Le musée municipal Maximilien (Maximilianmuseum) est le plus ancien musée d'Augsbourg. Inauguré en 1854, il retrace l'histoire de la ville du Moyen Âge jusqu'en 1805.

Origine et histoire
Le musée a été inauguré le 28 décembre 1854. C'est le premier musée public de la ville. Deux ans plus tard, à l'occasion d'une visite du roi de Bavière Maximilien II, le musée prend le nom de Maximilianmuseum.

Il abrite alors les collections rassemblées par plusieurs associations locales Naturhistorischen Vereins Augsburg (association d'histoire naturelle), Historischen Vereins für Schwaben (association d'histoire de la Souabe) et Technischen Vereins (association technique). En 1905, la collection d'histoire naturelle est déménagée dans un autre bâtiment et devient un musée distinct du Maximilianmuseum. En 1909, le musée passe sous administration municipale.

Bâtiments historiques

Le Musée Maximilien est situé dans le centre-ville d'Augsbourg sur la Philippine-Welser-Straße. Il s'ouvre sur la Fuggerplatz, où se trouve l'entrée et l'accueil du musée.

À sa fondation, le musée occupe une maison patricienne du XVe siècle, qui a abrité un orphelinat protestant de 1706 à 1853. En 1991, il est agrandi d'une nouvelle aile, également aménagée dans une ancienne maison patricienne du XVe siècle.

Autour de l'an 2000, un vaste chantier de restauration des bâtiments est engagée : la cour intérieure est couverte d'une verrière. Le musée rénové est inauguré en 2006 et présente une scénographie entièrement renouvelée.

Parcours permanent
Le musée s'étend sur trois étages et est divisé en plusieurs expositions permanentes thématiques, reflets de la diversité des collections.

La cour intérieur abrite les statues originales des fontaines d'Augsbourg, sculptées par Adrian de Vries et Hubert Gerhard.

Collections

Münzsammlung (chambre des modèles)
L'un des ensembles les plus remarquables du musée est la collection de modèles constituée par la ville depuis la Renaissance. Elle comprend des maquettes des bâtiments planifiés, construits ou démolis par la municipalité, mais également des maquettes techniques des équipements hydrauliques permettant l'approvisionnement d'Augsbourg en eau. Jusqu'à la Seconde Guerre mondiale, cette collection était conservée dans une pièce dédiée à l'hôtel de ville. Sa mise à l'abri a permis d'éviter sa destruction pendant les bombardements alliés.

Monnaies et médailles
La collection comprend environ 1000 pièces médiévales, 2000 pièces d'Augsbourg et 2000 pièces d'autres villes et États, ainsi qu'environ 5000 médailles.

Liens externes

 Site des musées d'Augsbourg

Augsbourg
Musée en Bavière

Maximilian-Museum


Casa Municipală (numită inițial Casa reprezentativă principală a orașului Praga) (în ) este una dintre cele mai faimoase clădiri art nouveau din Praga și este situată în Piața Republicii (nr. 5), în apropiere de Turnul Pulberăriei și vizavi de casa U Hybernů. Ea servește în principal în scopuri ceremoniale și de reprezentare oficială.

Istoric

În locul unde se află astăzi Casa Municipală s-a aflat mai demult reședința regilor cehi, Curtea Regală. Acest complex a fost construit în jurul anului 1380 de către regele Venceslau al IV-lea ca reședință regală, îndeplinind această funcționalitate în anii 1383–1484. În afară de palat, el includea casele curtenilor, băi termane și o grădină. După Venceslau al IV-lea, au locuit aici fratele său vitreg, Sigismund de Luxemburg, ginerele acestuia, Albert al II-lea Habsburg, Ladislau Postumul, George de Poděbrady și Vladislav Jagello, care s-a mutat din Orașul Vechi înapoi în Cetatea Pragăi. Complexul regal a fost abandonat după 1485.

Până astăzi s-a mai păstrat din Palatul Regal doar numele străzii adiacente Královodvorská și un pasaj de trecere între Casa Municipală și Turnul Pulberăriei către strada Celetná. Procesiunea de încoronare a regilor cehi pornea de la Palatul Regal, iar zona în care se află astăzi Casa Municipală era, de fapt, începutul așa-numitului Drum Regal. Complexul a fost folosit mai târziu în diferite scopuri, fiind transformat în seminar teologic, iar în apropiere s-a construit biserica Sf. Adalbert (Sf. Vojtěch). În anii 1902 - 1903 toate clădirile acestui complex, inclusiv biserica, au fost demolate.

Casa Municipală a intrat de două ori în istoria statului cehoslovac: aici a fost proclamată la 28 octombrie 1918 independența Cehoslovaciei și tot aici, în timpul Revoluției de Catifea din noiembrie 1989, a avut loc prima întâlnire a guvernului comunist cu reprezentanții Forumului Civic condus de Václav Havel. Casa a suferit ample lucrări de renovare în anii 1994–1997.

Arhitectură

Casa Municipală a fost construită în anii 1905–1912, în urma unui concurs de proiecte, după planurile arhitecților Antonín Balšánek și Osvald Polívka. Clădirea a fost construită într-un stil arhitectonic ce face trecerea de la istoricism la Art Nouveau, iar exteriorul este decorat cu artă alegorică și stuc. Cele două aripi ale clădirii sunt unite într-un unghi ascuțit.

Fațada aflată la intersecția celor două corpuri conține portalul de intrare și deasupra sa un balcon, înfrumusețat de un arc mare, semicircular, cu un citat al lui Svatopluk Čech despre gloria orașului Praga. În arcul semicircular se află un mozaic semicircular intitulat Omagiu Pragăi, ce a fost realizat și asamblat de Karel Špillar. De o parte și de alta a cupolei se află două grupuri statuare alegorice realizate de Ladislav Šaloun, ce reprezintă Degenerarea poporului și Reînvierea poporului. Sala Smetana servește ca sală de concerte și sală de bal. Ea are o cupolă din sticlă.

Clădirea a fost decorată cu opere de artă realizate de cei mai mari pictori și sculptori cehi de la începutul secolului al XX-lea: Mikoláš Aleš, Max Švabinský, František Ženíšek, Ladislav Šaloun, Karel Novák, Josef Mařatka, Josef Václav Myslbek, Alfons Mucha și Jan Preisler.

Interior
Interiorul său conține mai multe săli, dintre care cea mai mare este Sala Smetana folosită ca o sală de concerte pentru aproximativ 1200 de auditori; ea găzduiește în principal concert ale Orchestrei Simfonice din Praga Praga FOK, apoi festivalul Primăvara de la Praga, concerte de orgă etc. Celelalte săli sunt sala Grégrův, sala Sladkovského și salonul Primarului.

Clădirea este folosită astăzi ca sală de concerte și sală de bal, aici fiind organizate, de asemenea, expoziții și alte evenimente social-culturale. Multe încăperi ale clădirii sunt închise publicului, putând fi vizitate doar în cadrul unor tururi cu ghid.

La parter și la subsol există mai multe restaurante și cafenele. Aproape de intrarea principală se află Centrul de informații despre trafic.

Clădiri importante aflate în vecinătate
În apropierea Casei Municipale sunt situate alte obiective importante:
 Casa U Hybernů cu Teatrul Hybernia
 Palatul Věžníkovský (azi hotelul Kempinski)
 Palatul Swéerts-Šporkův
 Palatulul Losyů de Losinthal (Casa Poporului)
 Gara Masaryk

Imagine

Referințe

Legături externe

 Site oficial

Praga
Art Nouveau

Casa Municipală din Praga


Paolo Del Buono (né le  à Florence et mort en  en Pologne) est un physicien italien.

Biographie
Paolo Del Buono naît à Florence en 1625, d'une famille distingué. Il se rend célèbre par son génie inventif et son application aux mathématiques. Disciple de Galilée, il s'attache surtout à étendre les découvertes que son maître avait faites dans l'hydrostatique. Il invente l'appareil employé pour démontrer l'incompressibilité de l'eau, dont l'Accademia del Cimento publie les premières expériences. Il s'occupe beaucoup aussi du procédé employé par les Égyptiens pour faire éclore les œufs par une chaleur artificielle ; il y réussit, mais Réaumur a donné pour cet objet des procédés perfectionnés. Del Buono est appelé à Vienne par l'empereur Léopold pour être président de la Monnaie, et y meurt à l'âge de 55 ans. Son frère, Candido del Buono, né en 1618, s'occupait aussi de physique et inventa un aréomètre et une machine pour mesurer les vapeurs. Il mourut en 1670.

Bibliographie

Liens externes
 Museo Galileo: Paolo Del Buono

Naissance en octobre 1625
Naissance à Florence
Décès en 1662
Décès en Pologne
Physicien italien

Paolo Del Buono


În medicină, un stent este un tub de  metal sau de plastic introdus în lumenul unui recipient anatomic sau o conductă pentru a menține culoarul deschis, și stenting este plasarea unui stent. Există o mare varietate de stenturi folosite pentru diferite scopuri, de la stenturi extensibile coronariene, vasculare și biliare, până la  stenturi din plastic simplu folosite pentru a permite fluxul de urină între rinichi și vezica urinară. "Stent" este, de asemenea, utilizat ca un verb pentru a descrie plasarea unui astfel de dispozitiv, în special în cazul unei boli cum ar fi ateroscleroza, care produce o structură patologic redusă, cum ar fi o arteră.

Un stent este diferențiat de un șunt. Un șunt este un tub care conectează două părți ale corpului care anterior nu aveau legătură, pentru a permite lichidului să curgă între ele. Stenturile și șunturile pot fi realizate din materiale similare, dar efectuează două sarcini diferite.

Note

Legături externe

 Stent Coronarian
 Consumul De Droguri Elutie — Angioplastie.Org
 Cardiovasculare și Radiologice Intervenționale Societate din Europa
 Cardiovascular Forum
 Stent for Life

Biotehnologie
Echipament medical
Proceduri chirurgicale
Implanturi (medicină)

Stent


Luis Eduardo Arrieta (n 17 de julio de 1914 en  en Concordia, Entre Ríos - f. el 9 de julio de 1972, en Argentina) fue un futbolista argentino, que jugaba como delantero. Se destacó entre los años 1939 y 1944, jugando para el Club Atlético Lanús. En ese período convirtió 120 goles, cifra que lo consagró entonces como el máximo goleador de la historia granate, hasta ser superado por José Sand en el año 2019.

Trayectoria
Fue el máximo goleador del campeonato de 1943, con 23 anotaciones, junto con Ángel Labruna (River Plate) y Raúl Frutos (Platense). Tuvo numerosas actuaciones destacadas, donde marcó tres o más goles. Le marcó cinco goles a dos equipos, a Ferro Carril Oeste en 1939 y a Estudiantes de La Plata en 1940, en dos partidos que terminaron en goleadas históricas (9-1 y 8-3 respectivamente). Convirtió además los tres goles de Lanús en un triunfo histórico 3-0 frente a River Plate en el Monumental, que tuvo lugar en 1943.

Llegó proveniente del Club Libertad de Concordia, a préstamo por dieciocho meses con opción a compra (de la que Lanús haría uso). Pronto demostró su capacidad goleadora, siendo convocado para la selección nacional ya en 1939 para disputar la Copa Rosa Chevallier Boutell, y en 1940 para la Copa Roca.

En 1945, el jugador no llegó a un acuerdo económico con la dirigencia granate y fue transferido a Ferro Carril Oeste a fines del mes de marzo. Volvería a Lanús un año más tarde, para entrenar al equipo de reserva.

Arrieta falleció en 1972, y en junio de 2011 se le realizó un homenaje en el club Lanús, que contó con la presencia de su hija.

Referencias

Bibliografía
 Bova, Néstor, 96 años de fútbol granate, Buenos Aires, 2011, ISBN: 978-987-275-270-5

Futbolistas de Concordia (Argentina)
Futbolistas del Club Atlético Lanús
Goleadores de la Primera División de Argentina
Nacidos en Concordia (Argentina)

Luis Arrieta (futbolista)


හිත එක විදියකට තියා ගන්න බැරි වෙන තරමට රෝග ලක්ෂණ පෙන්නුම් කරන පීනස අපෙන් සහනය තුරන් කර දවල් කාලය එකම වේදනාවක් බවටත් රාත්‍රී කාලය අසහනයක් බවටත් පත් කරනවා. ඇතැම් විට බෙහෙත් කළත් අහන්නේ නැහැ. සමහර අයට හොඳ වෙලා වගේ පෙන්නලා ආයෙත් මතු වෙනවා. ඇයි මෙහෙම වෙන්නේ? මේක අපේ පැවැත්ම කල්ක්‍රියාව පිළිබද ගැටළුවක්. අප ප්‍රිය කරන ආහාර නිතර ගන්නා විට යම් යම් වෙනස් කම් ශරීරයේ වෙනවා. වාතය, පිත, සෙම හෝ මේ දෙකක් හෝ තුනම හෝ අසමතුලිත වෙන්නට ඒක හේතු වෙන්න පුළුවන්. නිදා ගන්නා ප්‍රමාණය, දවල් නිදා ගන්නේ ද යන්න, විශේෂයෙන් පෙරවරුවේ නිදා ගන්නේ නම්, රෑ නිදි නොලබා සිටින්නේ නම්, විශේෂයෙන් මධ්‍යම රාත්‍රීයට පසු නිදි මරනවා නම්, අවේලාවේ දිය නානවා නම්, අධික ලෙස ආතතියක් ඇති වන විදියට දුක් වෙනවා නම්, වේදනාකාරී ලෙස අධ්‍යාපන කටයුතු වල නියැලෙනවා නම්, විසඳ ගන්න බැරි ප්‍රශ්න නිසා කල්පනාව එක අතකට ඇදී යනවා නම්, අධික ලෙස ව්‍යායාම කරමින් ශරීරයට දුක් දෙනවා නම්, නිවැරදි ගුරුවරයෙක් නොමැතිව අත්තනෝමතික ලෙස භාවනා කරමින් සිතට වද දෙනවා නම්, අධික ලෙස මෛථූන සේවනය කරනවා නම්, උත්තේජක ඖෂධ (ගංජා, අබිං, මද්‍යසාර) මාත්‍රාව ඉක්මවා ගන්නවා නම්, අපිරිසිඳු පරිසරයක වැඩි වේලාවක් ගත කරන්නට වෙලා නම්, අධික ලෙස ආත්මාර්ථකාමීව සිත් විකෘති බවට පත් වෙලා නම්, අපට මේ රෝග වැළඳෙන්නට ඇති ඉඩකඩ වැඩියි.

කොහොමද සුවපත් භාවය සහනය ළඟා කර ගන්නේ. ඉහතින් කියාපු හේතු අතරින් තමන්ට අදාළ "හේතු" හඳුනා ගෙන ආපස්සට හරවන එක තමයි නියම ක්‍රියා මාර්ගය. ඒක දන්නේ තමන් විතරයි. වෙදැදුරාට කළ හැක්කේ රෝග ලක්ෂණ නිරීක්ෂණය කරලා ඔබගේ පැවැත්ම කොයි වගේ එකක්ද කියලා සොයලා තහවුරු කර ගැනීම පමණයි. මම මේ ටික සඳහන් කළේ බෙහෙත් අහන්නේ නැති රෝගීන් ගැන හිතලා. කාටත් පොදුවේ දහ අට පීනසෙන් කොයික වැළඳිලා තිබුණත් ඒක සුව කර ගන්න උපකාරී වන තෙලක් සිඳ ගන්න ක්‍රමය කියා දෙන්නම්.

ඕනැ කරන ඖෂධ වර්ග:

රතු ළූණු කිලෝ 1 ක්

තල තෙල් බෝතල 1 ½ ක්

අමු ඉඟුරු ග්‍රෑම් 20 ක් (කළං 4 ක්)

පෙරුංකායම් ග්‍රෑම් 20 ක්

කලුදුරු ග්‍රෑම් 20 ක්

ගම්මිරිස් ග්‍රෑම් 20 ක්

කරාබු නැටි ග්‍රෑම් 20 ක්

සූදුරු ග්‍රෑම් 20 ක්

තිප්පිලි ග්‍රෑම් 20 ක්

වසාවාසි ග්‍රෑම් 20 ක්

වැල්මී ග්‍රෑම් 20 ක්

හදන්නේ මෙහෙමයි:

රතුළූණු හොඳින් සෝදා සුද්ධ කර හීනියට ලියා ගන්න. ඒවා වංගෙඩියක හෝ බ්ලෙන්ඩරයක බහා කොටා ගන්න අතර වතුර ස්වල්පය බැගින් එකතු කරමින් යුෂ බෝතල් එක හමාරක් (1 ½) වන තරමට හදා ගන්න. යුෂ ටික පෙරා ගත්තාම ඇති. යුෂ බෝතල් එක හමාර හදා ගන්න රතුළූණු කිලෝ එකට වතුර බෝතල 1 ¼ ක් විතර එකතු කරන්න වෙනවා. ප්‍රධාන ඔසු දෙවර්ගය රතුළූණු සහ තල තෙල් බව පැහැදිලිනේ. අනෙක් වර්ග ටිකත් වෙන වෙනම සෝදා ගන්න. පළමුව වැල්මී ටික අඹරා ගන්න. වතුර යම්තමින් එකතු කරලා කල්කය වගේ හදා ගන්න. ඊට පසුව කලුදුරු, කරාබුනැටි, සූදුරු, වසාවාසි, ටික අර විදියටම යම්තමින් වතුර එක් කරමින් කල්කය වන තරමට අඹරා ගන්න. ඊට පසුව, අමු ඉඟුරු, තිප්පිලි යන දෙක අඹරා ගන්න. අර වගේම කල්කය හදා ගන්න. දැන් ඒ වර්ග ඔක්කොම එකට ගෙන තනි කල්කයක් වෙන විදියට නැවත අඹරන්න. බෙහෙත් ගලක් හෝ මිරිස් ගලක් පාවිච්චි කරන එක සුදුසුයි. ඒ පහසුකම් නැති නම් බ්ලෙන්ඩරය පාවිච්චි කළාට කමක් නැහැ. දැන් තෙල සිඳින්න සූදානම්. ලොකු ඇතිලියක් ගෙන සෝදා ලිප තබා ඒකට රතුළූණු යුෂ එකතු කරන්න. ඒ එක්කම තල තෙල් එකතු කර කලතන්න. දැන් හදාගත්තු කල්කය තෙලට එකතු කර කලවම් කරන්න. කල්කය දිය වුණාට පස්සේ ලිපට ගින්දර දාන්න. තෙලුයි වතුරයි කලවම් වෙන්නේ නැහැ කියලා ඔබ දන්නවානේ. තෙල බිඳිති වලට කැඩිලා තමයි මේ මිශ්‍රණය හැදිලා තියෙන්නේ. මේ කෂාය හින්දන්න ඕනා වතුර ඔක්කොම හිඳිලා යනකම්. හින්ඳන අතරතුර කලතන්න එපා. මද ගින්නේ හින්ඳන්න. වතුර ඔක්කොම හිඳුණාට පසුව පෙරා කල් තබා ගැනීමට සුදුසු බඳුනකට අසුරන්න.

පාවිච්චි කරන ක්‍රමය:

සතියේ ඔබට විවේකම දවස තෝරා ගෙන පෙරවරු 9 ට පමණ තෙල් මේස හැන්දක් පමණ නස්න කරන්න. ඒ කියන්නේ තෙල් ටිකක් පීරිසියකට දාගෙන ඇඟිලි තුඩු අගින් තෙල් ස්වල්පය බැගින් ගෙන නාසයට උරන්න. ඔක්කොම ජාති දැවිල්ල ජාති බව අමුතුවෙන් කියන්න ඕනේ නැහැනේ. ටිකක් දැවිල්ලයි. කිවිසුම් යයි. පැය බාගයක් පමණ ගත කළාම ඇති. හොඳට නාසට වැදුණ බව තේරෙන විට ඇල්වතුර නාන්න. දෙවරක් මුත්‍රා යනකම් නාන්න. මේක සතියකට එක් වරක් කළාම ඇති. නා අවසන් වූ පසුව ඒ තෙලම හිසේ ගාන්න. සතියේ දින හතම පෙරවරුවේ යහමින් නාන්න. නෑමෙන් පසුව හිසේ තෙල් ගාන්න. මෙච්චර නොවෙයි ප්‍රතිකාරය. තව තියෙනවා. තමන්ට නොගැලපෙන කෑම බීම නොගෙන ඉන්න. කල්ක්‍රියාව හදා ගන්න, ඔබනේ දන්නේ ඔබේ හැසිරීම. එය පාලනය කර ගන්න. හිතේ සහනය වැඩි කර ගන්නා ක්‍රමයකට හිතන්න පුරුදු වෙන්න. පරාර්ථකාමී වෙලා තමන්ගේ පවුලේ අයට, නෑයන්ට, මිතුරන්ට හැකි පමණ උපකාර කරන්න. මිනිසාට සේවය කරන්න මාර්ගයක් හොයා ගන්න. කරුණාවෙන් අනිත් අයගේ ප්‍රශ්න දිහා බලලා හැකි ලෙසකින් උපකාර කරන්න. එවිට සිතේ සහනය වැඩි වෙනවා. පසු තැවීම පහ වෙනකම් වැඩ යොදා ගන්න. සති තුනක් පමණ යනවිට ගුණයක් දැනෙන්නේ නැතිනම් ඔබේ පැවැත්මේ වරදක් ඇති බව වටහා ගන්න. වරද හදා ගැනීමේ හැකියාව ඇත්තේ ඔබටමයි.

සටහන: මේ තෛලය දේශීය වෙදැදුරුතුමෙකුගේ අත් පොතකින් ලබා ගත් එකක්.

පීනස් තෙලක්


خلي بالك من زوزو فيلم مصري أُصدر عام 1972 من تأليف صلاح جاهين وإخراج حسن الإمام ومن بطولة سعاد حسني وحسين فهمي وتحية كاريوكا وسمير غانم. الفيلم حقق رقمًا قياسيًا في الإيرادات حيث ان مدة عرضه داخل دور السينما في مصر استمرت لمدة عام كامل. الفيلم ضمن قائمة أفضل مئة فيلم في تاريخ السينما المصرية.

القصة
زينب أو كما يلقبها الجميع زوزو، ابنة الراقصة نعيمة ألماظية، فتاة تنتقل بعالمها من شارع محمد على وراقصاته إلى الجامعة، تطمح إلى التعليم وترك هذه المهنة لكنها ترتبط بقصة حب مع شاب من الطبقة الغنية، وتعيش صراعًا نفسيًا بين زينب الطالبة الجامعية والحبيبة وبين زوزو ابنة شارع محمد علي.

بطولة
 سعاد حسني في دور زوزو
 حسين فهمي في دور سعيد كامل
 تحية كاريوكا في دور نعيمة ألماظية
 سمير غانم في دور سليمان الأنكش
 نبيلة السيد في دور بيسة
 شفيق جلال في دور شلبي
 شاهيناز طه في دور نازك
 محيى اسماعيل في دور عمران
 عباس فارس في دور كامل والد سعيد
 زوزو شكيب في دور والدة نازك
 وحيد سيف في دور شرابي
 مني قطان في دور سلوي نجيب
 علي جوهر

روابط خارجية

مراجع

أفلام حسين فهمي
أفلام سعاد حسني
أفلام غنائية
أفلام مصرية إنتاج 1972
أفلام كوميدية رومانسية عقد 1970
أفلام عباس فارس
أفلام نبيلة السيد
أفلام تحية كاريوكا
أفلام سمير غانم
أفلام عن راقصات
أفلام مصطفى متولي

خلي بالك من زوزو (فيلم)


Brodolom Nade (njem. Die gescheiterte Hoffnung), izvorno More leda (njem. Das Eismeer) ili Nasukani brod na obali Greenlanda na mjesečini (Ein gescheitertes Schiff auf Grönlands Küste im Wonne-Mond), je slika romantičnog slikara Caspara Davida Friedricha iz 1823. ili 1824. godine. Izložena je u muzeju Hamburger Kunsthalle u Hamburgu u Njemačkoj.

Povijest

Caspar David Friedrich je bio jedan od prvih umjetnika koji je slikao osobite zimske pejzaže u kojima je zemlja potpuno pokrivena snijegom i ledom. Njegovi zimski pejzaži su svečani i prema povjesničaru Hermanu Benkenu, on je slikao zimske pejzaže u kojima ljudska noga nije još kročila.
Teško se može negirati utjecaj jednog traumatičnog događaja u djetinjstvu Friedricha na podsvjesno formiranje njegovog mračnog temperamenta i izbor "ledenih" tema u slikarstvu. Kao trinaestogodišnjeg dječaka za vrijeme klizanja na ledu spasio ga je od utapanja mlađi brat Christoph, koji se malo kasnije utopio u ledenoj vodi na njegove oči.

Sliku je naručio kolekcionar Johann Gottlob von Quandt itrebala je činiti par sa slikom Južna priroda u svom obilju i veličanstvenoj raskoši, koju je naslikao Johann Martin von Rohden.
Inspiracija za sliku Brodolom Nade je izvješće o jednom određenom događaju, kome je umjetnik dao simbolično značenje. To je nesretan događaj tijekom polarne ekspedicije Williama Edwarda Parryja u Sjeverozapadni prolaz od 1819. do 1820. godine. Na slici je vidljiva krma broda na kojoj je jedva vidljiv naziv broda, HMS Griper, jedan od dva broda koja su sudjelovala u ekspediciji.

Za sliku Friedrich je izradio brojne crteže i skice u ulju leda na rijeci Elbi, blizu Dresdena. Slika Brodolom Nade je bez sumnje jedno od remek-djela Caspara Davida Friedricha. Ipak, ova slika je naišla na nerazumijevanje i osporavanje i ostala neprodana skoro do njegove smrti, 1840. godine. No, danas je ona simbol ljudskih težnji koje lomi ogromna hladna ravnodušnost suvremenog svijeta i surove prirodne sile.

Slika je snažno utjecala na brojne romantičarske slikare, ali moderne kao što je Totes Meer (njem. za "Mrtvo more") koje je naslikao Paul Nash 1941. god.

Odlike

Na slici je prikazana sumorna tema brodoloma u ledenom Arktičkom oceanu. Tema slike je prožeta nenadmašnim dramatičnim intenzitetom i doima se kao da se brodolom upravo dogodio. Ogromni visoki šiljci ledenih santi su u pozadini, dok velike sante leda okružuju i potpuno okivaju ostatke drvenog broda. Dijelovi popucalih jarbola koji leže među piramidama leda pretvaraju se u prazninu, a s blijedoplavim nebom stvara snažan simbol života kojega je slomila sudbina i sile prirode. Sve je hladno, mrtvo, a sunce sja i osvjetljava slomljene nade čovjeka. Nagomilane ledene sante su prikazane kao neka vrsta ogromnog kamenog spomenika čovjekovog poraza kojega je sagradila sama priroda. Tu nema ni traga od obojene pare - i sam zrak izgleda kao da je zaleđen - niti ikakvog subjektivnog rukopisa. Kroz bojom pokrivenu površinu, gleda se pravo u stvarnost koja izgleda stvorena bez umjetnikova sudjelovanja. Ova tehnika, bezlična i pretjerano brižljiva, svojstvena je njemačkom slikarstvu.

Izvori

 Wieland Schmied, Caspar David Friedrich, 1992., Koln: DuMont
 Russell A. Potter, Arctic Spectacles: The Frozen North in Visual Culture, 1818-1875 (Seattle: University of Washington Press, 2007.), str. 57. – 59.

Romantičarske slike
Slike iz 1820-ih

Brodolom Nade


Jak = Jaktorowo; Kol = Kolmar; Lin = Lindenwerder; Mar = Margonin; Sam (S) = Samotschin (town); Sam (L) = Samotschin (rural area)
KM=www.KartenMeister.com entry; MQ=www.MapQuest.com map.
Note: Town name spelling varied, especially whether German names were one word or two; the letters "C" and "K", "I" and "J" were often swapped.
Population data may be inaccurate (see German census of 1895).

External links
Szamocin (official site, Polish & German only) https://web.archive.org/web/20080111035809/http://www.szamocin.umig.gov.pl/

This article is part of the project Wikipedia:WikiProject Prussian Standesamter. Please refer to the project page, before making changes.

Civil registration offices in the Province of Posen

Standesamt Samotschin


أبو بكر يونس جابر (1940 - 20 أكتوبر 2011)، القائد العام للقوات المسلحة الليبية ووزير الدفاع الليبي السابق، أحد أعضاء مجلس قيادة ثورة الفاتح  في ليبيا برئاسة العقيد معمر القذافي، تولى منصب «أمانة اللجنة العامة المؤقتة للدفاع» والذي شغله منذ العام 1970 حتى اندلاع ثورة 17 فبراير.

حياته

طفولته وتعليمه
ولد في بلدة جالو سنة 1940،ينحدر من قبيلة المجابرة بوسط ليبيا. درس تعليمه الابتدائي في جالو ثم انتقل إلى الأبيار. ودرس التعليم الإعدادي بدرنة ليحصل على الشهادة الإعدادية، التحق بعد ذلك بالتعليم الثانوي دون أن يتمه إذ التحق بالكلية الحربية.

الخدمة العسكرية
بعد تخرجه من الكلية الحربية، عين ملازم ثان في قسم الصيانة في معسكر الهضبة الخضراء. وأوفد في دورة تدريببية إلى إنجلترا عام 1968. وفي العام التالي ارتقى إلى رتبة نقيب. ثم شارك في انقلاب 1969 في ليبيا، لتتم ترقيته في يناير 1970 إلى رتبة مقدم ثم عُيّن رئيسا لقيادة الأركان. وفي عام 1976 رقي من جديد إلى رتبة عقيد وأِسندت إليه القيادة العامة للقوات المسلحة الليبية. وفي بداية الثمانينات رقي إلى رتبة عميد ثم إلى لواء ثم إلى فريق. وقد قُتل على يد طائرات الناتو بمدينة سرت في 20 أكتوبر 2011 م .

السياسة
أشرف على اتفاقيات ثنائية مع بلدان اشتراكية سابقة بأوروبا الشرقية، وكان يتحرك آنذاك بوصفه القائد العام للقوات المسلحة الليبية. وهو يحظى بثقة الزعيم الليبي معمر القذافي.

ذُكرت بعض التقارير الصحفية أنه وُضع قيد الإقامة الجبرية أو قد يكون قد تعرض للتصفية في 20-2-2011  لرفضه تنفيذ أوامر الزعيم الليبي معمر القذافي باستخدام الجيش لقمع الاحتجاجات الشعبية كما نشرت صحف عربية يوم 20-5-2011 م أخبار تفيد إن معمر القذافي قتل وزير دفاعه الفريق أول أبو بكر يونس جابر داخل مكتبه رميا بالرصاص على خلفية انتقاد الأخير لطريقة التعامل مع المعارضة الليبية، لكن تبين إن هذا الخبر عارى عن الصحة تماما.

مقتله
قُتل أبو بكر يونس جابر في مدينة سرت خلال مواجهة مسلحة مع قوات المعارضة الليبية المدعومة بقوات و طيران حلف الناتو داخل مدينة سرت يوم الخميس 20 أكتوبر لعام 2011 م، والتي أسفرت عن أسر الزعيم الليبي معمر القذافي و نجله المعتصم بالله في نفس اليوم ومن ثم قتلهما. يذكر أن جثمان أبو بكر يونس قد عُثر عليه في مستشفى في مدينة سرت وتم التعرف عليه، تم نقل الجثامين إلى مدينة مصراتة و دفنهم في مكان مجهول.

الأوسمة

 قلادة الجمهورية المصرية 1969.
 نجمة الشرف - مصر 1974.
 درع الوفاء - إتحاد القبائل الليبية 2020.

مراجع

أشخاص قتلوا في الحرب الأهلية الليبية (2011)
أشخاص من شعبية الواحات
أفراد عسكريون ليبيون قتلوا في عمليات قتالية
جرائم قتل في إفريقيا 2011
جنرالات ليبيون
مواليد 1940
مواليد 1952
مواليد في جالو
وزراء دفاع ليبيا
وفيات 1432 هـ
وفيات 2011
وفيات في سرت

أبو بكر يونس


Sveta Perpetua i Felicita (latinski: Perpetua et Felicitas) bile su kršćanske mučenice iz 3. stoljeća.

Vibia Perpetua bila je svježe udana, obrazovana plemkinja, za koju se kaže da je u vrijeme svoje smrti imala 22 godine, i majka dojenčeta koje je dojila. Felicita je bila robinja zatvorena s njom i u to vrijeme trudna. One su zajedno s drugima pogubljene u Kartagi u rimskoj afričkoj provinciji.

Perpetua je zapisala događanja u svom dnevniku "Muka svete Perpetue i Felicite". To je jedan od najstarijih kršćanskih tekstova. Prema njenom dnevniku, rob po imenu Revocatus, njegova prijateljica ropkinja Felicita, dva slobodna čovjeka Saturninus i Secundulus te Perpetua, bili su katekumeni - to jest kršćani poučeni vjerom, ali još nisu kršteni. Uhićeni su i pogubljeni za vrijeme vojnih igri u čast rođendana rimskoga cara Septimija Severa. Ovoj skupini pridružen je čovjek po imenu Saturus, koji je dobrovoljno otišao pred suca i proglasio se kršćaninom. Perpetuina pripovijest u prvom licu objavljena je postumno kao dio njenoga dnevnika.

U Kartagi je kasnije podignuta bazilika nad grobnicom mučenika, Bazilika Maiorum, gdje je pronađen drevni natpis s imenima Perpetue i Felicite.

Sveta Felicita i Perpetua među mučenicima su, koji se imenom spominju u rimskom kanonu mise.

Blagdan svete Perpetue i Felicite, 7. ožujka, slavio se i izvan Afrike i upisan je u Filokalijanski kalendar, kalendar mučenika iz 4. stoljeća koji se javno štuju u Rimu. Kad je blagdan svetog Tome Akvinskog bio ubačen u Rimski kalendar, za proslavu istog dana, dvije afričke svetice samo su se spominjale. Takvo je stanje bilo u Tridentinskom kalendaru koji je uspostavio papa Pio V., a ostalo je tako sve do godine 1908., kada je papa Pio X. datum njihovog obilježavanja prenio na 6. ožujka. U reviziji Općeg rimskog kalendara 1969. godine blagdan svetog Tome Akvinskog pomaknut je, a svetkovine svete Perpetue i Felicite vraćen na njihov tradicionalni datum 7. ožujka.

Izvori

Sveci

Perpetua i Felicita


An Epidendrum loejtnantii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eric Hágsater ngan Dodson. An Epidendrum loejtnantii in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum loejtnantii


Legile care afectează persoanele LGBT variază mult de la o regiune la alta, de la drepturi civile asemenea majorității în America și vestul Europei, la pedepse cu închisoarea sau moartea în țările islamice din Africa de Nord și Peninsula Arabică.

Drepturile LGBT sunt considerate drepturi ale omului de către Amnesty International și Organizația Națiunilor Unite. Legile privind drepturile LGBT includ, dar nu se limitează la, următoarele:
 permisiunea bărbaților homosexuali de a dona sânge;
 recunoașterea prin lege a relațiilor între persoane de același sex (prin căsătorie sau uniuni similare);
 permisiunea adopției din partea cuplurilor de același sex;
 recunoașterea familiilor LGBT;
 legi pentru protecția copiilor și studenților LGBT de discriminare și bullying;
 legi anti-discriminare la angajare și în obținerea unei locuințe;
 legi privind infracțiunile motivate de ură;
 legi privind egalizarea vârstei de consimțământ;
 accesul egal la tehnologia de reproducere asistată;
 accesul la operație de schimbare a sexului și terapie de substituție hormonală;
 recunoașterea legală și adaptarea la noul gen;
 legi privind orientarea sexuală și înrolarea în armată;
 legi privind libertatea de întrunire și exprimare.

Recunoașterea cuplurilor de același sex
Până în 2022, 34 de țări au legalizat căsătoriile între persoane de același sex pe întreg teritoriul lor:

  (2006)
  (2023)
  (2010)
  (2017)
  (2019)
  (2003)
  (2013)
  (2005)
  (2022)
  (2016)
  (2020)
  (2022)
  (2012)
  (2019)
  (2022)
  (2017)
  (2013)
  (2017)
  (2015)
  (2010)
  (2015)
  (2017)
  (2020)
  (2022)
  (2009)
  (2013)
  (2001)
  (2010)
  (2022)
  (2005)
  (2015)
  (2009)
  (2019)
  (2013)

De asemenea, 12 teritorii dependente au legalizat căsătoriile gay pe întreg teritoriul lor:

  (2014)
  (2016)
  (2016)
  (2015)
  (2017)
  (2016)
  (2017)
  (2015)
  (2015)
  (2015)
  (2015)
  (2017)

Unele țări oferă cuplurilor de același sex posibilitatea contractării uniunilor civile similare căsătoriei. În Armenia, Estonia și Israel, deși nu se efectuează căsătorii, căsătoriile gay încheiate în străinătate sunt recunoscute prin lege.

Legi împotriva homosexualității
În noiembrie 2022, 66 de țări precum și patru jurisdicții sub-naționale aveau legi care incriminează homosexualitatea, cele mai multe dintre ele fiind situate în Asia și Africa. În 2006, numărul acestora era de 92. Mai mult, în opt țări actele homosexuale sunt pedepsite cu moartea:
 : Cu toate că pedeapsa maximă pentru homosexualitate este execuția, guvernul tinde să aplice alte pedepse (amenzi, încarcerare sau biciuire), cu excepția cazurilor în care homosexualii au recuzat autoritatea statului prin implicarea în mișcări sociale LGBT.

  (la a patra condamnare)

  Anumite state din nordul Nigeriei unde se aplică Șaria: Bauchi, Borno, Gombe, Jigawa, Kaduna, Kano, Katsina, Kebbi, Niger, Sokoto, Yobe și Zamfara.

  Anumite regiuni din centrul și sud-vestul Somaliei

Țările în care actele homosexuale sunt incriminate, dar nu pedepsite cu moartea includ:

  Fâșia Gaza sub Autoritatea Națională Palestiniană

  (pedeapsa capitală în unele state)

  (în regiunile controlate de organizația teroristă Stat Islamic homosexualii sunt executați)

  (pedeapsa capitală în unele regiuni)

Afganistanul, unde astfel de acte rămân pedepsite cu amenzi și închisoare, a renunțat la pedeapsa cu moartea după căderea regimului taliban în 2001, care a mandatat-o din 1996. India a incriminat homosexualitatea până pe 2 iunie 2009, când Curtea Supremă din Delhi a declarat secțiunea 377 a Codului Penal indian invalid. Cu toate acestea, India a interzis din nou actele homosexuale pe 11 decembrie 2013, acestea putând fi pedepsite în cazurile grave cu închisoare pe viață. Jamaica are unele dintre cele mai dure legi împotriva sodomiei din lume, actele homosexuale fiind pedepsite cu 10 ani de închisoare.

Pe de altă parte, în ultimii ani, numeroase țări au abolit legile împotriva sodomiei, dezincriminând astfel homosexualitatea: Fiji în 2010, Lesotho și São Tomé și Príncipe în 2012, Liban, Ciprul de Nord și Palau în 2014, Mozambic în 2015, Seychelles, Nauru și Belize în 2016, Trinidad și Tobago si India în 2018, Angola și Botswana în 2019, Bhutan în 2021, Antigua și Barbuda și Sfântul Cristofor și Nevis în 2022.

După țară

Africa

Uniunea Africană

Africa de Nord

Africa de Vest

Africa Centrală

Africa de Sud-Est

Cornul Africii

Africa Insulară

Africa de Sud

Americi

America de Nord

America Centrală

Caraibe

America de Sud

Asia

Asia Centrală

Eurasia

Asia de Vest

Asia de Sud

Asia de Est

Asia de Sud-Est

Europa

Uniunea Europeană

Europa Centrală

Europa de Est

Europa de Nord

Europa de Sud

Europa de Vest

Oceania

Australasia

Melanezia

Micronezia

Polinezia

Note

Surse

LGBT
Sexualitate și societate

Drepturile LGBT în lume


An Fimbristylis lawiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johann Otto Boeckeler, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johannes Hendrikus Kern. An Fimbristylis lawiana in nahilalakip ha genus nga Fimbristylis, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fimbristylis

Fimbristylis lawiana


Un encuentro (An Encounter, en inglés) es un cuento del escritor irlandés James Joyce. Es el segundo de Dublineses, una colección publicada en 1914.

Trama
El protagonista del cuento es un niño –el narrador– quien, en sus aburridos días, juega con sus compañeros a indios y vaqueros, unas aventuras con personajes y en escenarios remotos que "por lo menos, abrían puertas de escape". Para el protagonista también las novelas policíacas resultan atractivas, y dice de ellas que circulan en secreto en la escuela.

Sin embargo, en las palabras del narrador, esa "guerrita vespertina se volvió finalmente tan aburrida para mí como la rutina de la escuela por la mañana, porque lo que yo deseaba era correr verdaderas aventuras. Pero las aventuras verdaderas, pensé, no le ocurren jamás a los que se quedan en casa: hay que salir a buscarlas en tierras lejanas".

El episodio gira en torno a un paseo que el protagonista y su amigo Mahony realizan un día que se ausentan de la escuela y van a la playa para buscar aventuras para amenizar sus vidas. Allí se cruzando diferentes personas. Presencian importantes eventos sociales y que el narrador, en un acto de madurez, nota a través de algunos comentarios Por ejemplo, unos niños del lugar los toman por error por protestantes. El narrador también advierte que muchos otros menores llevan harapos y son muy pobres.

Hacia el final del día, un viejo se acerca al narrador y a Mahony y les transmite una extraña sensación. En un primer momento el recién conocido parece estar analizándolos y luego pasa a hablar de temas mundanos, como Walter Scott y los amores de juventud. A un cierto punto, el hombre se retira unos instantes y se implica en la historia que se masturba, antes de regresar junto al protagonista y su amigo. Luego comienza un largo monólogo sobre los azotes y otros tipos de castigo físico. Profundamente inquieto, el narrador mira a su amigo Mahony en busca de consuelo, aunque también admite que alberga sentimientos negativos hacia él.

Análisis

En el cuento no se dice explícitamente que el hombre se masturba, sino que se deja que el lector lo entienda. Esto constituye una prueba del uso por parte de Joyce del gnomon, una manera de eludir escenas que se encuentra también en otros escritos, lo cual se expone de brevemente en Retrato del artista adolescente explicando que "la ausencia es la forma más alta de presencia".

En términos generales, el cuento presenta varios escenarios de Dublín y aborda temas como los libros y los juegos de aventuras de los niños de los años 1910, la violencia entre los católicos y los protestante, la pobreza de la Irlanda de principios de , el comportamiento de hombres mayores lascivos o las formas de escolaridad que se aplicaban en ese entonces.

Enlaces externos
Ciudadseva.com "Un encuentro", texto completo.

Bibliografía
Sparknotes.com "An Encounter", resumen y análisis.

Cuentos de James Joyce
Cuentos de 1914

Un encuentro (cuento)


Kryddjurt er jurt sem er notuð fersk eða þurrkuð til að krydda mat. Nær öll krydd koma úr jurtaríkinu, en kryddjurtir eru grænar jurtir þar sem blöð eða blóm eru gjarnan notuð fersk, ólíkt þurrkuðum kryddum sem oftast eru úr berki eða fræjum. Dæmi um algengar kryddjurtir eru steinselja, kóríander, basilíka, garðablóðberg, minta og rósmarín.

Sumar kryddjurtir eru jafnframt lækningajurtir.

Kryddjurt


Cranwell's horned frog (Ceratophrys cranwelli), also called commonly the Chacoan horned frog, is a terrestrial frog in the family Ceratophryidae. The species is endemic to the dry Gran Chaco region of Argentina, Bolivia, Paraguay and Brazil. It, like other members of its genus, Ceratophrys, is commonly called the Pac-man frog, because of its resemblance to the video game character of the same name. Most adult specimens range from  long and can weigh up to .

Etymology
The specific name, cranwelli, is in honor of Argentinian herpetologist Jorge A. Cranwell.

Description

The back of C. cranwelli usually has dark green and brown coloration, although albino variants with orange and yellow coloration also exist. The dark color scheme aids in camouflaging the animal as it burrows and waits for its prey. Though generally inactive, it is an aggressive eater, and is capable of leaping for several body lengths to capture prey. It uses its sticky tongue to latch onto prey and pull it into its mouth.

Diet and behavior
Cranwell's horned frog is nocturnal and rests with its eyelids open. It is ordinarily carnivorous, feeding mostly on insects and like-sized animals, and is known to cannibalize other frogs. Large individuals have bite forces comparable to those of mammalian predators. Although it is capable of eating animals almost half its size, Cranwell's horned frog sometimes eat things larger than itself. Its bite force is able to immobilize its prey, despite its being half the size of the prey. However, due to a row a teeth along the upper jaw, it is unable to release prey from its mouth causing it to potentially die by choking.

Temperature control
At extremely high temperatures, Cranwell's horned frog enters a period of estivation, developing a thick layer of protective skin to trap moisture and aid in respiration. When estivation is complete, the frog uses its front and hind legs to help shed the protective layer. In many cases, the frog uses its jaws to help pull the skin over its back, often eating the skin in the process.

As pets
Like many Pacman frogs, Cranwell's horned frog is very popular as a pet. As such, it should be kept in a humid environment such as an aquarium with moist substrate (not gravel). It should be fed a mixed diet of gut-loaded crickets, earthworms, small mice, and feeder fish. As a rule of thumb, it should be fed every 1–2 days until the age of 18 months, at which point it should be fed once every 4–7 days.

Because of its large mouth, C. cranwelli is particularly susceptible to impaction, a condition whereby the frog's gastrointestinal tract is obstructed by a foreign body accidentally swallowed. The foreign body can be almost anything, but in Pacman frogs kept as pets, it is commonly a small rock or piece of gravel used as substrate. Impaction often leads to constipation and malnutrition, and possibly death unless treated promptly with laxatives such as the osmotic diuretic lactulose. In severe cases, the volume of feces in the intestines is so large that the lungs are obstructed and the frog's breathing is impaired. Surgery is often the only alternative in these cases, although it is rarely performed because of its typically prohibitive costs.

References

Further reading
Barrio A (1980). "Una nueva especie de Ceratophrys (Anura: Ceratophryidae) del Dominio Chaqueño". Physis, Buenos Aires 39: 21–30. (Ceratophrys cranwelli, new species). (in Spanish).

Ceratophrys
Amphibians of Argentina
Amphibians of Bolivia
Amphibians of Brazil
Amphibians of Paraguay
Amphibians described in 1980

Cranwell's horned frog


Ruska oslobodilačka vojska (рус.  Русская освободительная армия, ROA, poznata i kao Vlasovci), bila je uglavnom vojna postrojba koju su tvorili Rusi koji su se borili na strani nacističke Njemačke tijekom Drugoga svjetskog rata.

ROA je organizirao bivši general Crvene armije Andrej Vlasov, koji je težio ujedinjavanju Rusa koji su se protivili komunističkom režimu. Volonteri su uključivali sovjetske ratne zarobljenike i "bijele" iseljenike (od kojih su neki bili antikomunistički veterani ruskoga građanskog rata). 14. studenog 1944. godine ROA je službeno preimenovana u Oružane snage Narodnooslobodilačkog odbora Rusije (KONR). Ožujka i travnja 1945. godine njegove su jedinice djelovale protiv Jugoslavenske vojske u Sloveniji na području Suhe krajine.

U svibnju 1945. Vlasovci nisu poslušali Nijemce i podržali su ustanak u Pragu. Kad su se sovjetske trupe približile Pragu, vojnici ROA pokušali su pobjeći u američku okupacijsku zonu, ali većina ih je bila zarobljena i poslana u radne logore, a vođe su 1946. pogubljene.

Pogledajte više
 Ruski zaštitni korpus (u travnju 1945. formalno je uključen u Rusku oslobodilačku vojsku (ROA), iako njegov zapovjednik nikada nije slijedio naredbe ROA-e).

Izvori

Literatura

Vojne postrojbe u Drugom svjetskom ratu

Ruska oslobodilačka vojska


Jean Meslier (uneori scris și Mellier, ) a fost un abate catolic, cunoscut pentru faptul că a lăsat o carte-eseu în care susține ateismul.

A învățat latina în 1678 de la un preot din regiunea natală, apoi se înscrie la un seminar teologic.
Parcurge etapele ordurilor sacre, iar pe 7 ianuarie 1689 devine preot la Étrépigny, o localitate învecinată din Ardeni.
A trăit modest, ajutând financiar pe cei săraci.

După moartea sa, a fost găsit un manuscris (Testamentul) în care descria religia ca fiind ceva inutil și iluzoriu.
Caracterul ateu al acestei scrieri era confirmat și de susținerea ideii inexistenței sufletului sau a liberului arbitru.

Ideile prezentate de Meslier în acel manuscris sunt menționate și de Voltaire și de baronul d'Holbach.

Note

Nașteri în 1664
Nașteri pe 15 iunie
Decese în 1729
Decese pe 17 iunie
Preoți romano-catolici francezi
Francezi din secolul al XVII-lea
Francezi din secolul al XVIII-lea
Atei francezi
Eponime ale asteroizilor

Jean Meslier


Hrvatska omladina (Samobor), list zabave i pouke iz Samobora, izašao 1885.
Hrvatska omladina (Pula), hrvatsko omladinsko društvo iz Pule

Hrvatska omladina


A categoria mais de 73 kg feminino foi um evento do Campeonato Mundial de Taekwondo de 2022, que ocorreu no Centro Aquático Scotiabank, em Guadalajara, no México, no dia 17 de novembro.

Medalhistas

Resultados
Legenda
DQ - Ganhou por desqualificação
W - Ganhou por desistência

Fase final

Metade superior

Metade inferior

Ligações externas

 Site da Federação Mundial de Taekwondo

Campeonato Mundial de Taekwondo de 2022

Campeonato Mundial de Taekwondo de 2022 - Mais de 73 kg feminino


Werner Scharff, né le  à Posen et mort le  au camp de concentration de Sachsenhausen, est un résistant juif allemand au nazisme.

Biographie
Werner Scharff effectue un apprentissage d'électricien. En 1938, il épouse Gertrud Weissmann : le couple, juif, tente d'émigrer mais c'est un échec. À partir de 1941, Scharff est électricien à la synagogue Levetzowstrasse de Berlin-Moabit, qui est utilisée par les SS comme point de rassemblement des déportations depuis 1941. Cela a donné à Scharff un aperçu de la cruauté des nationaux-socialistes et du sort fatal de ceux qui sont persécutés. Il tente d'aider du mieux qu'il peut, en collectant des messages, de la nourriture et des objets de valeur auprès des prisonniers ou en les faisant sortir clandestinement de leurs maisons déjà scellées, et en les transmettant à leurs proches. Grâce à des contacts avec des responsables de la Gestapo, il a accès aux listes d'expulsion et réussit à prévenir des amis et connaissances d'une arrestation imminente.

Lorsque les paroissiens sont déportés à l'été 1943, Scharff disparaît dans la clandestinité, le 10 juin. Six semaines plus tard, le 14 avril, il est arrêté par la Gestapo et déporté dans le ghetto de Theresienstadt. Le 7 septembre, il s'évade du ghetto avec son amie Fancia Grün (1904-1945). Pourvu de l'adresse d'une cachette possible qu'il avait reçue de son codétenu Günter Samuel, il se rend à Berlin. L'adresse est celle de Hans Winkler, greffier judiciaire et également opposant aux nazis.

Werner Scharff a des projets pour organiser la résistance mais il a besoin d'aide. Hans Winkler est prêt à l'aider, car avant même que la guerre n'éclate, avec Günter Samuel et Erich Schwarz, il a constitué un groupe de résistance à Luckenwalde pour sauver les Juifs menacés de déportation. Entre autres choses, Hans et Frida Winkler accueillent son neveu juif Eugen Herman-Friede, et bien d'autres. Le groupe est par la suite connu sous le nom de « Communauté pour la paix et le développement », nom choisi en 1944.

Grâce à son poste au tribunal de district, Winkler a eu l'occasion d'établir des passeports et de délivrer des certificats de décès pour les Juifs qu'ils ont hébergés. Il dispose de connaissances qui lui fournissent des cartes de rationnement et des logements. Scharff prend peu à peu la tête de l'organisation qui se compose principalement d'amis et de connaissances. Il met en place des chaînes de lettres et une distribution de tracts à grande échelle où ils appellent la population à réfléchir, à résister et à mettre fin à la guerre. À leur domicile, ils abritaient en permanence entre six et dix Juifs recherchés.

Beaucoup, en particulier son épouse, estiment que l'organisation agit avec trop de négligence et d'insouciance. Une des membres du groupe, Hilde Bromberg, est arrêtée à la suite d'une dénonciation de l'épouse de l'éditeur et libraire August Bonneß Jr. (1890-1944), arrêté en avril 1944 et condamné à mort par le Volksgerichtshof. Après l'arrestation d'Hilde Bromberg, la Gestapo traque le groupe et arrête Scharff le 14 ctobre 1944. II est emmené à la prison d'Alexanderplatz et brutalement interrogé. Peu de temps après, Hans Winkler et de nombreux autres membres de l'organisation sont également arrêtés.

Fin 1944, Scharff est envoyé au camp de concentration de Sachsenhausen, où il est assassiné par les SS le 16 mars 1945 ; Fancia Grün est exéutée le 3 mars. De nombreux membres du groupe ne doivent leur survie qu'à la fin de la guerre

Sources
  Eugen Herman-Friede: Für Freudensprünge keine Zeit: Erinnerungen an Illegalität und Aufbegehren 1942 - 1948. Metropol, Berlin 1991, SBN 3-926893-11-7.
  Hans-Rainer Sandvoß: Widerstand in Kreuzberg. Gedenkstätte Deutscher Widerstand, Berlin 1997.

Notes et références

Liens externes

Victime de la Shoah en Allemagne
Résistance allemande au nazisme
Naissance en août 1912
Naissance à Posen
Naissance dans la province de Posnanie
Décès en mars 1945
Décès au camp de concentration d'Oranienbourg-Sachsenhausen
Décès à 32 ans
Victime allemande de la Shoah

Werner Scharff


Yasemin Öztürk (d. 25 Şubat 1974, Ankara), Türk oyuncudur.

Filmografisi

Tiyatro oyunları

Ödülleri

Kaynakça

Dış Bağlantılar

1974 doğumlular
Ankara doğumlu oyuncular
Türk kadın sinema oyuncuları
Türk kadın dizi oyuncuları
Yaşayan insanlar

Yasemin Öztürk


Pocheon  es una ciudad en la provincia de Gyeonggi al norte de la república de Corea del Sur. Está ubicada al norte de Seúl a unos 20 km. Su área es de 826.2 km² (70% bosque) y su población total es de 159.230 (2011).

Administración
La ciudad de Pocheon se divide en los siguientes barrios.
Changsu-myeon
Gasan-myeon
Gwanin-myeon
Hwahyeon-myeon
Ildong-myeon
Sinbuk-myeon
Yeongbuk-myeon
Yeongjong-myeon
Soheul-eup
Jajak-dong
Sineup-dong
Seondan-dong

Clima
Pocheon se encuentra lejos de la costa, así que el tiempo presenta un clima continental. La temperatura media anual es de 10,5C. El mes más frío es enero con una temperatura promedio de -7,3C, mientras que el mes más cálido es agosto con una temperatura media de 25C. La precipitación media anual es de 1.300 milímetros.

A la ciudad la suministran dos riachuelos el Yeongpyeongcheon y el Sannaecheon que son tributarios del Río Hanta.

Economía
El 70% del terreno es selva y el 18% es utilizado en la agricultura, esto es bajo con otras ciudades ya que el promedio es de 35%. Los principales cultivos son el arroz y la y cebada, así como el sésamo y perilla como especialidades locales. Además, la cría de aves de corral están activos en la ciudad. Las nueces de pino están presentes debido a las características geográficas. El cultivo de manzanas y peras ha sido famoso durante muchos años. La industria ganadera está activa, con ganado y cerdos

Ciudades hermanas
 Nowon-gu, Seúl, Corea del Sur.
 Prefectura de Yamanashi, Japón

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Gyeonggi

Pocheon


The Saint-Jean-Baptiste Society () is an institution in Quebec dedicated to the protection of Quebec francophone interests and to the promotion of Quebec sovereignism. It is known as the oldest patriotic association in French North America. The society's president from 2009 to 2014, Mario Beaulieu, subsequently became leader of the Bloc Québécois. Its current president, Maxime Laporte, is known for being coordinator (president) of Cap sur l'indépendance, an umbrella group of various independentist organisations.

History

The society was created by Ludger Duvernay, a journalist for La Minerve in Lower Canada. It evolved from the Société Aide-toi et le ciel t'aidera ("help yourself and heaven will help you"), which was founded by Duvernay on March 8, 1834. Most notably, it made the 24th of June St. John the Baptist day, the national day of the Quebecers. In 1922, June 24 became a public holiday in Quebec, and since 1977 it has been the national holiday.

In the 1830s, Lower Canadians of British and (French) Canadian origin founded various charitable and social societies. On December 19, 1834, the English of Lower Canada established the Saint George's Society of Montreal, and the Saint George's Society of Quebec on October 12, 1835. The Irish of Lower Canada founded the St. Patrick's Society of Montreal on March 17, 1834. The (French) Canadians established what would become the Saint-Jean-Baptiste Society on June 24, 1834. The Scots of Lower Canada founded the Saint Andrew's Society of Montreal on February 6, 1835. The German Society of Montreal was also established in 1835.

The society adopted the Carillon Sacré-Coeur flag in the 19th century, and its association with the flag was made quasi-official by the Legislative Assembly of Quebec in 1926. Between 1903 and the 1940s, it was promoted as "the flag of French Canadian Catholics". It was the model for the flag of Quebec and inspired Quebec politician René Chaloult, one of the designers of the Quebec flag. This flag has since been largely forgotten except as a family heirloom.

Although similar societies also existed in other parts of British North America or the United States, the societies of Lower Canada were created in a different context. The Saint-Jean-Baptiste Society was established to promote French-Canadian interests within Canada and to preserve the French language and culture, as well as the Roman Catholic religion. It has been active in social, cultural, educational, political, and economic spheres. The society was instrumental in the creation of the École des Beaux-Arts de Montréal, the École des Hautes Études Commerciales de Montréal, the Monument-National, and the Société nationale de fiducie. In 1899, it created the Caisse nationale d'économie and contributed to the Chambre de Commerce de Montréal. The society has also created many organizations to assist in its mission—notably La Fondation du Prêt d'Honneur (1944) and the Fondation J.-Donat-Langelier (1988).

The Saint-Jean-Baptiste Society had a motto, a flag, an emblem and a patriotic goal. The motto was "Our institutions, our language and our rights." Initially, the society adopted the maple leaf as its emblem, and its Quebec City branch was the first promoter of the song "O Canada" as a symbol of the French-Canadian nation, together with the Carillon Sacré-Coeur flag. The leaf and anthem have since been appropriated by English Canada as national Canadian symbols (a bilingual version of the song eventually became the national anthem of Canada in 1980), and are now seen as inimical to the ideas of the SSJB and many Quebec nationalists.

The society had local branches in all the major French-Canadian communities in Quebec, the other Canadian provinces, and the United States. It has however changed considerably over time. When it was created, the French-speaking inhabitants of Canada constituted the only large group wishing to see Canada become an independent country from the British Empire. The Saint-Jean-Baptiste Society was an expression of this desire in all its activities. The group, however, was not anti-royalist; for instance, the society's President in 1959 requested, with the support of the Mayor of Quebec City, that Elizabeth II, Canada's queen, light the main bonfire on the eve of Saint-Jean-Baptiste Day; though the petition was rejected by Howard Graham, the Queen's Canadian Secretary at the time.

During the 20th century, the Saint-Jean-Baptiste Society focused its action in Quebec and it is now a proponent of the independence of Quebec from Canada.

Despite the timid position on the Canadian Royal Family they once held, in 2009 the Saint-Jean-Baptiste Society and Réseau de Résistance du Québécois (RRQ) mounted demonstrations and threw eggs at Canadian soldiers during the visit of Prince Charles and Camilla, Duchess of Cornwall, to the Black Watch Regiment in Montreal, on Remembrance Day, requiring the intervention of riot police.

There are 14 sections of the Société Saint-Jean-Baptiste de Montréal in the Greater Montreal Area. The societies are tied to the Mouvement national des Québécoises et des Québécois (MNQ), which also counts 14 affiliated Saint-Jean-Baptiste societies or sociétés nationales in the rest of Quebec.

Awards
The society awards a number of prizes for various achievements.
 Patriot of the Year, for the defense of the interests of Quebec (began in 1975)
 Bene merenti de patria, for patriotism (began in 1923)
 Ludger-Duvernay Prize, for literary talent (began in 1944)
 Olivar-Asselin Award, for journalism (began in 1957)
 Calixa-Lavallée Award, for music (began in 1962)
 Louis-Philippe-Hébert Award, plastic arts (began in 1971)
 Victor-Morin Award, for theater (began in 1971)
 Esdras-Minville Award, for social science (began in 1978)
 Maurice-Richard Award, for excellence in sports (began in 1979)
 Léon-Lortie Award, sciences (began in 1987)

See also
 List of presidents of the Saint-Jean-Baptiste Society of Montreal
 Lower Canada Rebellion
 Culture of Quebec
 Union Saint-Jean-Baptiste d'Amerique

References

External links
Website of the Société Saint-Jean-Baptiste de Montréal

Civic and political organizations of Canada
Secessionist organizations in Canada
Organizations based in Montreal
Quebec sovereignty movement
Patriotic societies
1834 establishments in Lower Canada
Organizations established in 1834
Anti-Anglophone sentiment in Quebec
Ethnic fraternal orders in Canada

Saint-Jean-Baptiste Society