taiwan și sudul Japoniei.

 Apare accidental la vest anual, mai ales toamna, în Europa, Israel, Cipru, Egipt (Sinai), Maroc și Madeira, la sud până în Sri Lanka; la est până în Japonia, Filipine (insula Mindoro) și vestul SUA (insulele Aleutine, de asemenea în insulele Farallon de lângă țărmul Californiei). În Europa apariții accidentale au fost înregistrate în Finlanda, Suedia, Norvegia, Marea Britanie, Irlanda, Islanda, Insulele Feroe, Danemarca, Belgia, Olanda, Germania, Austria, Polonia, Letonia, Lituania, Estonia, Franța, Spania, Portugalia, Elveția, Italia, Albania, Cipru, Malta, Serbia, Ungaria, România, Ucraina, partea europeană a Rusiei, Turcia.

 Phylloscopus fuscatus robustus Stresemann, 1923  - cuibărește în nord-centrul Chinei (Gansu și Mongolia Interioară până în nordul provinciei Sichuan). Iernează în nordul Tailandei și în Laos.

Prezența în România

În România au fost observate până în 2018 numai 3 apariții accidentale a pitulicii întunecate (subspecia Phylloscopus fuscatus fuscatus) toamna, de-a lungul coastei Mării Negre:

Taxonomia

Pitulicea întunecată a fost descrisă sub denumirea științifică Phillopneuste fuscata de zoologul englez Edward Blyth în 1842, lângă Calcutta, India.

Două subspecii sunt recunoscute în prezent fuscatus și robustus.

Pitulicea întunecată a fost uneori considerată conspecifică (din aceeași specie) cu pitulicea fumurie (Phylloscopus fuligiventer). Taxonul mai întunecat weigoldi Stresemann, 1923 (din munții din estul Tibetului și sud-vestul Chinei), considerat mai înainte ca o subspecie a pitulicii întunecate, a fost recent inclus în pitulicea fumurie (Phylloscopus fuligiventer, Hodgson, 1845) pe baza datelor morfologice, vocale și genetice.

În 1923 Stresemann a separat o subspecie nouă robustus (din provincia Sichuan, vest-centrul Chinei) pe baza că aceasta este puțin mai mare decât subspecia fuscatus și are centrul abdomenului de culoare murdară cu o nuanță galbenă (și nu albă). Totuși, Ticehurst (1938), în monografia sa minuțioasă despre genul Phylloscopus, a sinonimizat robustus cu fuscatus. Ulterior, Vaurie (1959) și Dementiev & Gladkov (1954) au avut aceeași părere. Martens și colab. (2008), totuși, au acceptat subspecia robustus, dar s-au bazat în mare măsură pe datele genetice, examinând un material limitat și nu au oferit argumente pe deplin convingătoare.

Recent, Redkin și Malykh (2011) au descris o nouă subspecie sachalinensis (uneori scrisă eronat sakhalinensis) în Sahalin, dar diferențele descrise par a fi destul de mici și sunt necesare mai multe detalii.

Subspeciile propuse altaicus (cuibăritoare în munții Altai și Saian, la sud până în vestul și nordul Mongoliei) și homeyeri (cuibăritoare în nord-estul arealului) sunt sinonimizate cu subspecia nominată.

Identificarea

Pitulicea întunecată are o înfățișare destul de asemănătoare cu pitulicea mică (Phylloscopus collybita), dar are aripile rotunjite cu proiecția remigelor primare mai scurtă și picioarele un pic mai lungi. Coloritul penajului este mai asemănător cu al pitulicii caucaziene (Phylloscopus lorenzii).

Pitulicea întunecată are picioarele subțiri brun-roșcate; ciocul subțire cu baza un pic mai brun-roșcată. Părțile superioare sunt brun-închise, dar pe teren părțile superioare par de obicei brun-cenușiu închise cu o nuanță ruginie. Părțile inferioare sunt alb-gălbui (crem-albicioasă) sau alb-cenușii, variabil nuanțate cu brun-cenușiu, laturile pieptului și flancurile sunt mai întunecate, uneori cu o nuanță ușoară ruginie, bărbia și gâtlejul albe. Sprânceana este lungă, distinctă, palidă, bine conturată, albă și de obicei îngustă înaintea ochiului și de regulă mai lată și uneori cu o nuanță ocru-ruginie în spatele ochiului; dunga de peste ochi (dunga oculară) este lată și întunecată.

Spre deosebire de pitulicea măslinie (Phylloscopus schwarzi), are ciocul mai subțire, picioare mai subțiri și brun-întunecate, iar sprânceana este mai evidențiată și albicioasă în fața ochiului. Nu are galben pe flancuri și regiunea anală ca la pitulicea măslinie.

Strigătul de contact este un plescăit puternic de limbă "tec" sau "tciac", ca la silvia mică (Sylvia curruca).

Descrierea (subspecia nominată)

Pitulicea întunecată este o pitulice de talie mijlocie-mică, puțin mai mare decât pitulicea mică. Are o lungime de 11-12 cm și o greutate de 8,5-13,5 g.

Are o înfățișare destul de îndesată și rotunjită, cu aripile foarte scurte și rotunjite, coada relativ scurtă, dar destul de rotunjită, ușor bifurcată, ciocul subțire și scurt, cu vârful destul de ascuțit, picioarele subțiri și întunecate, părțile superioare brun-închise sau măsliniu-brunii și sprânceana lungă, partea anterioară a sprâncenei albă, devenind ocru-ruginie sau alb-ruginie deasupra și în spatele ochiului. Pitulicea întunecată are aceeași mărime ca pitulicea fluierătoare (Phylloscopus trochilus) cu o înfățișare delicată asemănătoare, dar are picioarele proporțional puțin mai lungi și proiecția remigelor primare mult mai scurtă  și aripile destul de rotunjite. Este destul de asemănătoare și cu pitulicea mică (Phylloscopus collybita), dar are aripile rotunjite cu proiecția remigelor primare mai scurtă și picioarele un pic mai lungi. Coloritul penajului este mai asemănător cu al pitulicii caucaziene (Phylloscopus lorenzii). Nu are galben pe flancuri și regiunea anală ca la pitulicea măslinie (Phylloscopus schwarzi). Comportamentul și mișcările sunt asemănătoare cu ale pitulicii fluierătoare sau ale pitulicii măslinii.

Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj.

Adultul în penajul nupțial proaspăt (subspecia nominată P. f. fuscatus) are părțile superioare uniform brun-închise sau măsliniu-brunii (mai cenușii în penajul uzat) cu o nuanță brun-roșcată, uneori târtița este ușor mai deschisă și tectricele supracaudale brun-vii. Pe teren părțile superioare par de obicei brun-cenușiu închise cu o nuanță ruginie, dar fără nuanțe verzi sau galbene.

Sprânceana este lungă, distinctă, palidă, bine conturată, terminându-se brusc la capătul regiunii auriculare. Partea anterioară a sprâncenei din fața ochiului este distinctă și bine conturată, destul de îngustă (dar poate fi lată în partea sa anterioară), albă sau alb-murdară, devenind ocru-ruginie (ocru-roșcată) sau alb-ruginie deasupra și în spatele ochiului (o  culoare inversă față de cea de la pitulicea măslinie), și mai lată deasupra și în spatele ochiului.  Foarte puține au sprânceana în întregime albă, sau ușor mai albă în partea posterioară. Sprânceana este accentuată de dunga întunecată de peste ochi și laturile negricioase ale părții anterioare a creștetului, iar în unele refracții ale luminii și unghiuri de vedere și de o urmă a unei dungi laterale mai întunecate de pe creștet. Inelul ocular este adesea îngust și albicios sau alb-cenușiu. Dunga de peste ochi (dunga oculară) evidentă, lată și brun-închisă sau negricioasă și lorul (lorum) întunecat, brun-închis, contrastează cu inelul ocular alb-cenușiu. Obrajii și regiunile auriculare brun-închise cu o nuanță slabă ocru sau brun-roșcată, pătate cu brun-ruginiu.

Bărbia și gâtlejul albe; restul părților inferioare alb-gălbui sau alb-cenușii, variabil suflate sau nuanțate cu brun-cenușiu (sau ocru-gălbui sau ocru-brun) pe piept. Laturile gâtului și a pieptului și flancurile sunt mai întunecate, uneori cu o nuanță ușoară ruginie sau  brun-roșcată sau roșcat-cenușie sau galben-roșiatică. Regiunea anală și tectricele subcodale alb-roșcate, uneori portocaliu-ruginii sau galben-portocalii strălucitoare. Nu are galben curat pe părțile inferioare ale flancurilor, regiunea anală sau pe tectricele subcodale (ca la pitulicea măslinie). Totuși, este destul de variabilă în ceea ce privește culoarea închisă și intensitate nuanțelor brun-roșcate sau ocru (brun-gălbui); Ticehurst (1938) a subliniat destul de bine variabilitatea acestei specii, atat a indivizilor cat și cea datorată uzurii.

Coada relativ scurtă, destul de rotunjită, ușor bifurcată, de culoare brună sau măsliniu-brunie, marginile rectricelor cozii sunt înguste, brun-roșcate sau brun-gălbui. Aripile sunt destul de rotunjite și foarte scurte, vârfurile remigelor primare ajungând doar la vârfurile tectricelor supracaudale, proiecția remigelor primare destul de scurtă, de obicei mai mică de o treime din lungimea remigelor terțiare vizibile. Remigele aripilor, alula și tectricele supraalare brun-închise sau măsliniu-brunii, cu marginile înguste brun-roșcate sau brun-gălbui sau brun-deschise. Tectricele subalare și axilare alb-roșcate sau ocru (brun-gălbui), cu o nuanță rozacee (care poate fi văzută la curbura aripii).

Ciocul este destul de întunecat, subțire și scurt, cu vârful destul de ascuțit. Mandibula superioară de culoare închisă brun-cornie; mandibula inferioară de culoare deschisă galben-cornie sau cărniu-gălbuie cu vârful întunecat, baza mandibulei inferioare brun-roșcată sau brun-gălbuie și marginile tăioase de culoare mai deschisă gălbuie. Picioarele subțiri, de culoare variabilă, de la moderat brune (brun-închise) până la brun-cornii, brun-roșcate, brun-verzui, brun-gălbui-rozacee, portocaliu-deschise sau galben-deschise (dar niciodată negricioase); partea posterioară a tarsului este mai deschisă, galbenă, și tălpile galbene. Irisul brun sau brun-închis.

Vârsta

Diferențele legate de vârstă sunt mici la păsările imature din prima iarnă. Primăvara determinarea vârstei în funcție de uzarea remigelor primare și a rectricelor cozii necesită studii suplimentare. Toamna determinarea vârstei este frecvent dificilă, diferențele fiind mici. Culoarea penajului variază ușor în funcție de uzură, fiind mai deschisă și mai cenușie în penajul uzat.

 Adultul în penajul nupțial proaspăt (primăvara) are părțile superioare brune sau măsliniu-brunii, cu o nuanță brun-roșcată, uneori târtița ușor mai deschisă. Partea anterioară a sprâncenei bine conturată, destul de îngustă, alb-murdară, devenind ocru-ruginie sau alb-ruginie în spatele ochiului, și mai lată deasupra și în spatele ochiului; inelul ocular albicios. Lorul brun-închis, se extinde peste ochi formând o dunga oculară evidentă întunecată; obrajii și regiunile auriculare pătate cu brun-ruginiu. Bărbia și gâtlejul albe; restul părților inferioare alb-gălbui, cu o nuanță roșcat-cenușie, mai intensă pe flancuri, dar cu regiunea anală și tectricele subcodale alb-roșcate. Coada brună, marginile rectricelor brun-roșcate (brun-gălbui). Remigele aripilor, alula și tectricele supraalare brun-închise, cu marginile brun-roșcate (brun-gălbui) sau brun-deschise. Tectricele subalare și axilare alb-roșcate.

 Adultul în penajul nupțial uzat (iunie-iulie). Părțile superioare devin brun-cenușii, iar părțile inferioare mai uniform alb-murdare, mai puțin nuanțate roșcat pe flancuri. Remigele aripilor și rectricele cozii sunt mai brun-deschise, devenind mai decolorate și erodate. În penajul nupțial uzat remigele primare laterale 3-5 pot părea că sunt mai noi, remigele primare mediale fiind foarte mult erodate (ceea ce înseamnă că aceste păsări sunt în al doilea an de viață), dar acest contrast în uzură se datorează faptului că remigele primare laterale sunt mai puțin vizibile când aripa este nedesfăcută (de aceea aripa este așa de rotundă).

 Adultul în penajul postnupțial (toamna) se aseamănă cu adultul în penajul nupțial proaspăt, dar părțile superioare sunt mai brun-măslinii și părțile inferioare au o nuanță mai intens alb-gălbuie. Toamna adultul recent năpârlit are vârfurile rectricelor cozii strălucitore și rotunjite, porțiunile centrale ale rectricelor sunt întunecate și lucioase, tivite îngust pe margini sau pe vârfuri cu alb. În medie este mai puțin nuanțat măsliniu deasupra și nu are galben de dedesubt.

 Juvenilul (toamna) este asemănător cu adultul, dar părțile superioare sunt mai viu colorate brun și sprânceana alb-ruginie. Părțile inferioare au o culoare albă spălăcită, cu o slabă nuanță gălbuie în centrul abdomenului, tectricele subcodale roșcat-deschise (fov-deschise). Textura penajului laxă și pufoasă, mai ales pe părțile inferioare. Apar primele semne de erodare a vârfurilor remigelor primare și rectricelor, acestea din urmă sunt adesea subtil erodate la vârfuri și au marginile în medie mai puțin lucioase sau contrastante decât adultul. Există unele variații ale coloritului, unii juvenili sunt foarte asemănători cu adulții.

 Imaturul în prima iarnă este foarte asemănător cu adultul, dar unii au pe piept și abdomen o ușoară nuanță gălbuie (de obicei văzută doar atunci când pasărea este ținută în mână). Părțile superioare au în general o ușoară nuanță măslinie. Remigele, tectricele primare, alte câteva tectrice supraalare, și de obicei majoritatea rectricelor sunt păstrate de la juvenil, dar diferențele de vârstă între penele nenăpârlite păstrate de la juvenil ale imaturului în prima iarnă și penele proaspete ale adultului sunt neglijabile.

Date biometrice

Lungimea totală 10,5-12 cm. Lungimea aripii la ♂ 59–69 mm (în medie 62,9), la ♀ 53–62 mm (în medie 57,7). Lungimea cozii la ♂ 47–58 mm (în medie 52,0), la ♀ 43–52 mm (în medie 47,3). Lungimea cozii/Lungimea aripii în medie 82,3%. Lungimea ciocului de la baza acestuia până la vârful lui 11,0–12,7 mm (în medie 12,2). Înălțimea ciocului 2,4–3,0 mm (în medie 2,7). Lățimea ciocului 2,7–3,6 mm (în medie 3,3). Lungimea tarsului la ♂ 20,5–23,9 mm (în medie 22,1), la ♀ 19,0–22,3 mm (în medie 20,4).

Formula alară: Prima remige primară depășește vârful tectricelor primare cu  9,5–14 mm la ♂, 8–12 mm la ♀, și este mai mică decât a 2-a remige primară cu 17–21 mm la ♂, 15,5–18 mm la ♀.  A 2-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 6,5–11 mm, egală cu a 8/9-a remige primară sau cu a 9-a (41%), egală cu a 9/10-a sau cu a 10-a (41%), egală cu a 8-a (10%) sau mai mică decât a 10-a remige primară (8%). Remigele primare 3-5 sunt aproximativ egale și cele mai lungi și formează vârful aripii. A 6-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 0,5–2,5 mm.  A 7-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 2–5 (6) mm.  A 8-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 5–9 mm la ♂, 4,5–7 mm la ♀. A 10-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 7,5–12 mm. Prima remige secundară este mai mică decât vârful aripii cu 9–13 mm. Pe steagul extern al remigelor primare 3-6 există emarginații (scobituri).

Variația geografică

Două subspecii sunt recunoscute: fuscatus și robustus.

Subspecia nominată P. f. fuscatus  a fost descrisă mai sus, vezi Descrierea (subspecia nominată).

Subspecia P. f. robustus este puțin mai mare decât subspecia nominată, și are o nuanță gălbuie pe centrul abdomenului (și nu albă).

Specii asemănătoare

Pitulicea întunecată este foarte asemănătoare după aspect, culoarea generală a penajului și obiceiul de a se piti cu pitulicea măslinie (Phylloscopus schwarzi). Diferențele în coloritul penajului și comportament dintre aceste două specii pot fi foarte subtile, la fel ca și diferențele structurale. Trebuie acordată o mare atenție în distingerea pitulicii întunecate de pitulicea măslinie, atât pe teren, cât și în mână.

Pitulicea întunecată se deosebește de pitulicea măslinie prin înfățișarea mai zveltă (mai asemănătoare cu a pitulicii mici), coada ușor mai scurtă, ciocul mai subțire, picioarele mai subțiri și de obicei ușor mai întunecate, aspectul diferit al capului, sprânceana mai scurtă, bine conturată în fața ochiului și albicioasă în penaulj proaspăt, devenind ocru în spatele ochiului, lipsa unei nuanțe apreciabile ocru-galbene pe părțile inferioare, tonuri mai brun-roșcate și mai puțin măslinii pe restul penajului și prin strigătul plescăitor (asemănător cu plescăitul limbii).

Pitulicea întunecată este în general mai mică, mai puțin corpolentă decât pitulicea măslinie, fiind mai asemănătoare cu pitulicea mică în structură și proporții. Pitulicea întunecată are o postură destul de cocoșată și "fără gât" atunci când stă pe o creangă sau sare prin subarboret, dar aripile scurte îi dau uneori un aspect ușor mai lungăreț până în spatele corpului. Pitulicea măslinie are capul proporțional mai mare, corpul mai lung și coada mai lungă.

Forma ciocului și coloritul capului sunt caractere importante în identificarea acestor două specii. Pitulicea întunecată are un cioc subțire și mic, destul de întunecat. Pitulicea măslinie, în schimb, are în general ciocul mai puternic, mai mare, cu baza mai lată și vârful bont, asemănător cu ciocul silviei de zăvoi (Sylvia borin). Însă există o anumită variație a formei ciocului, care se pare că este legată de vârstă, păsările imature din prima iarnă au ciocul mai mic decât adulții.

Pitulicea întunecată are în general picioarele destul de subțiri, asemănătoare în grosime și lungime cu cele ale pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus), care au de obicei o culoare brun-moderată sau brun-roșcată, cu partea posterioară a tarsului mai deschisă, galbenă, și tălpile galbene. Pitulicea măslinie are picioarele puternice, lungi și deschise, cărniu-gălbui până la galben-portocalii spălăcite, cu articulațiile evident groase; tălpile galbene nu contrastează cu picioarele în același fel ca la pitulicea întunecată.

Coloritul capului este de asemenea o trăsătură bună în distingerea acestor două specii; la pitulicea întunecată, sprânceana este mai îngustă (mai lată deasupra și în spatele ochiului) și comparativ scurtă, și are aceeași culoare ca și părțile inferioare, alb-spălăcită și de obicei ocru-ruginie în spatele ochiului; ea este distinctă, deoarece este bine conturată de la baza ciocului până în partea posterioară a regiunii auriculare și este accentuată de dunga întunecată de peste ochi evidentă, care este groasă și se întinde de la baza ciocului până la regiunea auriculară; are adesea o margine întunecată deasupra pe laturile părții anterioare a creștetului. Pitulicea măslinie are sprânceana mai lată și mai lungă (ajunge aproape până la ceafă), care se îngustează spre capăt și adesea se curbează în sus la capătul posterior. De obicei, sprânceana este albicioasă în spatele ochiului, dar uneori galben-sulfurie, și este accentuată de dunga întunecată de peste ochi evidentă, dar care este destul de slab conturată între ochi și cioc. Sprânceana este mai lată în fața și deasupra ochiului, dar este ocru (brun-gălbuie) și neclară de la baza ciocului până la mijlocul ochiului; nu are o margine întunecată deasupra lorului (lorum), dar are adesea o dungă laterală întunecată pe creștet deasupra și în spatele ochiului. Însă laturile întunecate ale creștetului la pitulicea măslinie se pot schimba în intensitatea culorii, în funcție de efectele luminii și unghiului din care este privită, și prin urmare este necesară o anumită prudență în determinarea acestei caracteristici.

În penajul proaspăt, pitulicea întunecată are în general părțile superioare brune, dar poate uneori avea o nuanță slabă măslinie, iar în penajul uzat ele devin brun-cenușii. Părțile inferioare sunt alb-gălbui cu o nuanță roșcat-cenușie (fov-cenușie), în special pe flancuri. Foarte rar, abdomenul poate avea o nuanță slabă galbenă, de obicei observabilă doar când pasărea este ținută în mână, dar puțin vizibilă pe teren. Pitulicea măslinie are părțile superioare măsliniu-brunii, cu târtița și tectricele supracaudale mai strălucitoare măsliniu-verzui, uneori cu o nuanță brun-roșcată. Părțile inferioare sunt albicioase, cu o nuanță alb-gălbuie sau galbenă, în special pe piept, dar cantitatea de galben este variabilă; flancurile și tectricele subcodale ocru-brunii, acestea din urmă uneori portocaliu-ruginii strălucitoare, dar unele pitulici întunecate au și tectricele subcodale ruginii-strălucitoare.

Pitulicea măslinie în prima iarnă este mai măsliniu-verzuie deasupra și are părțile inferioare intens colorate galben-sulfuriu, cu o nuanță închisă ocru-brunie, și cu striații rare mai închise galbene pe piept, flancuri și pe tectricele subcodale. La păsările prinse sau fotografiate se poate observa că vârfurile rectricelor cozii sunt destul de rotunjite, asemănătoare cu cele ale pitulicii mici (Phylloscopus collybita) sau pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus), la juvenilul pitulicii măslinii vârfurile rectricelor cozii sunt foarte ascuțite.

Pitulicea lui Armand (Phylloscopus armandii) este o rudă apropiată a pitulicii măslinii. După penaj este destul de asemănătoare cu pitulicea măslinie, dar este oarecum intermediară în structură între pitulicea măslinie și pitulicea întunecată, având ciocul mai mic, cu vârful ascuțit și tarsul mai subțire. Cu toate acestea, pitulicea lui Armand poate fi deosebită de pitulicea întunecată, deoarece este striată fin cu galben-lămâi pe bărbie, gâtlej, piept și abdomen. Coloritul capului este ca la pitulicea măslinie cu o sprânceana lungă, lată, partea anterioară a sprâncenei ocru și destul de vag conturată.

Pitulicea întunecată este superficial asemănătoare cu subspecia siberiană tristis a pitulicii mici (Phylloscopus collybita). Pitulicea întunecată se deosebește de pitulicea mică, în special de subspecia siberiană P. c. tristis, prin aceea că are aripile mai scurte, vârfurile remigelor primare ajungând doar la vârfurile tectricelor supracaudale (proiecția remigelor primare este de obicei mai mică de o treime din lungimea remigelor terțiare vizibile, la pitulicea mică proiecția remigelor primare reprezintă o treime - o jumătate din lungimea remigelor terțiare). Coada pitulicii întunecate este proporțional mai lungă și destul de rotunjită, ușor bifurcată, spre deosebire de coada destul de bifurcată și scurtă a pitulicii mici. Ciocul și picioarele pitulicii mici sunt negricioase, nu palide, iar sprânceana este mai scurtă și mai puțin conturată datorită dungii de peste ochi mai reduse și mai palide. Curbura aripii și tectricele axilare, care pot fi uneori evaluate pe teren,  sunt galbene la pitulicea mică, ocru (ocru-albicioase) la pitulicea întunecată. Tectricele subcodale ale pitulicii mici sunt deschise la culoare, în comparație cu tectricele subcodale de o culoare mult mai ocru, chiar ruginii ale pitulicii întunecate.  Cu excepția penajului foarte uzat, pitulicea mică (subspecia tristis) are marginile penelor aripii și cozii nuanțate verzui, și are o nuanță mai măslinie pe spate și târtiță. Pitulicea întunecată persistent bate din aripi și își flutură coada, aceasta din urmă este ținută de obicei ușor ridicată. De asemenea, pitulicea întunecată scoate frecvent un strigăt plescăit "cett" sau "tac" puternic. Strigătul subspeciei tristis este un "iihp" pițigăiat, monoton, invariabil în ton (sau foarte puțin descendent), foarte diferit de strigătul scurt, plescăit, al pitulici întunecate.

Pitulicea întunecată are aceeași mărime ca pitulicea fluierătoare (Phylloscopus trochilus) cu o înfățișare delicată asemănătoare, dar are picioarele proporțional puțin mai lungi și proiecția remigelor primare mult mai scurtă  și aripile destul de rotunjite.

Pitulicea întunecată este o rudă apropiată a pitulicii fumurii (Phylloscopus fuligiventer), dar aceasta din urmă este în general mult mai întunecată, are părțile superioare brun-fumurii, sprânceana gălbuie și slab conturată și părțile inferioare galben-închise sau verzi-uleioase, cu o nuanță măsliniu-închisă pe flancuri și tectricele subcodale. Pitulicea întunecată are talia mai mare, părțile superioare mai deschise sau mai brunii, sprânceana mai proeminentă, părțile inferioare mai deschise. Subspecia Phylloscopus fuligiventer weigoldi, care până nu demult era considerată ca o subspecie a pitulicii întunecate, are părțile superioare mai brun-închise decât pitulicea întunecată, iar sprânceana, obrajii și regiunile auriculare nu au nici o nuanță ocru sau brun-roșcată, fiind alb-cenușii, părțile inferioare (inclusiv tectricele subalare) sunt alb-cenușii, abdomenul are o nuanță crem (alb-gălbuie), iar laturile pieptului și flancurile au o ușoară nuanță măsliniu-brunie.

Pitulicea întunecată se deosebește de pitulicea de Pamir (Phylloscopus griseolus) prin culoarea sprâncenei și părților inferioare.

Frunzărița mică (Iduna caligata) este puțin mai palidă, în general brun-cenușie, are sprânceana mai scurtă, dunga de peste ochi mai puțin întunecată și proeminentă, marginile cozii alb-murdare.

Lăcarul cafeniu (Acrocephalus agricola) are irisul brun mai deschis (pitulicea întunecată are ochiul în întregime întunecat), târtița, flancurile, regiunea anală și tectricele subcodale au nuanțe mai deschise și de obicei mai ocru-roșcate sau ocru, vârful cozii rotunjit și ciocul de obicei mai mare.

Năpârlirea

Năpârlirea nu este pe deplin înțelesă. Năpârlirea postnupțială a adultului este de obicei completă și are loc la sfârșitul verii (în iulie-septembrie), în locurile de cuibărit, dar unii indivizi năpârlesc parțial schimbându-și numai tectricele corpului. Păsările care au năpârlit numai parțial, năpârlesc complet în cartierele de iarnă imediat după migrația de toamnă (septembrie-octombrie). Frecvența acestor strategii alternative ale năpârlirii nu este cunoscută și necesită studii suplimentare.

Năpârlirea prenupțială parțială are loc la sfârșitul iernii  (în februarie-aprilie), năpârlesc numai păsările care au năpârlit complet toamna. Năpârlirea prenupțială de la sfârșitul iernii, este variabilă în extindere, și în afară de penele corpului atinge adesea unele sau toate remigele terțiare și unele pene uzate ale cozii; uneori năpârlirea prenupțială este completă, unii indivizi năpârlind complet abia în aprilie.

Juvenilii năpârlesc parțial în iulie-septembrie, schimbându-și penele capului, corpului și unele tectrice alare, dar nu sunt atinse remigele și tectricele primare.

Se crede că păsările imature din prima iarnă năpârlesc parțial în cartierele de iarnă, dar sunt necesare mai multe informații.

Vocea

Pitulicea întunecată cântă de la sosirea în locurile de cuibărit până la jumătatea lui august. Cântecul continuă chiar și în perioada de hrănire a puilor care au părăsit cuibul și în perioada năpârlirii adulților, dar atunci cântecul este mult mai domol, dar ajută la găsire acestei pitulici după voce în luna august. Ultimul cântec în Altai a fost auzit pe 24 august. Cântă vara de dimineață până la amiază și apoi din nou de la ora 16 până în amurg. Când este urmărită tace imediat, se ascunde în desiș și începe să cântă din nou numai după ce a zburat într-un tufiș din apropiere. Cântă din interiorul arborilor și arbuștilor, unde stă ascunsă în desiș sau când zboară de pe o ramură pe alta, uneori cântă din coronamentul superior sau de pe vârfurile copacilor înalți.

Cântecul este destul de scurt, puternic și răsunător, cu fraze care conțin o serie monotonă de fluierături melodioase și triluri clare, cu note sonore repetate (uneori disilabice), interpretate într-un ritm destul de calm (acestea nu sunt atât de explozive, rapide și variate ca la pitulicea măslinie) și cu multe variații individuale – "cil-cil-cil", sau "siu-sii-siu-sii-sii-sii" sau "sii-uii sii-uii sii-uii" sau "tia-tia-tia", sau un ciripit "cip-er-cip-er-cip-er-cip-er-cip-er" sau "cill-cill-cill-cill… siiuii siiuii siiuii siiuii… suuh-sue-sue-sue-sue...", sau "ci-cicicicitzzzz", poate începe cu o notă subțire "tsi-rit". Rareori, în aceeași strofă sunt folosite două motive diferite, dar de obicei după aceea numai unul se repetă. Cântecul se termină  cu tril final.

Cântecul pitulicii întunecate nu este atât de diferit de cântecul pitulicii măslinii (Phylloscopus schwarzi), însă are o structură mai simplă, este mai lent, acest cântec în combinație cu habitatul său din regiunile mlăștinoase poate identifica de obicei această specie. De asemenea, de obicei fiecare frază nu începe cu câteva note scurte ("te-te") așa cum se întâmplă adesea la pitulicea măslinie, și cântecul nu conține triluri stridente zăngănitoare rapide. Cântecul este mult mai asemănător cu cântecul pitulicii cu abdomenul sulfuriu (Phylloscopus griseolus), dar aceasta se întâlnește la înălțimi mai mari, în pădurile montane deschise de pe pantele cu grohotișuri și blocuri de piatră.

Strigătul de contact este un plescăit de limbă "ciac" sau "tec" sau "zec" sau "cett" scurt, ascuțit, strident și destul de distinctiv, asemănător cu sunetul a două pietre mici lovite una de alta, emis cu diferite accente, asemănător cu cel al pitulicii măslinii (Phylloscopus schwarzi), dar cu un ton ușor mai înalt și mai deslușit.  Când este agitată sau alarmată strigătul poate fi emis frecvent sau ca o serie rapidă de până la 6 note. Strigătul de contact al pitulicii întunecate este destul de asemănător cu strigătul "tac" sau "tec" al silviei mici (Sylvia curruca),  dar atunci când este agitată strigătul poate fi mai puternic și mai sonor, ca cel al ochiuboului (Troglodytes troglodytes). Strigătul de alarmă constă dintr-o serie ciripitoare de note de contact, "tr-tr-tr-cec-cec ...".

Habitatul

Pitulicea întunecată trăiește mai ales în tufișuri; în sudul arealului în zonele muntoase, la nord la poalele munților și în vâlcele. Este întâlnită în toate pădurile, inclusiv în taigaua montană, însă nu pătrunde înăuntrul pădurilor masive, este întâlnită mai ales în tufișurile din zonele rarefiate ale pădurilor, în poiene, la marginea pădurilor, în crângurile din pădurile arse, se ridică până la limita superioară a pădurilor, în unele locuri intră în tundra montană, unde cuibărește în tufișurile de mesteacăn pitic. Însă habitatele cele mai preferate din munți sunt pădurile din văile râurilor, în special desișurile de salcie de pe malurilor râurilor, pâraielor și torenților de munte, prin care ajunge în cele mai înalte locuri. În același timp, prin văile râurilor coboară în locurile mai joase și cuibărește în luncile inundabile și în câmpiile înmlăștinite de la poalele munților acoperite cu păduri de salcie și de mesteacăn. Pitulicea întunecată este o veritabilă "pitulice de mlaștină", în timp ce lăcarul de mlaștină (Acrocephalus palustris) este o pasăre care preferă să trăiască în urzici și nicidecum în mlaștini.

Cuibărește în tufișurile și vegetația deasă joasă din pădurile din taiga, mai ales de zadă (Larix) și pin (Pinus), dar și în iarba înaltă și în desișurile de salcie pitică (Salix herbacea) și arin (Alnus) de-a lungul râurilor și din mlaștinile cu rogoz și stuf și din pajiștile inundabile din văile râurilor din zonele mlăștinoase; de asemenea în stratul arbustiv din pădurile deschise și în vegetația regenerată după incendii sau în desișurile de mesteacăn pitic (Betula).

Altitudinal poate fi întâlnită în pădurile montane de la poalele munților până la 4200 m. În cursul superior al Huanhe, pitulicea întunecată trăiește la altitudini de 2400-3900 m, în Altai la 400-2400 m, în Sahalin și Anadîr coboară până în văile înmlăștinite ale râurilor.

În timpul iernii și în pasaj, se întâlnește în diverse habitate din locuri umede: în stufărișuri, tufărișuri de salcie, păduri deschise, la poalele munților acoperite cu arbuști și în câmpiile deschise cu tufișuri și arbori mici, dar și în grădini, la marginile terenurilor agricole etc., adesea stă aproape de apă, dar și în mangrove.

Comportamentul

Comportamentul și mișcările sunt asemănătoare cu ale pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus) sau ale pitulicii măslinii (Phylloscopus schwarzi).

Pitulicea întunecată este întâlnită singură sau în perechi; poate fi întâlnită și în cârduri mici răzlețe în pasaj și în timpul iernii.

Este o pasăre ascunsă, greu de văzut. Stă pitită tot timpul, ascunzându-se în vegetația deasă la o înălțime mică sau pe crengile joase ale tufelor și copacilor unde își procură hrana, dar adesea se hrănește și pe pământ. Uneori se hrănește în locuri mai deschise și în condiții oportune în coroanele copacilor, unde își procură hrana prin frunziș și prinde insectele zburătoare destul de asemănător cu pitulicea mică  (Phylloscopus collybita). Juvenilii și păsările tinere sunt foarte încrezătoare, se aproprie de om, îl privesc și apoi își iau zborul, în timp ce adulții sunt mult mai precauți și se țin la o anumită distanță. Femelele sunt mult mai prudente decât masculii.

Pitulicea întunecată se mișcă destul de rapid și energic; frecvent și aproape constant bate din aripi și își flutură coada. Coada o ține adesea în poziție ridicată. Se deplasează prin salturi, sucindu-se și sărind prin frunziș. Are o alură orizontală. Zboară ușor dintr-un loc într-altul asemenea pitulicii mici, uneori se ridica în zbor pe vârfurile copacilor înalți.

Pitulicea întunecată este greu de zburătăcit, preferând să stea pitită sau să alerge cu pași mărunți și repezi pe pământ, ascunzându-se în covorul des de iarbă.

Hrana

Pitulicea întunecată este o pasăre insectivoră. Se hrănește cu insecte mici, în special cu gărgărițe (Curculionidae) și alți gândaci mici (Coleoptera), de asemenea cu moluște, fluturi mici (Lepidoptera) și larvele lor; consumă și semințe mici.

În 15 stomacuri ale pitulicilor întunecate, capturate în mai - august, în special în nordul Sahalinului, au fost găsite rămășițe de păianjeni - 3 exemplare (în 20% de cazuri), adulți ale cicadelor scuipătoare (Aphrophoridae) - 13,3%; gărgărițe (Curculionidae) - 13,3% și alți gândaci nedeterminați - 40%, viespi cu ferăstrău (Tenthredinidae) - 13,3% și alte himenoptere - 26,6%, sialide (Sialis sibirica) - 6,6%, muște - 20% și alte diptere nedeterminate - 53,3%, fluturi adulți - 13,3%, omizi de fluturi - 66,6%.

În 18 porții de hrană preluate de la puii din cuib pe 19 august 1977 în bazinul inferior al râului Tîmi din Sahalin au fost găsite rămășițe de lepidoptere adulte - buhe (Noctuidae) - 15 exemplare (în 66,6% de cazuri) și omizile lor - 9 exemplare (27,7%), adulți de cicade scuipătoare (Aphrophoridae) - 11,1%, diptere - 16,6% și neuroptere - 5,5%. Într-o oră pasărea a adus mâncare puilor de 10 ori.

Pitulicea întunecată își procură hrana de obicei în interiorul vegetației, căutând și prinzând insectele care trăiesc aici, dar se poate avânta în zbor pe o distanță scurtă după insectele din aer; rareori planează pentru a prinde insectele de pe marginile frunzișului.

Reproducerea

Pitulicea întunecată se reproduce de la sfârșitul lui mai până la mijlocul lui august. La scurt timp după sosirea în locurile natale, pitulicea întunecată începe cuibăritul, în regiunea Ussuri de la începutul ultimei treimi a lunii mai și în Sahalin de la sfârșitul lunii mai.

Este o specie teritorială, teritoriul ocupat de o pereche este 0,5-1 ha.

Cuibul este amplasat la o înălțime de până la 1 m deasupra pământului în ramurile unor arbuști sau copaci mici (adesea răzleți) în locuri umede sau chiar pe pământ sub tufărișuri de salcie sau sub tufe de arbuști. În Sahalin cuiburile sunt așezate la 20-85 cm de la suprafața solului pe ramurile mesteacănului Middendorff (Betula middendorffii), pinului pitic (Pinus pumila), rododendronului dauric (Rhododendron dauricum), afinului vânăt (Vaccinium uliginosum), cerițelei (Cerinthe), sorbariei (Sorbaria), crețuștei (Filipendula), măcieșului (Rosa), pelinului (Artemisia) sau pe o moviliță printre frunzele rogozului (Carex).

Cuibul are o formă sferică și este țesut destul de lax și grosolan, el are un acoperiș și o gaură laterală de intrare, uneori situată nu lateral, ci mai aproape de partea superioară a cuibului.

Cuibul este construit de către femelă timp de 5-7 zile. Cuibul este făcut din ierburi uscate (mai ales de graminee), rogoz și bucăți de mușchi, fibre vegetale, care dau cuibului o anumită soliditate, iar în interior este căptușit cu puf vegetal, păr de animale și pene de diferite păsări.

În Sahalin stratul exterior al cuibului este construit din bucăți de tulpini și frunze de graminee, în special de trestie de câmp (Calamagrostis) și firuță (Poa), frunze de rogoz (Carex) și bumbăcăriță (Eriophorum). Stratul mijlociu este făcut din ace de pin pitic (Pinus pumila), benzi elastice din tulpini și frunze de plante erbacee, bucăți de lichen. În interior cuibul este căptușit cu un strat gros de 3 cm de păr de animale: de iepure de munte (Lepus timidus), ren (Rangifer tarandus), câine, șoareci de câmp etc. și de pene: de rațe, becaține, ieruncă de tundră (Lagopus lagopus), ieruncă (Bonasa bonasia), cârstel de baltă estic (Rallus indicus), mugurar de taiga (Pinicola enucleator), presură de pădure (Emberiza rustica), cioară neagră (Corvus corone), pasări de curte și alte păsări, precum și cu bucăți de rădăcinuțe, bucăți de vată și de ață (găsite într-un cuib).

Înălțimea cuibului (pe axa verticală) este 130-140 mm, lățimea (pe axele orizontale) este 120-130 mm, înălțimea cavității interne este 55-60 mm, iar diametrul gaurii de intrare este de 30×40 mm.

Pitulicea întunecată depune o singură pontă într-un sezon de reproducere. Ponta este alcătuită din 4-6 ouă complet albe, ouăle au o formă oviformă regulată cu un capăt ușor mai ascuțit. Dimensiunile lor sunt de 15,3-18×12,5-12,7 mm. Masa ouălor proaspete este de 1,2-1,3 g, în medie 1,23 g.

Ouăle sunt incubate de femelă timp de 13-14 zile.

În sud-estul Rusiei (Primorie) sunt găsiți pui în cuib la mijlocul lui iunie, ei părăsesc cuibul la începutul lui iulie, mai târziu mai la nord, și la mijlocul lui august în Tuva.

Deplasările sezoniere

Pitulicea întunecată este o pasăre migratoare; migrează altitudinal și pe distanțe lungi. Pitulicea întunecată migrează în mod normal spre sud și sud-est pentru a ajunge în cartierele de iarnă din sud-estul Asiei, de la Nepal spre est, dar ca și în cazul altor câtorva pitulici asiatice, un număr mic de păsări tinere fără experiență, fac o greșeală de 90°-180° în prima lor migrare de toamnă și ajung în schimb în Europa.

Populațiile subspeciei nominate se deplasează spre sud sau sud-vest spre poalele Himalaiei din Nepal, la est către nord-estul Indiei, sudul Chinei și Vietnam și la sud spre Birmania (Myanmar), Tailanda și Indochina, de asemenea spre insulele Andaman și un număr mic se deplasează spre est până în Taiwan. Părăsește locurile de cuibărit din Siberia în principal în august și septembrie (dar s-a înregistrat în nord-estul Indiei la sfârșitul lui iulie), iar unele sunt încă prezente în regiunea Anadîrului până la sfârșitul lui septembrie și au fost înregistrate în insula Sahalin la începutul lui octombrie. Pleacă din locurile de cuibărit din Altai și Mongolia până la mijlocul lui septembrie. Pasajul prin Mongolia este maximal la mijlocul lui septembrie și în sud-estul Regiunii Autonome Tibet (sudul Chinei) în a doua jumătate a lui septembrie. Ultimele păsări sunt înregistrate în Sahalin la sfârșitul lui octombrie și în jurul lacului Baikal în prima săptămână a lui noiembrie. Pasajul prin nord-estul Chinei are loc de la sfârșitul lui august până la sfârșitul lui octombrie; în același timp în timpul migrației este înregistrată în nordul Vietnamului (estul regiunii Tonkin), și este prezentă în cartierele de iarnă din sudul Chinei de la sfârșitul lui septembrie până la jumătatea lui aprilie, iar în Taiwan din august. Subspecia nominată este prezentă la poalele munților din Nepal de la jumătatea lui octombrie până la sfârșitul lui martie și în India până în aprilie sau începutul lui mai.

Migrația de primăvară spre locurile de cuibărit are loc din aprilie până la sfârșitul lui mai și începutul lui iunie. Primele sosesc în Mongolia și nord-estul Chinei în a doua săptămână a lui aprilie, iar pasajul aici și în zona Vladivostokului continuă până la mijlocul lui mai. Ajunge în Sahalin în a doua jumătate a lui mai, majoritatea sosesc în Mongolia de la mijlocul lui mai și mai departe spre nord la începutul lui iunie. Majoritatea locurilor de cuibărit din vestul și centrul Siberiei sunt ocupate de la sfârșitul lui mai.

Pitulicea întunecată hoinărește anual și în număr mare, mai ales toamna, spre vest până în vestul Europei (apariții accidentale au fost înregistrate mai ales în Marea Britanie și Irlanda, dar și în alte țări, inclusiv în România) și până în Israel, Cipru, Egipt (Sinai), Maroc și Madeira; spre sud până în Sri Lanka; de asemenea spre est până în Japonia, Filipine (insula Mindoro) și vestul SUA (insulele Aleutine, de asemenea în insulele Farallon de lângă țărmul Californiei).

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

În unele locuri este destul de numeroasă; comună sau pe alocuri numeroasă în Rusia și China. Densitățile ajung până la 30 de păsări/km² în locurile de cuibărit din centrul Siberiei. Comună în majoritatea cartierelor de iarnă, de ex. din Nepal spre est până în nord-estul Indiei și în sud-estul Asiei; se întâlnește rar în Peninsula Malaieziană.

Mărimea populației globale nu a fost evaluată, însă specia este numeroasă la nivel local, iar estimările populațiilor naționale sunt: circa 10.000-100.000 de perechi cuibăritoare și 1.000-10.000 de indivizi în pasaj în China; circa 50-1000 de indivizi în pasaj și circa 50-1000 de indivizi iernează în Taiwan; circa 10.000-100.000 de perechi cuibăritoare și circa 50-10.000 de indivizi în pasaj în Coreea; sub 1.000 de indivizi în pasaj și sub 1.000 de indivizi iernează în Japonia și circa 10.000-100.000 de perechi cuibăritoare și circa 1.000-10.000 de indivizi în pasaj în Rusia.

Trendul populațional se pare că este stabil în absența dovezilor unui declin numeric sau unor amenințări substanțiale.

Referințe

Legături externe

 Pitulice întunecată Phylloscopus fuscatus. SOR
 Pitulice întunecată / Phylloscopus fuscatus. RomBird
 Dusky Warbler   Phylloscopus fuscatus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Dusky Warbler Phylloscopus fuscatus. eBird
 Dusky Warbler (Phylloscopus fuscatus). BirdGuides
 Pouillot brun Phylloscopus fuscatus - Dusky Warbler. Oiseaux.net
 Pouillot brun Phylloscopus fuscatus - Dusky Warbler. Photos, Oiseaux.net.
 Phylloscopus fuscatus (Blyth, 1842) - Бурая пеночка. Позвоночные животные России
 Бурая пеночка Phylloscopus fuscatus (Blyth, 1842). Птицы Казахстана

Phylloscopus
Păsări din România
Păsări din Asia de Nord
Păsări din Mongolia
Păsări din China
Păsări descrise în 1842
Taxoni clasificați de Edward Blyth

Pitulice întunecată


ناكاماتسو يوشيرو  (26 يونيو 1928) يُعرف أيضا باسم دكتور ناكاماتس، هو مخترع ياباني يدعي أن له أكثر من 3200 براءة اختراع، وهو بذلك الادعاء يصبح أكثر شخص في العالم تحصل إلى الآن على براءات اختراع، يليه في المرتبة الثانية توماس إديسون الذي سجل 1093 براءة اختراع. يذكر أنه في عام 1950 استطاع في جامعة طوكيو اختراع القرص المرن. فضلا على أنه اخترع الساعة الرقمية، والقرص المضغوط، كما يدعي أنه قام بترخيص العديد من براءات الاختراع إلى شركة آي بي إم في عام 1979، إلا أن ترتيبات الترخيص لا يعرف عنها أي شيء.

في عام 2007 رشح نفسه لانتخابات مجلس بلدية طوكيو، كما أنه رشح نفسه لانتخابات مجلس المستشارين الياباني إلا أنه فشل في الحصول على مقعد.

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي ليوشيرو ناكاماتسو

مواليد 1928
مخترعون يابانيون
أشخاص على قيد الحياة

مرشحون سياسيون يابانيون

ناكاماتسو يوشيرو


{{Info/Álbum
 |nome           = Trustfall
 |tipo           = estúdio
 |imagem         = Trustfall.jpg
 |legenda        =
 |borda          = sim
 |artista        = Pink
 |lançado        =
 |gravado        = 2019—2022
 |estúdio        =
 |gênero         = Pop
 |duração        =
 |formato        = {{hlist|CD|Download digital|streaming|vinil}}
 |gravadora      = RCA
 |produtor       =
 |último álbum   = All I Know So Far: Setlist(2021)
 |próximo álbum  =
 |miscelânea     =
}}Trustfall (estilizado em letras maiúsculas) é o nono álbum de estúdio da cantora americana Pink. O álbum foi lançado em 17 de fevereiro de 2023, através da RCA Records. O álbum conta com participações especiais de The Lumineers, Chris Stapleton e First Aid Kit.

 Antecedentes
Durante uma entrevista em 2021 durante a promoção de seu álbum ao vivo e documentário All I Know So Far, Pink foi questionada sobre seu seguinte álbum de estúdio. Quando questionada sobre o tom do álbum, ela respondeu dizendo que não tinha certeza como era nos "primeiros dias", mas que seria "muito honesta".

Em 14 de julho de 2022, Pink lançou de surpresa seu single "Irrelevant" como uma canção de protesto, em resposta à sua indignação perante a anulação de Roe v. Wade pela Suprema Corte dos Estados Unidos. Foi sua primeira música desde seu single de 2021 "All I Know So Far", do álbum ao vivo de mesmo nome.

De maio a outubro de 2022, Pink foi a atração principal do Bottlerock Napa Valley, Ohana Festival e Austin City Limits, enquanto também fazia um show no Yaamava Theatre, no sul da Califórnia. Ela também tocou no segundo Taylor Hawkins Tribute Concert, em Los Angeles, e no Foo Fighters' Hanukkah Sessions.

Em 1 de fevereiro de 2023, locais de todo o mundo ajudaram a revelar a lista de faixas de Trustfall.

 Lançamento e promoção
Em 18 de novembro de 2022, Pink anunciou Trustfall no Good Morning America e sua data de lançamento por meio de suas contas de mídia social. Ela afirmou que o álbum é "o melhor álbum" já tinha feito." O álbum foi inspirado por muitos eventos pessoais em sua vida, incluindo o adoecimento de seus filhos e a morte de seu pai.

Em 6 de outubro de 2022, Pink anunciou que em 2023 faria uma turnê na Europa como parte de sua Pink Summer Carnival Tour.

Em 17 de outubro de 2022, Pink lançou nas redes sociais um trecho do primeiro single do álbum, "Never Gonna Not Dance Again". A música ficou disponível para transmissão no Apple Music e Spotify em 4 de novembro de 2022. Alguns críticos deram críticas mistas à música dizendo que a achavam muito parecida com "Can't Stop the Feeling!", de Justin Timberlake. Ela cantou a música ao vivo pela primeira vez no American Music Awards, em 20 de novembro de 2022.

Em 18 de janeiro de 2023, Pink anunciou o segundo single'' do álbum, "Trustfall", e lançou um trecho nas redes sociais. A música foi lançada em 27 de janeiro de 2023.

Alinhamento de faixas
Duração das faixas retirados do Qobuz.

Histórico de lançamento

Álbuns de 2023
Álbuns de Pink
Álbuns produzidos por Max Martin
Álbuns produzidos por Shellback
Álbuns lançados pela RCA Records

Trustfall


مدينة يغمراسن أصبحت محاصرة كما أصبح جدارها الثاني يتعرض إلى هجمات بالمجانيق الثقيلة والمقاليع. وتعتبر مدة وكثافة الهجمات لهذا الحصار فريدة من نوعها في تاريخ البشرية. أين انتهى دون أن تستسلم تلمسان بالرغم من المعاناة الكبيرة التي لحقت بشعبها.

الأهمية الاقتصادية لتلمسان

في هذا الزمن كانت فيه القوافل العابر للصحراء تمثل القوة الاقتصادية والتجارية لمنطقة البحر الأبيض المتوسط على أساسها كانت إمدادات الذهب تزين المدن الفاخرة للمغرب وإسبانيا. وفي هذه التبادلات كانت تلمسان تمثل نقطة عبور محورية. ولم يفقد هذا المحور الحيوي من قوته ومكانته الإستراتيجية إلا بعد قرنين من الزمن، أي في القرن السادس عشر بعد اكتشاف الطرق البحرية إلى العالم الجديد أين أخذ ذهب الأمريكتين محل الذهب الأفريقي. في بداية القرن الرابع عشر، كانت مدينتي فاس وتونس وتلمسان بالرغم من غناها وقوتها، ولكن كانت قوتهم هشة لاعتمادهم على تحالفات وقتية مع القبائل التابعة لها، ولهذا كانت دائمة البحث عن تحالفات جديدة ولو مع القوى المعادية، وفقا للمصالح الآنية والتي يتطلبها الموقف.

إن يوسف ابن يعقوب الطموح، وريث سلالة المرينيين خطط لغزو تلمسان، لأنه كان يعتقد بأنه السبيل الوحيد للتوسيع من حدود مملكته والسيطرة التامة على طريق الذهب. وكانت آخر ذريعة لهته المواجهة النهائية والتي تراكمت منذ زمن وخاصة منذ سقوط سجلماسة في يد الزيانيين، والتي استعادها المرينيون في سبتمبر 1274. وخلال النهب التي تعرضت له المدينة، قتل عدد كبير من أسرة يغمراسن. وسيعرف هذا الصراع ذروته في حصار تلمسان بين أبريل 1299 ويوليو 1307. وكانت مناورات السلطان المريني بسيطة ولكنها فعّآلة. ابتدءا في 1295، عَزَلَ تلمسان عن جميع المدن والقرى التابعة لها. حيث عرَّض مدينة وجدة للسلب والنهب وتم تطويع كل القبائل، وخاصة منها توجين وأولاد سلامة وبني يلتم. وفي السنة الموالية قام بمحاولة غزو ضد تلمسان ليدرك بعد ثلاثة أشهر بأن المهمة ليست بالسهلة. ولهذا قرر إعادة بناء وجدة من جديد لتكون مركزة للجيش وتارك هته المهمة لأحد أشقائه. وبخيانة من حاكمها - والتي كانت عملا رائجا في هذا الزمن- سقطت مدينة ندرومة بين أيدي المرينيين. ووقعت هذه الحادثة حين كان عثمان بن يغمراسن يحاول استعادة بعض الثغور التي كان قد سيطر عليها المرينيين. وعند مغادرته تلمسان لم تكن القوات المتمركزة في المدينة بالعدد الكافي للدفاع عنها وأصبحت بالتالي معزولة عن الجزء الأهم من جيشها. فتحيّن الفرصة يوسف بن يعقوب لينقض على مدينة الجدار. ولحظة سماع يغمراسن بالخبر عاد مسرعا وفي الوقت المناسب، ليصل تحت أسوار المدينة قبل ساعات من وصول أولى مفارز المرينيين. ومن فوق الأسور فيّم المدافعون بالنظر هول المعارك القادمة. نحن في اليوم الثاني من شهر شعبان 698هـ (6 ماي 1299م). وابتداء من اليوم ستمضي تلمسان تسع رمضانات تحت الحصار، وستنقطع عنها ورود أية مساعدات أو حتى أنباء من عالمها الخارجي. في الفترة التي قطعت تلمسان عن العالم احتل المرينيون كل منطقة المغرب الأوسط وأصبحت راية يوسف ابن يعقوب ترفرف على المدن الرئيسية كوهران، ومازونة، وتيارت، مليانة، شرشال، تنس، المدية، وجميع المناطق الحيوية للتيطري.

جدار حول المدينة
لم تشهد أبدا أي مدينة في العالم عزلة كالتي عرفتها تلمسان. أين بنا السلطان المريني حول المدينة حزام حجري بفتحات حتى يتمكن مهاجميه من ولوج والخروج من حول تلمسان. ليبدأ بعدها ببناء مدينة جديدة على الغرب من تلمسان واسماها المنصورة حتى تكون مركزا لقواعده. وكما يؤكده بن خلدون من الشهادات الحية التي سمعها في رحلته انه طوال هذه السنوات الثمان من الحصار، لم يمر يوم واحد دون أن يؤمر السلطان المريني قادته بالهجوم على تلمسان. كما كانت سماء تلمسان لا تكاد تنقشع عنها الغبار المنبعث لدى التطام القذائف بالمباني والساحات المحيطة بها لشدة القصف المتواصل. ولم يشهد سكان على المعمورة من معاناة طويلة قط كما شهده التلمسانيون ولم تعرف مدينة مقاومة عنيدة وشجاعة باسلة مع تصميم للمضي قدما في المقاومة كما عرفته مدينة تلمسان. في السنة الخامسة للحصار أي (1304)، مات عثمان بن يغمراسن. وأعطي هذا الحدث لمأساة المدينة مشهدا درامية إضافي للخطر المحدق بالمدينة، لما كان يمثله من رمزية التصميم على مواجهة العدو. كما يحكي ابن خلدون بشهادة أستاذه إبراهيم عبد اللي. «أن عثمان ابن يغمراسن توفي في الحمام الذي كان يأتيه من أجل الاسترخاء وحتى يطفأ ضمأه طلب كاسا من اللبن الرائب واستسلم للنوم لتفيض روحه بعدها إلى بارئها». ضن الناس بأنه ربما انتحر ليتجنب رؤية المشهد المروع الذي يخبؤه المرينيين لمدينته ولشعبه وبالأخص لأسرته. الملكة التي هي في نفس الوقت بنت السلطان الحفصي بعد سماعها بوفاته أتت بطفليها وأغلقت جميع أبواب المشور واجتمع شيوخ بني عبد الواد بشكل طارئ لا يحتمل التأخير فعيّنوا بن زيان، الابن الأكبر لعثمان كوريث شرعي للعرش. وكإشارة للعهد الجديد قام قادة الزيانيين بطلعة انتحارية ضد العدو الذي ابهرته الروح القتالية التير يتمتع بها السكان والتي لم تأت عليها سنون الحصار. هذا الحصار الذي دام حتى الآن خمس سنوات، لا زالت تلمسان تأخذ زمام المبادرة وتبدأ بالهجوم. وهنا بدأ الشك يدخل في قلوب المرينيين. وارتفعت بعدها زغاريد النساء من على أسطح المنازل وفي الطرقات عرفانا بشجاعة فحولتهن لبعث رسالة الصمود والتحدي لمن هم وراء الأسوار. ولكن كانت معاناة المدينة كبيرة نتيجة لنقص في المؤن وقلة لموارد ويصف ابن خلدون بشاعة الموقف آنذاك. كما يعطينا بعض التفاصيل عن أسعار المواد الغذائية والتي ستشمل الآن الحيوانات الأليفة والعصافير البرية بل حتى القوارض والحيوانات المريضة. وبدأ السكان خلع أسطح منازلهم للتدفئة. ومن المرجح خلال هذه الفترة الحرجة التي مرت بها تلمسان فقدت واحدة من أربع نسخ من القرآن الكريم التي كتبها عثمان بن عفان هذا الكتاب ظل في تلمسان منذ جوان 1248. وانتقل من يد الخليفة الأموي في قرطبة مرورا بفاس لينتهي به المطاف في تلمسان. بينما كان الموت يخيم على مدينة يغمراسن، فإن مدينة المنصورة التي بناها السلطان المريني يعقوب بن يوسف وصلت لذروة مجدها. حيث أصبحت المقر الجديدة للمرينيين. وبدأ يحفلها السفراء والتجار من مختلف أنحاء العالم الإسلامي، ومثلت مركز جذب بالرخاء السائد ومن جهة خوفا من غطرسة وانتقام هذا السلطان ذو الطموحات اللامحدودة. وكان يتلقى وفودا من بجاية وتونس. حتى حكام مصر وسوريا اعترفوا بسلطته المتصاعدة فأرسلوا إليه بالهدايا النفيسة. وعرفت هته المدينة (المنصورة خلال الثماني سنوات الماضية في المدينة تطورا كبيرة.

طلب من كريمات تلمسان
بعد تأكده من اقتراب النهاية الأليمة للمدينة قرر جيش بني عبد الواد القيام بالمعركة الأخيرة والموت تحت ضلال سيوفهم. وأقام زيان بن يغمراسن شخصيا الصلاة من الاستشهاد. اعتبارا من صباح يوم الأربعاء جويلية (يوليو) 1307، كما دعا السلطان حارس مخازن القمح لتقييم المخزون الغذائي. فلم فيها ما يكفي لأكثر من يومين. فطلب السلطان عدم الكشف عن هذه الأخبار. ولم يبلغ بها سوى الأمير أبو حمو شقيق السلطان. وأثناء المقابلة دخلت عليه إحدى نساء القصر بطلب نزل عليه كالصاعقة: إن نساء المدينة يفضلن الموت على ان يقعن فريسة للمعتدي. فتحول أبو حمو نحو شقيقه ما من حل بديل لذلك. فينبغي تنفيذه وعلى الفور. فكر السلطان للحظة ثم قال: فلننتظر ثلاثة أيام إضافية. ربما بعد كل هذه المآسي أنقذنا الله. وبعد مضي ثلاث أيام سنضع القرار حيز التنفيذ. في حين كان أبو حمو يريد أن ينهي الأمر على الفور. ولكنه احترم قرار أخيه. غذن بعد ثلاثة أيام، ستمر رقاب النساء على يد السياف وسيموت الرجال مع أسلحتهم في المواجهة النهائية. وفي نفس يوم الأربعاء، استيقظت المنصورة كأيتها يوم عاد. أين كان يعقوب بن يوسف ملقا على ظهره، ينتظر ان تخضب لحيته الحمراء بالحناء. ودخل عليه الخصي يسمى «سعادة» غرفته مسلحا بخنجر ليرتمي على الملك يصوب له عدة طعنات في البطن. مات يعقوب بن يوسف مستنزفا بجراحه. ليطوي بهذا محنة التلمسانيين.

معجزة الخلاص
في الوقت نفسه في تلمسان، وكان عثمان قد انعزل في غرفه في المشورمع ابن الحجاف، مدير المخزونات الغذائية. والذي يروي: «طلب مني الحارس على الباب يلوح لي بأن رسولا جاء من معسكر المرينيين، يقف على عتبة القصر. لم أستطع الرد عليه سوى بحركة ولكن مجرد هاته الحركة أغضبت السلطان ولكن عندما خبرته بمن يكون طلب سمح بمقابلة الرسول. توقف الرجل أمام الأمير ووجه له هذه الكلمات؛ يوسف بن يعقوب مات للتو في هذه اللحظة وجئتك برسالة من حفيده أبو ثابت. طلب السلطان بحضور كلا من وشقيقه ووجهاء بني عبد الواد لتقرأ عليهم الرسالة. وكانت هاته الهبة الإلهية من الهبات التي يمن الله بها على عباده» الوفاة المفاجئة للملك المريني في 13 مايو 1307 اعتبرت معجزة. هذا الحدث من شأنه أن يؤدي إلى صراع على الخلافة في بيت المرينيين مما سيفيد خاصة عاصمة الزيانيين «لؤلؤة المغرب» ولو إلى حين. ولخليد هته الذكرى ضربت عملة جديدة تحمل عبارة «وما اقرب فرج الله». ليحصل في أبريل 1308، بوزيان يغمراسن من ضباط المرينيين استلام جميع المعاقل التي كانت قد وقعت تحت سيطرتهم. ولتلقى كل القبائل التي ساندت العدو إما الفرار إلى المناطق القاحلة أو العقوبة المفروضة على المهزوم. وسيتم محو المنصورة الممجدة للمرينيين من على الخريطة. ولم يبقى منها سوى أنقاض مئذنة المسجد والتي ما زالت حتى اليوم شاهدة كمدينة للأشباح عاشت ازدهرت على حساب شقاء مدينة شقيقة. أسفرت هذه الحرب عن مقتل 120.000 شخص في تلمسان حسب مؤرخ المدينة يحيى ابن خلدون.

مقالات ذات صلة

 تلمسان
 تاريخ تلمسان
 أبواب تلمسان

المصادر

تاريخ ابن خلدون

بنو زيان
تلمسان
حصارات في العصور الوسطى
معارك بني مرين

حصار تلمسان


O cultură microbiologică sau o cultură microbiană este o metodă utilizată în microbiologie pentru multiplicarea
organismelor microbiene, cu scopul de a produce reproducerea predeterminată a acestora pe un mediu de cultură, în condiții controlate, de laborator. Culturile microbiene sunt unele dintre cele mai folositoare metode de diagnostic în laborator, însă au o mare importanță și în cercetarea în domeniul biologiei moleculare. Culturile microbiene sunt utilizate pentru identificarea unui organism și pentru determinarea abundenței sale într-o probă de analizat. Este una dintre metodele primare de diagnostic microbiologic, fiind extrem de folositoare în determinarea agentului etiologic al unei boli infecțioase.

Tipuri de culturi

Metode de cultivare

Diagnosticul microbiologic

Note

Vezi și
 Antibiogramă
 Mediu de cultură

Microbiologie

Cultură microbiologică


Die Autobahn Xiamen–Chengdu oder Xiarong-Autobahn (), chin. Abk. G76, ist eine im Bau befindliche Autobahn in China, die eine Länge von 2.192 km aufweisen wird. Sie beginnt bei der Küstenstadt Xiamen in der Provinz Fujian und führt in nordwestlicher Richtung über Ganzhou und Guiyang nach Chengdu in der Provinz Sichuan. Weite Strecken in den Provinzen Jiangxi, Hunan, Guangxi und Guizhou sind noch nicht realisiert.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Fujian
Straße in Jiangxi
Straße in Hunan
Straße in Guangxi
Straße in Guizhou
Straße in Sichuan

Autobahn Xiamen–Chengdu


سليمة حموش  (ولدت 17 يناير 1984) هي لاعبة كرة طائرة جزائرية. شاركت مع المنتخب الوطني الجزائري في عدة منافسات دولية منها كأس العالم 2011 و البطولة العالمية 2010، كأس أفريقيا 2009 و 2011 و الألعاب الأولمبية 2012. تلعب في منصب ليبيرو.

النادي الحالي : المجمع الرياضي البترولي (مولودية الجزائر سابقا)

النادي الأول: جمعية ولاية بجاية
 منتخب الجزائر لكرة الطائرة سيدات
 البطولة الجزائرية لكرة الطائرة سيدات

روابط خارجية

مصادر

جزائريون في القرن 20
جزائريون في القرن 21
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بجاية
لاعبات كرة طائرة جزائريات
لاعبو كرة طائرة أولمبيون من الجزائر
لاعبو كرة طائرة في الألعاب الأولمبية الصيفية 2012
لاعبو كرة طائرة من بجاية
منافسون في ألعاب البحر الأبيض المتوسط 2009
منافسون في الألعاب المتوسطية 2022
منافسون في الألعاب المتوسطية من الجزائر
مواليد 1404 هـ
مواليد 1984
مواليد في بجاية

سليمة حموش


Crezolii (de asemenea pot fi denumiți și hidroxitolueni sau metilfenoli) reprezintă o clasă de compuși răspândiți natural, din categoria compușilor aromatici. După cum sugerează și numele lor, sunt fenoli substituți într-una dintre pozițiile de pe nucleul aromatic cu un radical hidroxil. Depinzând de temperatură, pot fi solizi sau lichizi, iar ca ceilalți compuși fenolici, se oxidează ușor când sunt expuși aerului, astfel că cu timpul prezintă impurități de culoare galbenă sau brună.

Structură
Structura chimică a crezolilor simpli permite existența a trei izomeri, în funcție de poziția în care sunt substituite nucleele benzenice: orto-crezolul (o-crezol), meta-crezolul (m-crezol) și para-crezolul (p-crezol).

Obținere
Aproximativ jumătate din cantitatea mondială de crezoli este obținută prin extracție din gudroanele de cărbune. Restul este obținut pe cale sintetică, prin metilarea fenolului sau hidroliza clorotoluenului.

Proprietăți chimice
În urma reacției propenei cu m-crezolul se obține timolul.

Vezi și
 Fenoli
 Toluen

Referințe

Fenoli
Antiseptice

Crezol


Otto von Klinckowström, eigentlich Otto Vilhelm Klinckowström (* 27. November 1683 in Wismar; † 1731 in Pyritz), war ein schwedischer Staatsbeamter und Diplomat.

Leben
Otto Wilhelm von Klinckowström war ein Sohn des 1684 in den schwedischen Adelsstand erhobenen Landrentmeisters Martin Klinckow (1650–1717) und der Anna Elisabeth Vorberger (1677–1705). Er war zunächst Auskultant am Wismarer Tribunal und arbeitete 1705 im Livländischen Kontor der königlichen Kanzlei. Danach war er Sekretär des Generalgouverneurs von Schwedisch-Pommern, Jürgen Mellin.

1708 war er Kommissionssekretär am polnischen Hof. Im folgenden Jahr reiste er zu König Karl XII. nach Bender, um ihn vom Tod seiner Schwester Hedwig Sophia zu unterrichten. Der König entsandte ihn 1709 zu Verhandlungen mit dem Khan der Krimtataren Devlet II. Giray und 1712 erneut nach Polen. 1715 war er Sekretär bei der auswärtigen Abteilung der königlichen Kanzlei. 1726 wurde er zum Kanzleirat ernannt und im selben Jahr als außerordentlicher Botschafter an den preußischen Hof nach Berlin entsandt. In einer Broschüre befürwortete er eine Allianz zwischen Schweden und Hannover, wofür er aus England 200 Pfund Sterling erhielt.

Otto Wilhelm Klinckowström war mit Gräfin Carischa Bonkowska verheiratet, einer Hofdame am Hofe Stanislaus I. Leszczyńskis. Die Ehe blieb kinderlos. Er starb in Pyritz in Pommern, wo er auch begraben wurde.

Literatur
 Gabriel Anrep: Svenska Adelns Ättar–Taflor. 2. Teil. Norstedt & Söner, Stockholm 1861, S. 442 (Google Bücher).
 Vilhelm Fredrik Palmblad, Peter Wieselgren, Karl Fredrik Werner (Hrsg.): Biografiskt lexicon öfver namnkunnige svenske män. Band 7. Uppsala 1841, S. 75 (Google Bücher).

Schwedischer Diplomat
Adliger
Otto
Schwede
Geboren 1683
Gestorben 1731
Mann

Otto von Klinckowström


الأرجوحة (ج أراجيح) - في العامية المصرية المرجيحة (ج مراجيح) - ويقال أيضاً المرجوحة وغير ذلك، هي لعبة يعشقها معظم الأطفال في جميع أنحاء العالم واللعبة ببساطة تكون بالجلوس على كرسي من جلد أو خشب أو مطاط أو بلاستيك معلق من طرفيه بحبلين، يتأرجح بحرية ذهاباً وإياباً . يُدفع الطفل الجالس على الكرسي بقوة في الهواء فيشعر ببهجة وفرح كبيرين حيث يخيل له أنه يطير في السماء وهو يرى منظر الأشياء كأنها تصعد وتهبط أمامه فتجعله يحلق بعيدا بأحلامه البسيطة. وللأرجوحة أصل من أسطورة رومانية تقول: أن المعبود الروماني (باكشيس) «إله الخمر والنبيذ» غضب في إحدى سنوات الجدب على مزارعي العنب (الكرم) بسبب تقصيرهم لإنتاج العنب في ذلك العام وأمرهم بأن يقوموا بألعاب بهلوانية صعبة تعرض حياتهم للخطر . وبهذه الطريقة يكفرون عن ذنوبهم ومن ثم يرضى عن من يشاء منهم ويرزقهم بالمحصول الوفير مرة أخرى . وكان من ضمن تلك الألعاب لعبة عبارة عن التأرجح الفردي أو الجماعي مع الحركات البهلوانية على حبل معلق بين شجرتين عاليتين. وبعد ذلك اتخذت الأرجوحة رمزاً روحانيا ودينياً مقدسا يعمل في الأعياد والمناسبات ولا يقوم بها إلا أناس ذووا خبرة عالية ومراس شديد. ثم انتشرت اللعبة في جميع أوروبا في عروض السيرك المثيرة. أما اليوم فقد ذاع صيتها بين الناس والأطفال خصوصا فلا تكاد تخلو منها الحدائق العامة والملاهي والبيوت، وحتى رياض الأطفال والمدارس، بل حتى في محطات القطار في بعض البلدان . وذلك للهو واللعب والمرح وتمضية الوقت مع الأصدقاء والأحباب في جميع المناسبات.

تطورت تلك اللعبة البسيطة إلى الأفعوانية البالغة الارتفاع والكبر، والتي نجدها في كثير من مدن الملاهي في البلاد المختلفة، وعلى الأخص في أوروبا وأمريكا الشمالية حيث تحتاج إلى تقنية عالية تراعي متطلبات الجودة والأمان حتى لا تحدث إصابات، ويركبها الكبار والصغار .

انظر أيضا
 أفعوانية
 رقاص
 حركة توافقية بسيطة
 القوة g
 لعبة التوازن

مراجع

آليات (الهندسة)
معدات ملعب أطفال
مقاعد

أرجوحة


Gappen heißen folgende geographischen Objekte:

 Gappen (Gemeinde Reißeck), Ortschaft von Reißeck, Bezirk Spittal an der Drau, Kärnten
 Gappen (Gemeinde Annaberg-Lungötz), Ortschaft von Annaberg-Lungötz, Bezirk Hallein, Land Salzburg

Siehe auch:
 Gapp

Gappen


Rhodophysemataceae, porodica crvenih algi, dio reda Palmariales. Postoje 4 priznata roda s 11 vrsta

Rodovi
 Coriophyllum Setchell & N.L.Gardner, 2
 Pseudorhododiscus Masuda, 1
 Rhodonematella S.L.Clayden & G.W.Saunders, 1
 Rhodophysema Batters, 7

Izvori

Palmariales

Rhodophysemataceae


Kamferdråber (Æther spirituosus camphoratus), også kaldet nervedråber eller Bangs nervedråber, er et ældre lægemiddel indeholdende kamfer.

Dråberne brugtes som et opkvikkende middel ved besvimelse, ildebefindende og kramper - specielt til personer som var "hysterisk anlagt". Det indtogedes gerne på en sukkerknald.

Det havde flg. sammensætning iflg. Svenska Apotekens Formelsamling af 1968:

Dette svarer til en opløsning af 15% kamfer i 85% Hoffmannsdråber. Formlen for kamferdråber blev først angivet af den danske læge Frederik Ludvig Bang.

Kilder

Lægemidler
Medicinhistorie

Kamferdråber


Crkva Očišćenja Blažene Djevice Marije, crkva u Dolu, općina Postira, zaštićeno kulturno dobro

Opis dobra
Pročelje s izvijenim polukružnim zabatom i arhitektonskom plastikom u baroknoj tradiciji podignuto je 1866. Glavni ulaz na jugoistoku s polukružnim završetkom flankiran je prozorima u obliku rozete s prošupljenim četverolistom. U osi je veća rozeta s dva uspravna prozora sa strana, a nad bogato profiliranim vijencem je visoki zabat s četvorolistom u sredini i postoljima na uglovima. Na istočnoj strani je zvonik s jednostavnom ložom i četverostrešnim krovom. Jednobrodna građevina artikulirana je plitkim pilastrima na bočnim zidovima te bogato profiliranim vijencem, atikom i ravnim stropom s gušom i vijencem u podanku u klasicističkoj tradiciji. Oslikana je plavim i smeđim marmoriziranjem.

Zaštita
Pod oznakom Z-4997 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Očišćenja BDM

Crkva Očišćenja BDM u Dolu na Braču


Laukasteinbrjótur (fræðiheiti: Saxifraga cernua) er blómplanta sem finnst á norðurslóðum norðurhvels.

Á Íslandi finnst hann um nær allt land.

Laukasteinbrjótur vex á rökum sandi og mosavöxnu landi. Er lágvaxin planta (10–20 sm) með nýrnalaga blöð blöðum með þremur skerðingum og hvítum blómum 5 - 7 þrístrendum sepum. Hann blómgast í júní - júlí. Þekkist allajafna á æxlilaukum við blaðaxlir. Slæðingurinn kornasteinbrjótur (Saxifraga granulata) er þó með svipuð einkenni.

Tilvísanir

Plöntur á Íslandi
Steinbrjótar

Laukasteinbrjótur


An Gastrodia flavilabella in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Shao Shun Ying. An Gastrodia flavilabella in nahilalakip ha genus nga Gastrodia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gastrodia

Gastrodia flavilabella


Le stade Único Madre de Ciudades, souvent appelé stade Único est un stade de football inauguré en 2021 et situé à Santiago del Estero en Argentine.

Il accueille les matchs à domicile du club du Club Atlético Central Córdoba, évoluant en première division, et du CA Mitre.

Histoire
La construction du stade commence en juin 2018 en prévision de la Copa América 2020 et éventuellement pour une candidature de l'Argentine pour la Coupe du Monde 2030. Finalement la Copa América 2020 s'est déroulée en 2021 au Brésil à cause de la pandémie de Covid-19.

Le stade dont le nom rend hommage à la ville de Santiago del Estero, fondée en 1553 et appelée « mère des Villes », pour être la plus ancienne ville d'Argentine, a été inauguré le 4 mars 2021 avec la finale de la Supercoupe d'Argentine entre River Plate et le Racing Club.

Le stade entièrement cylindrique propose 30 000 places assises et couvertes, il est le plus moderne d'Argentine.

Références

Lien externe
 Photos du stade sur estadiosdeargentina.com

Équipement sportif achevé en 2020
Stade de football en Argentine
Province de Santiago del Estero

Stade Único Madre de Ciudades


An Staurochilus loherianus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Karas.. An Staurochilus loherianus in nahilalakip ha genus nga Staurochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Staurochilus

Staurochilus loherianus


An Satyrium aciculare in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Van der Niet ngan Phillip James Cribb. An Satyrium aciculare in nahilalakip ha genus nga Satyrium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Satyrium (Orchidaceae)

Satyrium aciculare


Ahırlı aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Ahırlı, Konya ili ilçesi
 Ahırlı, Ağaçören, Aksaray ili Ağaçören ilçesine bağlı köy
 Ahırlı, Kavak, Samsun ili Kavak ilçesine bağlı köy

Ahırlı (anlam ayrımı)


«Angel Baby» es una canción de 1960 interpretada por Rosie & The Originals. La canción fue grabada de forma independiente en una grabadora multipistas de dos pistas en 1960 cuando la cantante Rosie Hamlin tenía solo 15 años de edad. Al principio, la banda  no pudo encontrar un sello discográfico dispuesto a distribuir la canción por su sonido poco prolijo, hasta que convencieron a la tienda por departamentos de San Diego para que la pista fuera escuchada en la tienda de discos. La respuesta de los oyentes hizo que la compañía Highland Records firmara con la banda para promocionar la canción como sencillo. La canción alcanzó el puesto #5 en el Hot 100 de Billboard en diciembre de 1960 y se mantuvo en las listas durante doce semanas.

John Lennon grabó una versión de la canción en 1973, y se incluyó en "Lennon box set" y "Ave Menlove". En la presentación, Lennon la describe como una de sus canciones favoritas y dice: "envío mi amor a Rosie, donde quiera que esté." Rosie dijo que la versión de Lennon era su cover favorito de la canción.

Jeanette Jurado también hizo una versión de la canción que apareció en la película de 1995 "Mi Familia".

Posición en listas

Referencias

Canciones de 1960
Sencillos de 1960

Angel Baby


Bergenia hissarica, biljna vrsta iz roda bergenija, porodica, kamenikovke. Uzbekistanski je endem .

Izvori

Bergenija
Flora Uzbekistana

Bergenia hissarica


Baterija Andreas na Križnome ratu, utvrda u Hvaru, zaštićeno kulturno dobro

Opis dobra
Utvrdu na Križnom ratu sagradila je napoleonska uprava 1811. za obranu luke. Austrijanci su joj promijenili ime prema tirolskom ustaniku Andreasu Hofferu. Jednokatna kula kružnog tlocrta s nekoliko manjih pomoćnih građevina smještena je na sjevernom rubu tvrđave. Prema moru postavljeni su topovski ležajevi zaštićeni bastionskim nasipom.

Zaštita
Pod oznakom Z-6432 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene vojne i obrambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Hvar
Utvrde u Hrvatskoj

Baterija Andreas na Križnome ratu


ගණිතයෙහි, හතරැස් සංඛ්‍යා හෝ පරිපූර්ණ වර්ග සංඛ්‍යා  යනු  පූර්ණ සංඛ්‍යාවක  වර්ගය වන පූර්ණ සංඛ්‍යා වේ; අනෙකුත් වචන වලින් පැවසුවොත්, එය, යම් පූර්ණ සංඛ්‍යාවක් එය විසින්ම ගුණිතයෙන් ලැබෙන ප්‍රතිඵලය වෙයි. නිදසුනක් ලෙසින්, 9 යනු සතරැස් සංඛ්‍යාවක් වන්නේ, එය  ලෙසින් ලිවිය හැකි බැවිනි.

 සංඛ්‍යාවක වර්ගය සඳහා සූත්‍රයක් වශයෙන් සාමාන්‍යයෙන් භාවිතා වන අංකනය වන්නේ ගුණිතය   නොවන අතර, සාමාන්‍යයෙන් " වර්ගය" ලෙසින් උච්චාරණය වන සමතුල්‍ය ඝාතියකරණය  වෙයි. සතරැස් සංඛ්‍යාව යන නම පැමිණෙන්නේ හැඩයෙහි නම අනුවය; පහත බලන්න.

සතරැස් සංඛ්‍යා  සෘණ-නොවන සංඛ්‍යා වෙති. (සෘණ-නොවන) සංඛ්‍යාවක් සතරැස් සංඛ්‍යාවක් බව කියා පෑමට තවත් ක්‍රමයක් වන්නේ, එහි  වර්ග මූලයන් පවා පූර්ණ සංඛ්‍යා බව කීමයි. නිදසුනක් ලෙසින්,  = ±3, එබැවින්  9 යනු සතරැස් සංඛ්‍යාවකි.

1 හැර වෙනත් පරිපූර්ණ  සතරැස් භාජකයන් නොමැති ධන පූර්ණ සංඛ්‍යාවක් සතරැස්-මුක්ත යැයි හැඳින්වෙයි.

සටහන්

හතරැස් සංඛ්‍යා


Bhind es una localidad de la India, centro administrativo del distrito de Bhind en el estado de Madhya Pradesh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 156  a 507 km de la capital estatal, Bhopal, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 201 448 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Madhya Pradesh

Bhind


Statuia (film) se poate referi la:

 Statuia (film din 1977), Scurtmetraj TV de Pierre Bokor
 Statuia (film din 1983), Scurtmetraj de animație de Olimpiu Bandalac

Statuia (film)


Falske billeder er en dansk kortfilm fra 1989, der er instrueret af Jacob Banke Olesen efter manuskript af Kit Goetz.

Handling
En fotograf lever af at lave billeder til pornoblade, men drømmer om at lave helt andre ting.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1989

Falske billeder


Tic Tac er et varemærke for en type små, hårde pastiller fremstillet af Ferrero siden 1969.

Slik
Etableret i 1969
Ferrero

Tic Tac


Playa İztuzu (en turco: Iztuzu Plaji) es una playa de 4,5 kilómetros de largo cerca de Dalyan, en el distrito de Ortaca de la Provincia de Muğla en el suroeste de Turquía. La playa es una franja estrecha de tierra, que forma una barrera natural entre el delta de agua dulce del río Dalyan y el mar Mediterráneo. Es uno de los principales lugares de cría para las tortugas marinas caguama (Caretta caretta) en el Mediterráneo y por lo tanto, es conocida en ocasiones como «Playa Tortuga».
La mayor amenaza para la supervivencia de la tortuga caguama está en estas playas de arena donde su vida comienza. Esto ha desencadenado un esfuerzo internacional de conservación que se inició en la década de 1990. El esfuerzo para proteger los huevos de tortugas en el mar y para asegurar un caldo de cultivo seguro para esta especie en peligro de extinción ha ocupado los titulares internacionales.

Véase también
Geografía de Turquía
Geografía de Asia

Referencias

Playas de Turquía
Geografía de la región del Mediterráneo
Provincia de Antalya

Playa İztuzu


Dilip Sardjoe (11 de novembro de 1949 - 15 de janeiro de 2023) foi um empresário e político surinamês. Ele era visto como o empresário mais bem-sucedido, mas também o mais polêmico e rico do Suriname. Ele foi CEO e proprietário da Rudisa Holdingmaatschappij NV

Biografia

Sardjoe começou sua carreira ainda jovem, logo após terminar o ensino médio. Começou como pequeno comerciante e fundou a Rudisa International em 1975. Como vendedor, agente de seguros e empresário, aos 25 anos teve mais de 17 empresas nacionais e internacionais. Importava mercadorias e era representante de diversas marcas internacionais no Suriname. Sardjoe patrocinou o Verenigde Hervormingspartij (VHP) por anos e foi o tesoureiro. No entanto, ele deixou o partido em 1994. Com vários dissidentes, fundou o Basispartij voor Vernieuwing en Democratie (BVD) e tornou-se presidente do partido. O BVD mantinha uma boa cooperação com o Nationale Democratische Partij (NDP) do ex-ditador Desi Bouterse. Ele ajudou o governo de seu colega de partido Jules Wijdenbosch.

Sardjoe era casado, teve uma filha e um neto. Ele estava doente e mudou-se para a Holanda, para tratamento médico. Ele morreu em 15 de janeiro de 2023, aos 73 anos.

Políticos do Suriname
Naturais do Suriname

Dilip Sardjoe