Marija Kumičić (Varaždin, 11. prosinca 1863. – Zagreb, 22. veljače 1945.), bila je hrvatska književnica, prevoditeljica, novinarka, publicistica, društvena i kulturna djelatnica te dobrotvorka. Bila je jednom od prvih hrvatskih žena novinarki.

Životopis
Marija Kumičić rodila se je u Varaždinu 1863. godine u obitelji Gjure i Ane (rođ. Horvat) Maršića. Gjuro Maršić bio je ugledni varaždinski posjednik i građanin kojega se je smatralo tada vođom pristaša Stranke prava u Varaždinu i njegova kuća bila je jednom od stjecišta prvaka Stranke prava iz Varaždina i okolice te i iz Zagreba. U svojim sjećanjima na djetinjstvo Marija Kumičić zapisala je o Varaždinu 1880-ih, kako je tada bio "nepredobiva hrvatska tvrđava". Djetinjstvo je provela u rodnome Varaždinu. Višu djevojačku školu završila je u Varaždinu 1878. godine, u samostanu kod uršulinki. Bila je supruga hrvatskoga književnika i političara Eugena Kumičića kojega je upoznala 1882. godine, prigodom proslave 20. obljetnice pjevačkoga društva Kolo, u Maksimiru. Vjenčali su se 29. rujna 1882. godine, u Varaždinu. Eugen i Marija Kumičić imali su dva sina, Tomu (1885. – 1940.) i Gjuru (Juricu) (1887. – 1975.). Uz supruga Eugena počela se baviti politikom i sudjelovala je tadašnjem političkom životu. Bila je članicom Stranke prava i "gorljivi" pristaša Ante Starčevića. Nakon što joj je umro suprug Eugen, 1904. godine, nastavila je s političkom djelatnošću no posvetila se je više karitativnomu i socijalnomu radu te brizi o njegovoj književnoj ostavštini, polemizirajući s kritičarima. Braneći suprugovo djelo Kraljica Lepa: ili propast kraljeva hrvatske krvi bila je vrstna i žestoka polemičarka. Ostala je u uskoj vezi s Josipom Frankom i pomagala mu a kada je došlo do raskola u Čistoj stranci prava, 1908. godine, podržala je njegovu stranu.

Za vrijeme Prvoga svjetskoga rata zbrinjavala je ratnu siročad po Bosni i Dalmaciji gradeći skloništa za njih.

Društvena djelatnost
U svojoj društvenoj djelatnosti Marija Kumičić zalagala se je za društveno organiziranje žena i njihovu što veću uključenost u javni život te poglavito prosvjetno i socijalno uzdizanje žena pritom slijedivši "političku liniju frankovačke struje koja je uvijek naglašavala važnost odanosti hrvatskoj naciji". Njezinom zaslugom osnovan je gospojinski zbor Hrvatskoga tipografskoga društva Sloga. Marija Kumičić bila je predsjednicom društva Tomislav i počasnom članicom hrvatskoga pjevačkoga društva Hrvoj, članicom hrvatskoga društva Napredak, članicom Hrvatskoga pjevačkoga društva Zvonimir i aktivnom članicom ženskog društva Katarina Zrinjska. Marija Kumičić bila je inicijatoricom osnivanja i Društva hrvatskih književnica.

Društvo Hrvatska žena

Marija Kumičić osnovala je 1921. godine narodno i prosvjetno društvo Hrvatska žena. Društvo Hrvatska žena osnovano je 21. svibnja 1921. godine, a prva predsjednica društva (1921. – 1926.) bila je Zora pl. Trnski (kći književnika Ivana pl. Trnskoga), potpredsjednice bile su Ivka barunica Ožegović i Marija Kumičić, tajnica Slava Fürst a blagajnica Olga Barić. Nakon toga podružnice Hrvatske žene otvarane su u Petrinji (srpanj, 1921.), Osijeku (srpanj, 1921.), Požegi (1921.), Karlovcu (rujan 1921.), Jastrebarskom (1922.), Sisku, Daruvaru, Brodu na Savi, Gospiću, Ogulinu, Vukovaru i drugim hrvatskim gradovima. Društvo je izdavalo i časopis za ženski svijet Naša žena (1935. – 1938.) koji je uređivala članica društva dr. Zdenka Smrekar. U Bosni i Hercegovini među hrvatskim življem također osnivane su podružnice društva Hrvatska žena (Tuzla, Derventa, Doboj i inima) a Jagoda Truhelka osnovala je Hrvatsku ženu 1922. godine u Sarajevu. Nekoliko godina nakon toga, 27. siječnja 1929. godine, utemeljeno je prvo društvo Hrvatska žena u Sjedinjenim Američkim Državama, Društvo "Hrvatska žena, Grana br. 1 – Chicago".

Zauzimanjem Marije Kumičić postavljen je kip svećenika Frane Bulića na Marulićevom trgu u Zagrebu, 1935. godine. Društvo Hrvatska žena podiglo je i spomenike te postavilo spomen-ploče zaslužnim hrvatskim velikanima kao što su: spomenik Prosinačkim žrtvama (30. listopada 1932. godine na Mirogoju), spomenik Dragutinu Domjaniću (23. svibnja 1936. godine na Tuškancu), spomenik Eugenu Kumičiću (17. listopada 1937. godine ispred zgrade srednjih škola na tadašnjem Wilsonovom, danas Rooseveltovom trgu), a svojim prilozima pomoglo je u podizanju spomenika kralju Tomislavu, Antunu Mihanoviću, Stjepanu Radiću i inima.

Tijekom svoje djelatnosti Marija Kumičić bila je praćena od starojugoslavenske policije a pisma su joj bila zaustavljana i zadržavana.

Društvo Hrvatska žena u svim gradovima je zbog svoga izrazitoga domoljublja bilo kažnjavano i zabranjivano a konačni slom i završetak rada bio je u vrijeme Nezavisne Države Hrvatske. Po Zakonskoj odredbi o imovini raspuštenih i preustrojenih društava (N.N., 5. svibnja 1943. godine) društvu Hrvatska žena bile su oduzete prostorije u Zagrebu, u Patačićkinoj ulici br. 1a, i nakon toga Odbor matice društva odlučio se je na likvidaciju (ukinuće društva).

Starčevićev dom, NDH i smrt

Marija Kumičić njegovala je Oca Domovine Antu Starčevića tijekom razdoblja njegove bolesti i sve do njegove smrti 28. veljače 1896. godine. Zajedno sa suprugom Eugenom bdjela je uz bolesničku postelju Staroga i zabilježila je kako su izgledali njegovi posljednji dani. Nakon smrti Ante Starčevića Starčevićev dom bio je ustrojen kao dioničko društvo a kada se je pojavio problem upravljanja zgradom Marija Kumičić preuzela je to na sebe te je od 1905. godine bila dugogodišnjom upraviteljicom Starčevićeva doma.

U Starčevićevom domu, u stanu na drugome katu, jedno vrijeme nakon povratka sa studija u Beču i Parizu od 1922. godine do smrti 1928. godine, zajedno s roditeljima živio je blaženi Ivan Merz. Marija Kumičić napisala je (1942. godine) svjedočanstvo o njegovome svetačkome životu i to je svjedočanstvo poslužilo u postupku proglašenja Ivana Merza blaženim.

Nakon uspostave Nezavisne Države Hrvatske odlukom "(...) državnog vrha pokrenuto je ukidanje Starčevićeva doma d.d. uz poglavnikovo obrazloženje da su u njemu prevladali oni koji su u prikupljanju dionica "vidjeli unosan posao vlastitog obogaćivanja", što nije odgovaralo "duhu novog poretka"". Postavljeni su povjerenici zbog provedbe preuzimanja Doma i njegova stavljanja na raspolaganje Ustaškom pokretu. Bili su to ustaški stožernik Mirko Jerec i Poglavnikov povjerenik Leonardo Grivičić koji su 30. travnja 1941. godine posjetili Mariju Kumičić, pokazujući joj rješenje s potpisom Lovre Sušića, ministra narodnoga gospodarstva. Nakon posjeta i razgovora s poglavnikom Antom Pavelićem koji je potvrdio odluku o njezinu iseljenju iz Doma ona je to doživjela kao prisilni izgon. Marija Kumičić preselila se je početkom lipnja iste godine, zajedno sa sinom Gjurom, u stan na Trgu kralja Tomislava koji je bio u vlasništvu Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti i za njega plaćala je najam. Nakon toga povukla se je iz javnoga rada 30. travnja, na "dan mučeničke smrti Petra Zrinskog i Frana Krste Frankopana",  uz objašnjenje da je u  "visokim godinama" objavivši tu svoju odluku u tisku. No, ipak, povremeno se je javljala svojim prilozima u novinama a držala je i predavanja otvorena za javnost.

Umrla je u Zagrebu 1945. godine. Pokopana je u obiteljskoj grobnici na zagrebačkome groblju Mirogoju.

Književno stvaralaštvo

Još tijekom školovanja počela se baviti pjesništvom pokrenuvši sa svojim školskim kolegicama "literarni klub". Kasnije objavljivala je i pod pseudonimima: E., E-a, E-a Kumičić, Marija Jurjevna, Enjuška, Enjuškina i Marija Fortuna. Surađivala je u časopisima i listovima kao što su: Iskra, Katolička Dalmacija, Hrvatska, Hrvatsko pravo, Hrvatska Kruna, Novi viek, Prosvjeta i inima.

Uređivala je književni prilog "Zora" u časopisu Hrvatski modni list. Po romanu svojega supruga Eugena Kumičića Kraljica Lepa: ili propast kraljeva hrvatske krvi napisala je zajedno s Milanom Ogrizovićem 1905. godine dramatizaciju Propast kraljeva hrvatske krvi: historijska drama u pet činova. Praizvedba predstave bila je 16. veljače 1905. godine u zagrebačkome HNK.

Prevodila je s njemačkoga i francuskoga jezika. Objavljivala je prijevode francuske literature u Domu i svijetu.

Njezina knjiga Nova zagrebačka kuharica bila je velika uspješnica i tiskana je u više izdanja u nakladničkoj kući Kugli, te poslije i ponovljenih izdanja i prijetisaka.

Djela
 Nova zagrebačka kuharica: praktični naputak za kuhanje, pečenje i ukuhavanje: podpuna sbirka najboljih propisa za domaćice i kuharice po Katarini Prato, Saint-Hylaire i drugima i s obzirom na narodna jela / sastavila Marija Kumičić, Knjižara Kugli i Deutsch u Zagrebu, 1888. (2. izpravljeno i pomnoženo izd., 1891.; 3. izpravljeno i pomnoženo izd.; 4. izpravljeno i pomnoženo izd.; izdanja Golden marketing-Tehnička knjiga, 1995., 2005.)
 Za spomenar: mudre izreke iz naše književnosti / pribrala Marija Kumičić, Tisak i naklada knjižare L. Hartmana (Kugli i Deutsch), Zagreb, 1896.
 Pjesme: spjevala Marija Kumičić (Enjuškinja), Komisijonalna naklada L. Hartmana (Stjep. Kugli), Zagreb, 1903.
 Žensko pitanje, Hrvatska pučka knjižica, svezak 1, Hrvatska Čitaonica u Zagrebu (Starčevićev dom), Zagreb, 1903.
 Put k pravoj sreći: iz ljubavi za hrvatsku seljačku mladež, St. Kugli, Zagreb, 1909.
 Valovi čuvstava: pripovijest / napisala Marija Kumičić (Enjuškina), Tiskom Pučke tiskare (E. Demetrović i drug), Zagreb, 1911.
 Zadnje ruže / spjevala Marija Kumičić, Komisijonalna naklada J. Sokol, Zagreb, 1913.
 Govor u spomen stogodišnjice rodjenja dra. Ante Starčevića 23. V. 1923.: na svečanom sielu društva "Hrvatska žena" izrekla Marija Kumičić, Nakladom Društva Hrvatska žena,  Zagreb, 1923.
 Književno cvijeće, Društvo Hrvatska žena, Zagreb, 1929.
 Don Frane Bulić: prigodom otkrića spomenika 28. VII. [ i. e. 15. IX] 1935., Društvo Hrvatska žena, Zagreb, 1935.
 Pjesmom kroz život: (daleka sjećanja): zbirka pjesama, Matica društva Hrvatska žena, [Zagreb], 1940.
 Komemorativni govor u spomen 45. obljetnice smrti Oca Domovine dra Ante Starčevića / održala Marija Kumičić na svečanoj matineji Društva "Hrvatska žena", Naklada "Hrvatske žene", Zagreb, 1941.

Posmrtno
 Valovi čuvstava, Knjižnica Trnovačka Ruža, knjiga dvadeseta, Ognjište nakladna zadruga, Zagreb, 2012.
 Zlatotvorno selo: istinita pučka pripovijetka, Hrvatska domoljubna knjižnica, knjiga šesta, Ognjište nakladna zadruga, Zagreb, 2013. (prijevod i prilagodba djela Das Goldmacherdorf Heinricha Zschokkea)

Vidi još
 Društvo "Hrvatska žena" – Baranja Beli Manastir

Bilješke
Obitelji Frank i Kumičić bile su vrlo bliske te im se i obiteljske grobnice na Mirogoju nalaze jedna do druge.
"Većina suvremenika, publicista i povjesničara nazivala je članove ČSP-a frankovcima. (...) Zbog povijesne točnosti valja istaknuti da su se sami članovi stranke otpočetka nazivali starčevićancima, a frankovački naziv smatrali su podvalom svojih političkih protivnika."
"sl. 10 (...) Spomenik kralju Tomislavu radio je kipar Robert Frangeš-Mihanović od 1926. do 1935. Spomenik je postavljen u Zagrebu 1947. Društvo Hrvatska žena angažiralo se u prikupljanju materijalnih sredstava za gradnju spomenika. (...)."
Društvo "Hrvatska žena, Grana br. 1 – Chicago" nastavilo je djelovati. "U ljeto 1990. godine u Hrvatsku putuju predsjednica Zlata Ivezic, tajnica Milica Trutin i rizničarka Nevenka Jurković. I nakon pune 43. godine u središnjem hrvatskom gradu, Zagrebu, osnivaju inicijativni Odbor Hrvatske žene u Domovini. Ovo su prva nastojanja i koraci povratka na izvore. U jesen iste godine "Hrvatska žena" po prvi put održava Modnu Reviju koja postaje tradicionalna jesenska manifestacija Društva. Ovom revijom Društvo prikuplja znatna materijalna sredstva koja onda odmah upućuje u domovinu. Mjesec listopad 1990. posebice je važan u povijesti Društva "Hrvatska žena grana broj 1", Chicago. Naime tada, 25. listopada 1990. predsjednica Društva, gospođa Zlata Ivezić odlazi na osnivačku skupštinu Hrvatske žene u Zagrebu i nosi im znakoviti povijesni dar neizbrisive povezanosti: - izvorni barjak "Hrvatske žene" - grb "Hrvatske žene" - 2,000 dolara pomoći za početak rada".

Izvori

Vanjske poveznice
 Za spomenar: mudre izreke iz naše književnosti / pribrala Marija Kumičić, elektroničko izdanje izvornika objavljenoga 1896. godine, Digitalne zbirke Knjižnica grada Zagreba, digitalnezbirke.kgz.hr
 Marija Kumičić, na portalu Digitalne zbirke NSK, 5 knjiga i 1 rukopis, digitalna.nsk.hr

Hrvatski književnici
Hrvatski pjesnici
Hrvatski novinari
Hrvatski prevoditelji
Hrana i piće u Hrvatskoj
Životopisi, Varaždin

Marija Kumičić


Sangre de barrio es una serie de historietas creada por Jaime Martín para la revista "El Víbora" en 1989, que narra las vicisitudes de Vicen, un joven marginal de la periferia de Barcelona.

Trayectoria editorial
Tras su publicación seriada en "El Víbora", Sangre de barrio se recopiló como número 23 de la Colección Historias completas de El Víbora.

En 1993, Jaime Martín la retomó en los números 156 a 163 de la revista, mostrando ya una evidente influencia del manga. Para su recopilación de 1998, incluyó una nueva historieta de 9 páginas titulada Purgatorio.

La tercera parte se publicó en "El Víbora" en 2002, recopilándose tres años más tarde.

Premios

Con su primera entrega, obtuvo el Premio al autor revelación del Salón internacional del cómic de Barcelona de 1990.

Bibliografía

Referencias

Enlaces externos

 Fichas en Tebeosfera.

Historietas de España
Historieta costumbrista
Historieta cómica
Historietas de 1989

Sangre de barrio


Biyokimyasal sınıflandırma, canlıların yapısında yer alan bazı kimyasal bileşikler arasındaki yapısal benzerliklere dayanan biyolojik sınıflandırma yöntemidir.

Bu yöntemi savunanlar, genler tarafından daha yakından denetlenen ve doğal seçmenin doğrudan etkisine anatomik özellikler kadar açık olmayan proteinlerin daha yavaş evrimlendiğini, dolayısıyla kalıtsal akrabalıkların belirlenmesinde daha güvenilir bir ölçüt olduğunu öne sürerler.

Bilimsel sınıflandırma
Biyokimya

Biyokimyasal sınıflandırma


Francisca Tatchouop Belobe est un personnage de la vie politique de la Guinée Equatoriale. Elle est la première femme vice-présidente de la Communauté Économique des États de l'Afrique Centrale (CEEAC). Elle a été  de l'Assemblée Nationale pour le compte du Partido Democrático de Guinea Ecuatorial (P.D.G.E) ainsi que ministre de l'Économie.

Biographie

Enfance et débuts
Francisca Tatchouop Belobe est née le  à Malabo en Guinée Équatoriale.

Diplômée d'un Magister Atrium en Sciences Politiques de l'Université de Johan Wolfgang Goethe de Francfort, elle est spécialisée en Développement social et économique.

Carrière
Elle est la première femme vice-présidente de la Communauté Economique des États de l'Afrique Centrale (CEEAC).

Elle a occupé la fonction de vice-ministre de l'Économie, du Commerce et de la Promotion des entreprises de 2008 à 2009, avant de devenir ministre du même département de 2009 à 2011.

Elle a été député du Partido Democratico de Guinea Ecuatorial.

À l'issue de cette expérience gouvernementale, elle a rédigé un guide d'investissement et commercial dénommé « Guinea a Mano 2013 ».

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Naissance à Malabo
Naissance en décembre 1972
Ministre équatoguinéenne
Ministre équatoguinéen de l'Économie
Ministre équatoguinéen du Commerce

Francisca Tatchouop Belobe


An Schoenus ferrugineus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Schoenus ferrugineus in nahilalakip ha genus nga Schoenus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Schoenus

Schoenus ferrugineus


Ole Gunnar Solskjær (Kristiansund, 26. veljače 1973.) norveški je nogometni trener i bivši nogometaš. Zadnji klub koji je vodio bio je Manchester United.

Kao igrač igrao je kao napadač i najveći dio karijere proveo je u Manchester Unitedu

Solskjær je također trenirao mlade igrače Manchester Uniteda, trenirao je i klub u kojem je igrao u profesionalnoj karijeri – klub Molde.

Vanjske poveznice

Norveški nogometaši
Nogometaši Manchester Uniteda

Ole Gunnar Solskjær


UR Browser este un browser (navigator web) creat de AdaptiveBee, un startup franco-român. A fost creat pe codul sursă Chromium, folosit și de alte browsere precum Chrome, Opera și Vivaldi.

Caracteristici
UR Browser conține și propriul set de elemente unice:
 software antivirus
manager de descărcare care suportă descărcare pe mai multe fire simultane, permițând astfel atingerea unor viteze mai mari
bibliotecă multimedia
aplicații care pot fi accesate direct, precum Skype
funcție de grupare a celor mai vizitate site-uri pentru acces rapid
suport pentru jocuri.

Referințe și note

Vezi și

Legături externe
 Pagina web UR Browser
 UR Browser, singura alternativă pe care o ai la Google Chrome

Navigatoare web

UR Browser


Straumfjorden er en fjordarm af Sagfjorden i Hamarøy i  Nordland fylke i Norge, hvilket er en fjordarm fra Vestfjorden som udgår fra den sydlige del af Sagfjorden. Fjorden hed Storstraumfjord til langt op i 1980'erne og havde eget postnummer, 8292 Storstraumfjord. Fjorden går 4,5 kilometer i syd-sydøstlig retning fra indløbet mellem Hamnberget i vest og Sirines i øst og ind mod Straumfjordvatnet i fjordbunden.

Ved indløbet er der 1,9 kilometer fra vestsiden til østsiden, med en dybde på 45 de fleste steder. Fjorden smalner ind til ca. 30 meter ved bygden Store Straumfjorden, som ligger ca. 2,5 kilometer inde i fjorden. Fylkesvej 835 krydser fjorden ved bygden. Sydvest for broen er dybderne mellem 10-25 meter. Bredden over fjorden er på 100-500 meter.

I bunden af fjorden ligger udløbet til en ca. 130 meter lang, og ca. 10 meter bred, «strøm» som skiller fjorden fra Straumfjordvatnet som da bliver et brakvand i Straumfjorden.

I 1989 fik fjorden vejforbindelse til Europavej E6 gennem Steigentunnelen.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Nordland
Steigen

Straumfjorden (Steigen)


Balçıkhisar, Eskişehir ilinin Mahmudiye ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Eskişehir iline 64 km, Mahmudiye ilçesine 19 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 YerelNET

Mahmudiye'nin mahalleleri

Balçıkhisar, Mahmudiye


Claudia Müller (nascida a 10 de agosto de 1981) é uma política alemã da Aliança 90/Os Verdes que serve como membro do Bundestag pelo estado de Mecklenburg-Vorpommern desde 2017.

Além do seu trabalho parlamentar Müller trabalha, desde 2022, como Coordenadora da Indústria Marítima e Turismo no Ministério Federal de Assuntos Económicos e Acção Climática no governo do chanceler Olaf Scholz.

Membro do Parlamento Alemão, 2017–presente
Müller tornou-se membro do Bundestag nas eleições federais alemãs de 2017, representando o distrito de Vorpommern-Rügen – Vorpommern-Greifswald I. No parlamento, ela já foi membro da Comissão de Assuntos Europeus e da Comissão de Assuntos Económicos e Energia.

Nas negociações para formar a chamada coligação semáforo do Partido Social-Democrata (SPD), do Partido Verde e do Partido Democrático Liberal (FDP) após as eleições federais de 2021, Müller fez parte da delegação do seu partido no grupo de trabalho sobre assuntos económicos, co-presidido por Carsten Schneider, Cem Özdemir e Michael Theurer.

Ligações externas

Membros do Bundestag 2017-2021
Membros do Bundestag 2021-2025
Pessoas vivas
Nascidos em 1981
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Claudia Müller (política)


Eta Andromedae (η Andromedae / η And) est une étoile binaire spectroscopique de la constellation boréale d'Andromède, située près de la limite avec celle des Poissons. Elle est visible à l'œil nu avec une magnitude apparente combinée de 4.42. Ses deux étoiles sont des géantes ou sous-géantes jaunes assez semblables.

Environnement stellaire
La parallaxe du système, telle que mesurée par le satellite Hipparcos, est de , ce qui permet d'en déduire qu'il est distant d'environ  de la Terre. Il se rapproche du Système solaire à une vitesse radiale moyennée de .

Eta Andromedae possède un compagnon visuel recensé dans les catalogues d'étoiles doubles et multiples. Il est désigné Eta Andromedae B et sa magnitude visuelle est de 12,34. En date de 2001, il était localisé à une distance angulaire de 129,3 secondes d'arc et à un angle de position de 232° d'Eta Andromedae. Cette étoile est un compagnon purement optique dont la proximité avec le système n'est qu'une coïncidence.

Nomenclature
η Andromedae (latinisé Eta Andromedae) est la désignation de Bayer de l'étoile. Elle porte également la désignation de Flamsteed de 38 Andromedae.

En astronomie chinoise traditionnelle, Eta Andromedae faisait partie de l'astérisme de  (), représentant les pattes du tigre blanc de l'Ouest, et qui formait également une loge lunaire.

Histoire
En 1899 et 1900, la réalisation d'une série de spectres d'Eta Andromedae permet de mettre en évidence que ce système est une binaire spectroscopique à raies doubles. Son orbite est calculée en 1946 à partir d'autres observations spectroscopiques. Étant donné que la spectroscopie ne permet que de mesurer la vitesse radiale d'une étoile qui se rapproche ou s'éloigne de l'observateur, un tel calcul n'est pas en mesure de déterminer tous les éléments orbitaux. Durant des observations faites de 1990 à 1992, Eta Andromedae est résolue interférométriquement par l'interféromètre Mark III de l'observatoire du Mont Wilson (États-Unis), ce qui a permis de calculer une orbite plus complète, publiée en 1993.

Propriétés
Les deux étoiles du système, désignées Eta Andromedae Aa et Ab, complètent une orbite l'une autour de l'autre avec une période de  et selon une excentricité quasi nulle. Le système est âgé d'environ 800 millions d'années.

L'étoile primaire, Eta Andromedae Aa, est une étoile jaune de type spectral G8-, ce qui indique que sa classe de luminosité est intermédiaire entre celle d'une étoile sous-géante et d'une étoile géante. Sa masse est environ 2,6 fois plus grande que celle du Soleil et sa luminosité bolométrique est 65 fois supérieure à celle du Soleil. Sa température de surface est de .

L'étoile secondaire, Eta Andromedae Ab, est également une étoile jaune de type spectral G8III-IV. Sa masse, un peu inférieure à celle de sa compagne, est environ 2,3 fois plus grande que celle du Soleil et sa luminosité bolométrique est 39 fois supérieure à celle du Soleil. Sa température de surface est également de .

Notes et références

Liens externes

 Image d'Eta Andromedae

Constellation d'Andromède
Binaire spectroscopique
Étoile de type spectral GIII
Andromedae, Eta
Andromedae, 38
0271
005516
004463
Objet du Bonner Durchmusterung

Eta Andromedae


Quantel, bilgisayarlı grafik ve video grafik sistemleri üreten İngiliz şirketi. Dünyada birçok yayın stüdyosu bu sistemlerle donatılmıştır.

Tarih

1973 yılında kurulmuştur.

Dış bağlantılar

 Quantel's web site
 Effect Systems web site
 Video clip of Quantel public open day on 28 June 2006

Film ve video teknolojisi
Birleşik Krallık merkezli bilişim şirketleri
Tüketici elektroniği markaları
Birleşik Krallık merkezli imalat şirketleri
1973'te kurulan şirketler
Berkshire merkezli şirketler

Quantel


Peixotoa glabra é uma espécie de planta do gênero Peixotoa e da família Malpighiaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1833 por Adrien-Henri de Jussieu.

Forma de vida
É uma espécie rupícola, terrícola e arbustiva.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros da Bahia, Goiás e Minas Gerais.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Cerrado, em regiões com vegetação de campos rupestres.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Almeida, R.F. Peixotoa  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Peixotoa glabra no projeto Flora e Funga do Brasil
 Peixotoa glabra no portal do Centro Nacional de Conservação da Flora (Brasil)

Peixotoa
Plantas descritas em 1833
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Peixotoa glabra


Ege-labyrintsvamp (Daedalea quercina) er en svamp, der forekommer hist og her i Danmark på levende og dødt ved af egetræer; foretrækker dødt ved. Frugtlegemet er en flerårig, bredt tilvokset, skiveagtig svamp med karakteristiske cremefarvede, labyrintagtige porer på undersiden. Oversiden er tør, med koncetriske zoner i tekstur/farver varierende fra filtet, lys sandfarvet mod kanten over furet, lysebrun/gråbrun til mørk okkerbrun, nubret/knudret mod centrum. Frugtlegemerne kan blive over 30 cm brede, rage op til 10 cm ud fra værtstræet og være op til 10 cm tykke.

Kødet er sejt, uspiseligt, gulbrunt. Lugt ubetydelig, evt. svagt sødlig.

Udbredelse
Lever på stammer eller stubbe af eg, foretrækker dog dødt træ. Meget sjældent på bøg. Kendt fra næsten alle europæiske lande, Nordafrika og det vestlige Asien

Kilder

Basidie-klassen
Svampe i Danmark

Ege-labyrintsvamp


Euptelea polyandra, jedna od dvije biljne vrste iz roda Euptelea koji čini samostalnu porodicu Eupteleaceae, i dio je reda žabnjakolike. Vrsta je raširena po japanskim otocima

E. polyandra je listopadno drvo koje naraste do 8 metara visine; hermafrodit s muškim i ženskim organima kao i vrsta Euptelea pleiosperma; isto se odnosi i na jestivost listova koji se pripremaju kuhanjem

Izvori

Žabnjakolike

Euptelea polyandra


David Attell (born January 18, 1965)  is an American stand-up comedian, actor and writer best known as the host of Comedy Central's Insomniac with Dave Attell, which earned him a cult following. His work has drawn admiration from many comedians.

Early life
Attell was born in the New York City borough of Queens to a Jewish family. He was raised in Rockville Centre, New York, on Long Island. He graduated from South Side High School.

After graduating from New York University in 1987 with a degree in communications, Attell began performing at open-mic nights.

Career

Attell's first appearance on television was in 1988 on VH1's Stand-Up Spotlight, which also featured early appearances by Lewis Black, Margaret Cho, Jeff Garlin, Jay Mohr and Wanda Sykes.

On November 23, 1993, he made his first appearance on Late Show with David Letterman. The appearance was seen by Saturday Night Live creator Lorne Michaels, who then recruited Attell to be a writer, and occasional performer, on SNL. Attell can be seen behind Chris Farley during the "Rudy Giuliani Inauguration" sketch. Attell worked on the show for the 1993–94 season.

In 1995, Attell was featured on two HBO specials: alongside up-and-comers Louis C.K. and Dave Chappelle. He was a featured performer on the 1995 Young Comedians Special hosted by Garry Shandling. He was given his own 60-minute special on the channel's HBO Comedy Showcase. Subsequently, Attell was also given an episode of HBO Comedy Half-Hour in 1997. Attell's first one-hour special, Dave Attell: Captain Miserable aired December 8, 2007, on HBO.

His comedy special Dave Attell: Road Work aired 2014 on Comedy Central.

In 1995, Attell appeared as Squiggly Dave on Dr. Katz, Professional Therapist.  In 1999, the network issued Attell an installment in the second season of Comedy Central Presents series.

The same year the network signed him as a regular commentator to its satirical news series The Daily Show, on which he appeared for three years. Attell's commentary segment was called "The Ugly American". He returned for the finale episode of host Jon Stewart's tenure.

In 2001, the television series Insomniac with Dave Attell premiered on Comedy Central. Attell described it as "Wild on E! for Ugly People".

In 2003, Attell began appearing on Tough Crowd with Colin Quinn. The show featured many of the performers he works with at the New York City comedy club the Comedy Cellar and is based on the conversations they would have off-stage at the Olive Tree Cafe, the restaurant above the club.

Attell appeared on Comedy Central's Last Laugh in 2007. In 2008, Attell began hosting The Gong Show with Dave Attell for Comedy Central. Like the 1970s version, the show had a rotating panel of celebrity judges grading unusual acts.

Other notable television roles featuring Attell:
 "Dave" in a couple of the early episodes of Everybody Loves Raymond
 The voice of "Frank Demore" on Crank Yankers
 "Brad Campbell" on Ed
 Himself on Arrested Development

In May 2008, Attell announced a casting call on his MySpace page for Comedy Central's relaunch of The Gong Show. Attell was host, along with Greg Fitzsimmons serving as head writer on the series. However, The Gong Show with Dave Attell aired only from July to September 2008.

In January 2010, he co-hosted the AVN Awards show, along with porn actresses Kirsten Price and Kayden Kross; and again in 2012 with co-hostesses Sunny Leone and Bree Olson.

Attell returned to television on Showtime beginning October 20, 2011, in Dave's Old Porn, a TV series in which Attell views and jokes about retro 1970s and 1980s pornographic films with different guest comedians. Typically, during a given show, Attell and his guest view clips that give an overview of a particular retro porn star's career. Near the end of the show, that particular actor appears and also comments on clips from some of their films.

In April 2014, Comedy Central premiered Comedy Underground with Dave Attell, a late-night stand-up comedy show taped live in New York.

In 2018 he toured with Jeff Ross on the Bumping Mics Tour. Over the last three days of the tour they taped a three-part documentary series, Bumping Mics with Jeff Ross & Dave Attell for Netflix. Interspersed footage showcases the duo's interactions both off-stage and on as they return to the Comedy Cellar, where a spontaneous first performance marked the birth of their ensemble act.

Film appearances
Attell played the role of "Don" in Los Enchiladas!, a film written, produced and directed by comedian Mitch Hedberg, starring Hedberg as well as fellow comedians Todd Barry and Marc Maron.

In the short film The Office Party, Attell once again played the role of "Don". The film co-starred ex-Karate Kid Ralph Macchio, Jon Stewart, Carol Kane and Tate Donovan. The film was written and directed by Daily Show producer Chiara Edmands.

Pootie Tang saw Attell as the bumbling corporate lackey, "Frank". The film was written and directed by his friend Louis C.K. It co-starred Lance Crouther, Wanda Sykes and Chris Rock among others.

Attell also played "Efram the Driver" in the Independent feature My Suicidal Sweetheart, written and directed by filmmaking newcomer Michael Parness. The film co-starred Natasha Lyonne, David Krumholtz, Tim Blake Nelson, Lorraine Bracco, David Paymer, and Rosanna Arquette.

Attell has cameo appearances in the films Abby Singer and Scary Movie 4.

He plays the character Barker in the 2008 comedy film Harold.

Attell had a cameo appearance in the Judd Apatow film Funny People which starred Adam Sandler.

He voiced the GPS on the Mystery Machine in the 2010 film Scooby-Doo! Abracadabra-Doo.

He appeared in Trainwreck as the main character's homeless friend Noam.

He appeared in I Feel Pretty as the bartender in the bikini contest scene.

He appeared in the 2017 documentary Gilbert about comedian and actor Gilbert Gottfried.

Filmography

Films

Stand-up releases

Television

Video games

References

External links

Dave Attell at the Comedy Hall of Fame

1965 births
Living people
20th-century American comedians
20th-century American Jews
20th-century American male actors
21st-century American comedians
21st-century American Jews
21st-century American male actors
American male comedians
American male film actors
American male television actors
American male voice actors
American stand-up comedians
Jewish American comedians
Jewish American male actors
Jewish American male comedians
Jewish male comedians
Male actors from New York City
New York University alumni
Comedians from Queens, New York
People from Rockville Centre, New York
South Side High School (Rockville Centre) alumni

Dave Attell


Dragoste 1. Câine este un film românesc scris, regizat și montat de Florin Șerban. Filmul a avut premiera în 2018, în cadrul Festivalului Internațional de Film de la Sarajevo, unde a câștigat premiul Cineuropa și premiul Art Cinema, acordat de CICAE .

"Dragoste 1. Câine" a avut premiera în cinematografele din România pe 5 decembrie 2018.

Prezentare
Oamenii nu își pierd niciodată nevoia de a iubi, nici măcar atunci când au încetat să mai caute înțeles în relația lor cu ceilalți. Un om extrem de singur ajunge să iubească o femeie. Ea îi întoarce lumea pe dos și îl face să se bucure, cu violență, disperare și furie, de faptul că este viu. Un film despre dragoste.

Distribuție
 Valeriu Andriuță - Simion
 Cosmina Stratan - Irina

Premii
 Festivalul Internațional de Film de la Sarajevo  – Premiul CINEUROPA – Competiția Oficială – 2018
 Festivalul Internațional de Film de la Sarajevo– Premiul ART CINEMA – CICAE  – 2018

Note

Legături externe

Dragoste 1. Câine pe IMDB
Dragoste 1. Câine pe Cinemagia
Love 1. Dog on Cineuropa
Sarajevo Film Review - Love 1. Dog on Variety
Love 1. Dog (Dragoste 1. Câine): Film Review Sarajevo 2018 on Hollywood Reporter
Filmul "Dragoste 1 – Câine" al regizorului Florin Șerban a obținut cele două premii Partner's Awards la Festivalul de Film de la Sarajevo - Radio România Cultural
Dragoste 1. Câine pe All About Romanian Cinema
"Dragoste 1. Câine", cel mai recent film al regizorului Florin Șerban, va intra în cinematografele românești din 5 decembrie - news. ro

Filme din 2018
Filme în limba română
Filme românești
Filme regizate de Florin Șerban

Dragoste 1. Câine


Karl Theodor Hartwig (* 4. April 1878 in Xions; † 24. August 1948 in Magdeburg) war ein deutscher Gewerkschafter und Politiker (SPD).

Leben
Nach dem Besuch der Volksschule absolvierte Hartwig eine Fleischerlehre, die er mit der Gesellenprüfung abschloss. Im Anschluss arbeitete er als Fleischergeselle und wurde von 1901 bis 1907 als Fabrikarbeiter beschäftigt. Über seinen Beruf gelangte er zum Fabrikarbeiterverband (FAV), für den er von 1903 bis 1907 ehrenamtlich tätig war, zunächst als Vorstandsmitglied der Filiale in Harburg, dann als Vorsitzender der Filialen in Winsen (Luhe), Buchholz und Buxtehude. Von November 1907 bis Dezember 1912 übte er seine Gewerkschaftstätigkeit hauptberuflich aus und war als Angestellter Geschäftsführer und Agitationsleiter des FAV für Ostpreußen in Königsberg. Er trat 1903 in die SPD ein, war von 1910 bis 1912 Stadtverordneter in Königsberg und von 1913 bis 1918 Parteisekretär für den SPD-Bezirk Posen mit Sitz in Bromberg. In Bromberg war er gleichzeitig Mitglied im Vorstand des dortigen Konsumvereins. Von 1915 bis 1918 nahm er als Soldat am Ersten Weltkrieg teil.

Hartwig wirkte von 1918 bis 1933 als Parteisekretär für den SPD-Bezirk Pommern mit Sitz in Stettin. Außerdem war er seit 1920 Mitglied des zentralen Parteiausschusses der Sozialdemokraten. Des Weiteren übernahm er verschiedene Ehrenämter in der Arbeiterbewegung. Er war von 1919 bis 1921 Mitglied der Preußischen Landesversammlung und wurde anschließend in den Preußischen Landtag gewählt, dem er bis 1933 angehörte. Er vertrat im Parlament den Wahlkreis 6 (Pommern) und war hier Vorstandsmitglied der SPD-Landtagsfraktion. Darüber hinaus fungierte er von 1924 bis 1933 als Gauvorsitzender des Reichsbanners Schwarz-Rot-Gold für Pommern.

Nach der Machtübernahme der Nationalsozialisten und dem Verbot der SPD wurde Hartwig kurzzeitig in "Schutzhaft" genommen. Im Juni 1933 emigrierte er in die Tschechoslowakei und von dort im Mai 1938 nach Schweden. Während seiner Emigration hielt er Kontakte zu Sozialdemokraten, Gewerkschaftern und Kommunisten. 1947 kehrte er nach Deutschland zurück und ließ sich in Magdeburg nieder. Dort wurde er Mitglied der SED.

Literatur
 Herrmann A. L. Degener (Hrsg.): Wer ist's? – Unsere Zeitgenossen. IX. Ausgabe. Verlag Herrmann Degener, Leipzig 1928. S, 591.
 Ernst Kienast (Bearb.): Handbuch für den Preußischen Landtag. Ausgabe für die 3. Wahlperiode. R. v. Decker's Verlag (G. Schenck), Berlin 1928, S. 528.

Weblinks

Einzelnachweise

Mitglied des Preußischen Landtags (Freistaat Preußen)
SPD-Mitglied
SED-Mitglied
Gewerkschafter (Deutschland)
Mitglied im Reichsbanner
Politiker (Provinz Pommern)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Emigrant aus dem Deutschen Reich zur Zeit des Nationalsozialismus
Deutscher
Geboren 1878
Gestorben 1948
Mann

Theodor Hartwig (Politiker)


වෑල්ඩින් වෙද මහත්තයා හෙවත් සිලම්බුරාළගේ මුදලිහාමිගේ මුතු බණ්ඩා වෙද මහතා, ශ්‍රී ලංකාවේ වෙසෙන කැඩුම් බිඳුම් වෙද මහතෙකි.

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත
 ආයුර්වේදය
 සිංහල වෙදකම

සිංහල වෙදකම

වෑල්ඩින් වෙද මහත්තයා


Parcul "Leuntea" este amplasat în satul Grădinița, raionul Căușeni, la 18 km de centrul raional Căușeni. Are o suprafață de 21,49 ha. Este o arie protejată din Republica Moldova, reprezentând un monument de arhitectură peisagistică. În 1998, se afla în administrarea Întreprinderii Agricole "Leuntea". Este cel mai sudic și, totodată, cel mai estic monument de arhitectură peisagistică din țară.

Istoric

Moșia Leuntea
Satul Leuntea este una din cele mai vechi așezări din zona Nistrului de Jos a Moldovei. Moșia Leuntea, cu o suprafață de 3160 desetine (aprox.  ha), a fost cumpărată de boierul I. Katargi înainte de anexarea Basarabiei la Imperiul Rus. Moșia era renumită pentru pământul său roditor cu creștea viță-de-vie, din care se producea vin de calitate înaltă, cunoscut în toată gubernia. În partea de sud-est a moșiei, Katargi a construit un conac, o casă de locuit pentru lucrători și beciuri pentru păstrarea vinului.

I. Katargi a cerut și a primit de la Ecaterina a II-a 25 de familii de ucraineni ca forță de muncă. Cu timpul, aceștia au întemeiat aici un cătun. Prin 1827, moșia este vândută colonelului rus de origine franceză E. M. Ponsete. Noul stăpân a adus încă vreo 25 de familii de emigranți nemți și austrieci, pe care i-a specializat în creșterea viței-de-vie. Astfel, în partea de sud-est a moșiei Leuntea a început să se contureze un nou cătun. Prin 1894, o parte din moșie a fost vândută boierului A. P. Efremov. În 1909, E. Ponsete moare, iar averea lui și teritoriul sunt moștenite de copiii săi: M. E. și A. E. Ponsete. Investing milioane de ruble, aceștia au lărgit teritoriul podgoriilor până la 776 ha.

Istoricul parcului
Parcul dendrologic a fost fondat la începutul secolului al XX-lea, pe un teritoriu de 5 ha, lângă conac, până la marginea pădurii din nord-est.

Gospodăria cuprinzând conacul și casa pentru lucrători nu avea aprovizionare cu apă, încă de pe timpul lui Ponsete. De aceea, la marginea parcului din vale, lângă prisacă, a fost săpată și amenajată o fântână, care funcționează și în prezent. Mai târziu, prin anul 1924, boierul Efremov a săpat un lac ceva mai la sud de fântână, de la care a tras un sistem de irigare spre plantațiile din vestul parcului, pentru a ameliora efectul secetelor.

Conform reformei agrare din 1921-1924, pământurile boierilor au fost împărțite țăranilor, iar pădurile au fost naționalizate, boierii având posibilitatea să-și păstreze nu mai mult de 100 ha. Parcul dendrologic reprezenta un bun al societății și, ca regulă, nu se impozita. Boierul Efremov a cerut de la Guvernul României să îi permită extinderea parcului din contul pădurii din vecinătate, lucru care i-a fost permis. Astfel, în perioada 1924-1928, au avut loc lucrările de extindere a parcului pe colina de la nord-estul conacului. A fost amenajat și teritoriul din vale. În mijlocul văii era amenajată o prisacă, plantată cu plante de cireș amar și diferite rozacee decorative. În preajma fântânii de lângă prisacă erau sădite câteva exemplare de nuc (Juglans regia) și un brad (Abies alba) — toate defrișate ulterior.

În 1940, înainte de anexarea Basarabiei la Uniunea Sovietică, foștii stăpâni ai parcului s-au refugiat peste hotare, sovieticii preluând teritoriul și alocându-l unei gospodării colective (sovhoz). Sistemul de irigare, lacul, rozariul și sistemul de alei au rămas neîngrijite și au degradat. Mai târziu, conducerea sovhozului local a alocat peste 1 ha din partea vestică a parcului, cea mai bine amenajată, construcției a 6-8 case a câte 12-15 ari. În preajmă au fost amenajate și trei morminte îngrădite pentru ostași căzuți în luptă în cel de-al doilea război mondial. Lacul, nefiind îngrijit, a fost astupat și înlocuit cu un teren de fotbal. În 1965, când Grădinița devine comună, conducerea sovhozului "Leuntea" se mută aici, în fostul conac.

În 1984, are loc suprafața parcului a fost reevaluată la 24,3 ha. Astfel, parcul se mărginește la sud-vest cu curtea conacului, la nord-est cu fondul pădurilor de stat, iar la vest cu drumul Grădinița-Leuntea.

Descriere

Structura compozițională
La fondarea parcului, mai jos de conac era amenajat un rozariu cu peste 70 de soiuri de trandafiri, de la care pornea aleea principală, mărginită de trandafiri, care pornea de la intrarea în parc, amenajată în partea de vest. Această parte a parcului era cea mai bogată în arbori și arbuști decorativi. Aleea nu s-a păstrat, pe locul ei acum aflându-se un drum care străbate parcul longitudinal.

Extinderea din anii 1920 a parcului a fost făcută cu dorința de a păstra structura compozițională generală a parcului, îmbinând noul teritoriu cu cel vechi. A fost continuat sistemul de alei și a fost amenajat noul teritoriu împădurit, ca rezultat fiind create structuri compoziționale cu masive de stejar pedunculat, grupuri de gorun, scumpie, păducel, corn, arțar tătăresc și specii de plante — ultimele nu s-au păstrat.

Se presupune că arhitectul parcului a fost C. I. Gorelnicov, atât în faza inițială, când parcul avea 5 ha, cât și în faza de extindere, când teritoriul a fost lărgit până la 19,6 ha. Către sfârșitul lucrărilor, parcul era amplasat pe două pante situate vizavi, una orientată spre nord-est, cealaltă spre sud-vest. De la terenul din vale se deschideau perspective apropiate și îndepărtate. Aleea principală cobora de la conac și străbătea prisaca, continuănd spre colina nord-estică. Din structura compozițională originală nu s-a păstrat mai nimic.

Dendroflora
Cele mai multe specii de plante decorative exotice erau plantate în partea de sud-vest a teritoriului inițial de 5 ha, de la panta sud-vestică de lângă conac și cea vestică de lângă drumul Grădinița-Leuntea până la fântâna din vale. Aici au fost sădite sofora japoneză (Sophora japonica), salcâm alb (Robinia pseudacacia), glădiță (Gleditschia triacanthos), unele conifere precum pinul negru (Pinus nigra), pinul de munte (Pinus montana), ienupărul de Virginia (Juniperus virginiana), cetina de negi (Juniperus sabina) etc. Partea de vest a parcului, unde se afla intrarea principală, era cea mai bine amenajată din punct de vedere estetic, cu numeroase specii decorative de arbori și arbuști, cât și flori, în special trandafiri și gutui japonez. Tot aici au fost sădiți arbori de specii autohtone: jugastru (Acer campestre), paltin de câmp (Acer platanoides), frasin (Fraxinus excelsior) etc., majoritatea păstrându-se până în prezent. Anume în acest loc au fost construite casele de locuit de pe teritoriul parcului.

În total, parcul găzduiește 42-43 specii de plante lemnoase, jumătate dintre care sunt specii exotice. Lista speciilor de plante lemnoase ale parcului "Leuntea" este prezentată în tabel.

Patrimoniu
Încă în 1983, starea parcului era declarată nesatisfăcătoare ("lasă mult de dorit") de către specialiștii I. Taras și A. Trișcenco. Autorii studiului au pus la cale un plan de restabilire a parcului, care așa și nu a mai fost pus în aplicare. În prezent, multe specii exotice sunt pe cale de dispariție. Aleile se disting greu, iar structura compozițională a dispărut aproape în totalitate. În anii 2000, a fost elaborat un proiect de creare a unui parc național în zona de sud-est a Moldovei, care ar include acest parc, cât și alte monumente ale naturii din raioanele Căușeni și Ștefan Vodă.

Referințe

Bibliografie

Leuntea
Raionul Căușeni
Leuntea, Parcul

Parcul Leuntea


Novat, hérésiarque du IIIe s et diacre de l'église de Carthage.

Personnalités
 Jean Novat (1894-1987), homme politique français ;
 Miss.Tic (1956-2022), de son vrai nom Radhia Novat, artiste française ;
 Pierre Novat (1928-2007), peintre panoramiste français.

Novat (homonymie)


Esta é uma lista de províncias da Jordânia (Mohafazah) por Índice de Desenvolvimento Humano de 2019.

Províncias da Jordânia

Lista de províncias da Jordânia por IDH


António José Vieira Rodrigues Fartura (Mosteiro de Vieira, 24 de setembro de 1794 — Porto, 13 de setembro de 1868), grande negociante e proprietário nas praças de Angra e do Porto, por várias vezes vereador da Câmara Municipal de Angra do Heroísmo e o proponente, em sessão camarária de 20 de março de 1847, da construção dos novos paços do concelho de Angra.

Biografia
Nasceu na freguesia de Mosteiro, concelho de Vieira do Minho, filho de Francisco Vieira Rodrigues, proprietário naquela freguesia, e de sua mulher Anastácia Vieira Cardoso, ambos naturais de Mosteiro de Vieira.

Comerciante de grosso trato na cidade do Porto, em 1832 era sargento-mor de ordenanças da freguesia de Santa Cristina de Malta, ao tempo no concelho da Maia, hoje no concelho de Vila do Conde. Nesse ano, na sequência do desembarque no Mindelo e do Cerco do Porto foi preso pelas forças liberais e acusado de crime de lesa-majestade. Julgado durante o cerco do Porto pelos liberais ainda em 1832 foi condenado a degredo perpétuo para Moçambique. A pena foi-lhe comutada por decreto de 3 de janeiro de 1835 em dois anos de degredo para as ilhas dos Açores, excetuando-se contudo algumas, entre as quais a ilha Terceira. Apesar disso, fixou-se em Angra, razão pela qual, por ofício  de 7 de novembro de 1836, o Procurador Geral Adjunto, embora reconhecendo o incumprimento da sentença de degredo, afirma em relação a Rodrigues Fartura que «o seu procedimento se tem tornado digno de aprovação das autoridades, que ele se acha estabelecido com casas de negócio na cidade de Angra com proveito público, onde a sua residência não é prejudicial». Recomenda assim que do decreto de comutação da pena seja retirada a proibição expressa de cumprimento a pena na ilha Terceira. Essa recomendação seguramente foi acolhida, pois em 1848 já era feito comendador pelos serviços prestados à causa constitucional.

Em consequência dessa condenação e comutação de pena, estabeleceu-se em Angra no início do ano de 1835 como comerciante de grosso trato, com loja na Praça Velha, onde residia, e homem de negócios, com barco próprio, dividindo a sua atividade entre as cidades de Angra e do Porto. De grande dinamismo alterou os processos comerciais na cidade de Angra inaugurando uma nova época. Fez grande fortuna, adquirindo numerosas propriedades na ilha e na cidade do Porto.

Foi vice-cônsul da Rússia em Angra, por carta do cônsul Charles Ivanoff Razewich, cônsul-geral em Portugal do Império Russo, personalidade que casou com a terceirense D. Luísa Monteiro.

Contribuiu também para o desenvolvimento da agricultura, nomeadamente com a tentativa de povoamento, em 1842, e investimentos numa grande propriedade que adquiriu no norte da Terceira, a Quinta da Madalena, na freguesia da Agualva, considerada a maior propriedade rústica da ilha. As ruínas das casas por ele construídas naquela quinta ainda permanecem bem visíveis junta da entrada da propriedade, hoje um grande eucaliptal.

Outra grande propriedade que lhe pertenceu foi a Quinta das Roças, no Posto Santo, onde fez grandes investimento e fez edificar uma ermida.

Foi vereador da Câmara Municipal de Angra do Heroísmo, por mais de uma vez, e foi o promotor da proposta, presente a reunião da Câmara Municipal a 20 de março de 1849, de se construir um novo edifício, ao gosto neoclássico, que levou avante com entusiasmo e dedicação.  Acabou ele próprio por arrematar a obra e terminá-la com dinheiro seu emprestado ao município.

Em 1848 foi agraciado com o grau de comendador da Ordem de Cristo pelos serviços prestados à Coroa, e com a comenda da Ordem de Nossa Senhora da Conceição de Vila Viçosa, em 1853, pelos serviços prestados por ocasião da viagem régia às províncias do Norte.

Em 1855 foi-lhe passada carta de brasão de armas e agraciado com o foro de fidalgo cavaleiro. Contudo, sabe-se hoje, forjou documentos falsos para fundamentar estes títulos.

O seu filho, António José Vieira Rodrigues Fartura Júnior (Porto, c. 1827 — Braga, 4 de setembro de 1854) foi negociante na praça de Angra, vice-cônsul da Rússia na Terceira por carta do cônsul russo em Lisboa de 30 de abril de 1852, confirmada por carta régia de 23 de outubro daquele ano. Como seu pai, foi vereador da Câmara Municipal em 1853. Faleceu em Braga, vítima de uma «pthysica pulmonar» e segundo a imprensa local: «Era bom filho, bom esposo, e ornado de qualidades que o tornavam digno da estima dos seus concidadãos».

A sua filha Cândida Guilhermina dos Santos Rodrigues Vieira Fartura casou no Porto com Guilherme Augusto Pereira Machado, depois visconde de Pereira Machado. A sua neta, filha deste casamento, foi casada com Diogo de Bettencourt de Vasconcelos Correia e Ávila, conde de Correia Bettencourt.

Referências

Políticos dos Açores

António José Vieira Rodrigues Fartura


Alexandru Moruzi (]), fiul lui George Moruzi și al Adinei Știrbey, a fost un medic neurochirurg, profesor universitar la Facultatea de Medicină din Iași, șeful primului serviciu de neurochirurgie din Iași.

Biografie
Alexandru Moruzi a urmat cursurile Facultății de Medicină din Paris unde s-a format ca neurochirurg sub îndrumarea profesorilor Robineau și De Martel. Alexandru Moruzi este numit profesor la Facultatea de Medicină din Iași în 1935, creând primul serviciu de neurochirurgie din Iași la Spitalul "Caritatea". Organizează ulterior Serviciul de Neurochirurgie de la Spitalul Socola.

După instalarea regimului comunist, pentru a nu fi arestat, părăsește țara în mod clandestin cu un avion al Crucii Roșii suedeze la 19 mai 1947. A emigrat în Elveția, Venezuela și în SUA, obținând recunoașterea titlul de profesor, dar nemaiputând să exerseze neurochirurgia.

Note

Vezi și
 Familia Moruzi

Legături externe
 Arborele genealogic al familiei Moruzi

Nașteri în 1900
Decese în 1957
Chirurgi români
Alexandru (chirurg)

Alexandru Moruzi (chirurg)


شعب الباكا  هي مجموعة عرقية تعيش في الغابات المطيرة في جنوب شرق الكاميرون، و شمال جمهورية الكونغو، و شمال الغابون، و جنوب غرب جمهورية أفريقيا الوسطى.

مراجع

متنقلون حديثون
مجموعات عرقية في الغابون
مجموعات عرقية في الكاميرون
مجموعات عرقية في جمهورية إفريقيا الوسطى
مجموعات عرقية في جمهورية الكونغو
الأقزام الأفارقة

شعب الباكا (الكاميرون والغابون)


Acaulon, porodica pravih mahovina iz reda Pottiales., Postoji 20 priznatih vrsta.

Rod Acaulon N.E. Br. sinonim je za Aloinopsis Schwantes koji pripada porodici čupavica (aizoaceae)

Vrste
 Acaulon capense  Müll. Hal.
 Acaulon casasianum  Brugués & H.A. Crum
 Acaulon chrysacanthum  I.G. Stone
 Acaulon crassinervium Müll. Hal.
 Acaulon dertosense Casas, Sérgio, Cros & Brugués
 Acaulon eremicola I.G. Stone
 Acaulon fontiquerianum Casas & Sérgio
 Acaulon granulosum I.G. Stone
 Acaulon integrifolium Müll. Hal.
 Acaulon leucochaete I.G. Stone
 Acaulon longifolium Herrnst. & Heyn
 Acaulon muticum (Schreb. ex Hedw.) Müll. Hal.
 Acaulon nanum Müll. Hal.
 Acaulon recurvatum Magill
 Acaulon robustum Broth. ex G. Roth
 Acaulon schimperianum (Sull.) Sull.
 Acaulon sphaericum J. Shaw
 Acaulon triquetrum (Spruce) Müll. Hal.
 Acaulon uleanum Müll. Hal.
 Acaulon vesiculosum Müll. Hal.

Izvori

Pottiaceae

Acaulon


Benzylsalicylat (eller salicylsyrebenzylester) er en benzylester af salicylsyre, et kemisk stof, som oftest bruges i kosmetik. Det fremtræder som en næsten farveløs væske, og det har svag eller ingen duft. Stoffet er let opløseligt i alkohol og æter, men kun svagt opløseligt i vand. LD50 er på 2227 mg/kg.

Stoffet bruges som et opløsningsmiddel for syntetisk musk og som et fiksativ for blomsterdufte som f.eks. jasmin, syren og lilje.

Se også
 EU's liste over deklarationspligtige parfumestoffer

Noter

Eksterne links
 European Food Safety Authority (EFSA): ''Scientific Opinion on the safety and efficacy of benzyl alcohols, aldehydes, acids, esters and acetals (chemical group 23) when used as flavourings for all animal species''

Opløsningsmidler
Organiske forbindelser
Parfume

Benzylsalicylat


Carmen Cano Ruiz née le 31 décembre 1992, est une joueuse de hockey sur gazon espagnole. Elle évolue au poste d'attaquante au Club de Campo et avec l'équipe nationale espagnole.

Elle a participé aux Jeux olympiques d'été de 2020.

Carrière

Coupe du monde
  : 2018

Championnat d'Europe
  : 2019

Jeux olympiques
 Top 8 : 2020

Références

Liens externes

Joueuse espagnole de hockey sur gazon
Naissance en décembre 1992
Naissance à Alcalá la Real
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Carmen Cano


Thiago dos Santos Costa (født 28. februar 1983) er en brasiliansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Ehime FC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Thiago dos Santos Costa


El SMS Irene fue un crucero protegido o Kreuzerkorvette de la Kaiserliche Marine (Armada imperial alemana) botado el 23 de julio de 1887 en los astilleros AG Vulcan de Stettin. El crucero recibía su nombre en honor a la princesa Irene de Hesse-Darmstadt, cuñada del Kaiser  Guillermo II de Alemania. El  fue el único buque adicional construido según su diseño.

Características
Fue el líder de una clase de dos cruceros protegidos, y el primero de la Kaiserliche Marine en ser construida sin arboladura para velas. Estaba diseñado para desempeñar sus funciones tanto en el Atlántico, como en el Pacífico.

Su tripulación era de 365 hombres, con un desplazamiento de 4300 t, podía alcanzar una velocidad máxima de 18 nudos. Su armamento original, compuesto por 14 cañones de 150 mm, 6 cañones de revolver de 37 mm y 3 tubos lanzatorpedos de 350 mm, fue modificado en 1893 a 4 cañones de tiro rápido de 150 mm, 8 cañones de tiro rápido de 105 mm y 6 cañones de tiro rápido de 50 mm.

Historial

En 1890 se encontraba en el Mediterráneo bajo el mando del hermano del emperador, el príncipe Enrique.

A comienzos de junio de  1894 durante la Primera guerra sino-japonesa, las principales potencias navales, incrementaron sus fuerzas navales estacionadas en el este asiático. En febrero de 1895 el SMS Irene arribó a Tschifu (Yantai), China. Bajo el mando del vicealmirante Paul Hoffmann como buque insignia de la escuadra alemana del este asiático (Ostasiengeschwader).

Sus principales operaciones, fueron en el este asiático, especialmente en Filipinas y durante la Rebelión de los Boxer. En 1913 fue convertido en buque-cuartel para tripulaciones de u-boat, y fue desguazado en 1921.

Referencias

Notas aclaratorias

Píes de página

Bibliografía

Cruceros de la Kaiserliche Marine

SMS Irene


Ludwig Elkuch (* 19. September 1851 in Schellenberg; † 25. November 1919 ebenda) war ein liechtensteinischer Politiker. Er war Gemeindevorsteher von Schellenberg und Abgeordneter im Landtag des Fürstentums Liechtenstein.

Biografie
Ludwig Elkuch wurde 1851 als Sohn von Joseph Elkuch geboren. Von 1894 bis 1909 war er Gemeindevorsteher von Schellenberg. Von 1902 bis 1910 war er Abgeordneter im Landtag des Fürstentums Liechtenstein.

Elkuch heiratete Maria Brendle. Aus der Ehe gingen sechs Kinder hervor, zwei Söhne und vier Töchter. Sein Sohn Philipp Elkuch wurde später ebenfalls Gemeindevorsteher von Schellenberg und Abgeordneter im Landtag des Fürstentums Liechtenstein. Sein Enkel Edgar Elkuch wiederum war in dritter Generation Gemeindevorsteher von Schellenberg.

Literatur
 Rudolf Goop: Menschen am Schellenberg. Band 1: Besiedlung der Gemeinde (2005)

Weblinks

Einzelnachweise

Landtagsabgeordneter (Liechtenstein)
Gemeindevorsteher (Schellenberg)
Liechtensteiner
Geboren 1851
Gestorben 1919
Mann

Ludwig Elkuch


A onda de calor na América do Sul em 2022 foi um evento meteorológico que principalmente atingiu os países Brasil, Argentina, Paraguai e Uruguai no mês de janeiro de 2022. No Brasil, o estado que mais sofreu com a onda de  calor foi o estado do Rio Grande do Sul onde as temperaturas chegaram à 42 graus e com a baixa umidade trouxeram problemas de saúde.

Segundo Inmet, "o pico do calor deve acontecer no domingo" [23 de janeiro], antes de uma frente fria avançar pela região. Naquela altura, o Rio Grande do Sul atingia 11 dias seguidos com temperaturas que chegavam e ultrapassavam os 40º C.

Contexto
No final de dezembro de 2021, a mesma região já havia tido uma onda de calor, porém de menor duração. O calor, segundo os serviços meteorológicos, foi pior ainda pela falta de chuvas, já que a região estava sob influência do fenômeno climático La Niña, marcado por precipitações abaixo da média. Meteorologistas do portal Metsul chegaram a afirmar que seria um "fim de ano de derreter", enquanto o portal Meteored Argentina prognosticou um "calor opressor".

Na mesma época das ondas de calor no sul, o centro-sudeste do Brasil sofria com enchentes históricas, que deixaram milhares de desabrigados, principalmente na Bahia.

Causas
Entre as principais causas da onde de calor, está o fenômeno da La Niña, que provoca chuvas muito irregulares e mal distribuídas, que juntamente com uma área de alta pressão atmosférica na região acabou por manter as altas temperaturas em certas localidades.

A situação foi chamada de "bolha de calor" (também cúpula ou domo de calor, do inglês heat dome) pela Metsul, que no dia 22 de janeiro reportava que o "Rio Grande do Sul atinge neste sábado o 11º dia seguido em que a temperatura chega aos 40º C".

Locais

Brasil

No Brasil, o estado mais atingido pela onda de calor foi o Rio Grande do Sul, onde a onda cobriu quase todo território durante vários dias. As regiões oeste do Paraná e Santa Catarina também foram atingidos. Alguns eventos foram registrados por conta das fortes ondas de calor:

 Das 497 cidades do Rio Grande do Sul, 262 decretaram situação de emergência por conta do calor.
Algumas cidades tiveram problemas no abastecimento de água e luz.
 A Defesa Civil do estado do Rio Grande do Sul recomendou que os cidadãos ficassem de plantão para possíveis emergências.
 No Paraná, o governo observou a perda de safra por conta do calor.

Argentina

Na Argentina, diversas regiões sofreram por conta do calor e algumas das situações registradas foram:

 Diversas cidades ficaram sem luz e água; inclusive a capital Buenos Aires, que sofreu com um blackout deixando 700 mil usuários sem luz.
 Houve um aumento significativo de queimadas florestais, algumas não sendo efetivamente combatidas por conta da falta de água.
 Ondas de besouros apareceram em diversas cidades, isto gerou um risco a mais para a agricultura já fragilizada.

Uruguai
Em departamentos do Uruguai, como Paysandú, Salto e Florida, as máximas registradas na tarde do dia 14 de janeiro chegaram a 42,5° C e a 44° C respectivamente, sendo considerada a temperatura mais alta para o mês desde 1961, segundo o Inumet. Mais de 500 mil aves (avicultura) foram perdidas no país por conta do evento meteorológico . O país sofreu com um forte temporal no dia 17 de janeiro, causando inundações na capital Montevidéo

Paraguai
A Direção de Meteorologia e Hidrologia do Paraguai emitiu um alerta "onda de calor" para todo o país. As temperaturas máximas anteriores entre 38°C e 41°C para as cidades de Mariscal Estigarribia, Pozo Colorado, General Bruguez, Concepción, Assunção, Caacupé, Paraguarí, Pilar, San Juan Bautista e Caazapá.

Consequências
Entre as diversas consequências que vieram com a onda de calor estão problemas na saúde pública, energia elétrica e abastecimento de água.

Saúde
Uma das consequências das altas temperaturas e baixos níveis de umidade relativa do ar, fenômenos comuns em ondas de calor, é para a saúde. Com as altas temperaturas, unidades de saúde já castigadas pela alta incidência de infectados com COVID-19 e com a Influenza A H3N2, sofreram também com a chegada de pacientes hipertensos.

O calor também causou um aumento de casos de insolação e intermação (hipertermia), além de um aumento pontual em casos de gastroenterites, tendo em vista que o calor diminui a vida média dos alimentos.

Energia elétrica e abastecimento de água
Outra área afetada pelas altas temperaturas foram as áreas de abastecimento de luz e água. O alto consumo de energia elétrica por conta de ar-condicionados trouxe o colapso do abastecimento de energia em algumas cidades do Rio Grande do Sul e da Argentina.

Com o colapso na energia elétrica, o abastecimento de água também foi prejudicado. Isto aconteceu devido a um maior consumo de água e com breves colapsos na energia, o bombeamento de água nas estações ficou prejudicado, assim utilizando-se apenas as águas que estavam nos reservatórios. Assim, em algumas cidades, além de faltar, ela teve uma diminuição em sua qualidade por conta dos resíduos depoistados nos reservatórios, apresentando-se barrenta.

Agricultura e pecuária
Sendo o sul do Brasil um grande polo da agropecuária, o calor também tornou-se um problema por conta da morte de cabeças de gado em decorrência do calor, pelas queimadas e perda de safra. É estimado um prejuízo de cerca de 43 bilhões de reais por conta das secas e do calor na agricultura.

Temporais isolados intensos
Diversas cidades em toda região registraram temporais isolados, que algumas vezes foram intensos. Na tarde do dia 22, por exemplo, Buenos Aires teve temporal que chegou com ventos de 80km/h. Já dias antes, outro temporal havia danificado o aeroporto de Ezeiza.

No dia 21, o Inmet previa que "uma frente fria chega com chuvas mais volumosas também para o Sul do Brasil. Essa janela de tempo mais úmido, que vai durar quatro a cinco dias, vai ser muito bem vinda porque os volumes de chuva lá devem passar dos 50 mm. E os temporais acontecem de maneira mais forte, principalmente domingo, segunda, terça e quarta-feira entre Rio Grande do Sul, Santa Catarina e Paraná. Estados da Região Sul com possibilidade de granizo em função deste forte calor".

Incêndios florestais
Devido à seca e ao calor, incêndios florestais isolados ou amplos foram registrados. Na Argentina, houve incêndios "massivos, nas palavras do

meteorologista Christian Garavaglia, na Patagônia e nas províncias como Formosa e Misiones.

Chuvas e tempestades
As chuvas isoladas aliviavam momentaneamente o calor, mas efetivamente, em toda a região a onda só cedeu entre os dias 23 e 24 de janeiro, com a chegada e avanço de uma frente fria. Com o inicio das chuvas, também foram registradas tempestades extremamente fortes principalmente no Rio Grande do Sul, onde por conta dos temporais, casas foram destelhadas.

Em Canela uma menina acabou morrendo após ser acertada por uma telha durante as tempestades. O município de Guaíba (região metropolitana de Porto Alegre) foi um dos municípios mais atingidos pelas tempestades, cerca de 9,5 mil clientes ficaram sem luz por cerca de 24 horas. Ainda no município, cerca de mil casas ficaram destelhadas, além de uma escola e uma igreja que ficaram totalmente destruídas. Além de Guaíba, algumas regiões das cidades de Porto Alegre, Novo Hamburgo, Esteio e Alvorada também foram atingidas pelas fortes chuvas.

Prognóstico: aquecimento global intensificará as ondas
Segundo a Metsul, ondas de calor como esta, na região e outros locais do planeta, serão cada vez mais frequentes devido ao aquecimento global. "O aumento da duração, intensidade e frequência desse fenômeno climático reflete o acréscimo da temperatura média global decorrente da elevada emissão de gases do efeito estufa e é exacerbado, em parte, pelas ilhas de calor [áreas urbanas que aprisionam o calor e tornam a temperatura mais alta que os arredores]", disse a meteorologista Renata Libonati, professora do Departamento de Meteorologia do Instituto de Geociências da Universidade Federal do Rio de Janeiro (UFRJ), num texto no portal da Metsul.

Curiosidades

 No dia 11 de janeiro, Buenos Aires teve calor de 41,1°C, a segunda temperatura mais alta desde 1906 e a mais alta desde 1995
 Criciúma, SC, teve sensação térmica de 52°C no dia 19 de janeiro
 Santa Cruz do Sul, RS, teve sensação térmica de 51,6 no dia 16 de janeiro
 Misiones, Argentina, registrou o fenômeno redemoinho de fogo

2022
Desastres naturais em 2022
2022 na Argentina
Desastres no Brasil em 2022
2022 no Paraguai
2022 no Uruguai
Eventos de janeiro de 2022

Onda de calor na América do Sul em 2022


Tata Sumo Grande este un SUV mediu produs de producătorul indian de automobile Tata Motors din 2008 până în 2016. În 2014, numele a fost schimbat în Tata Movus.

Sumo Grande (2008-2010)
Sumo Grande (nume de proiect Phoenix) a fost un SUV mediu dezvoltat de Tata Motors pe platforma X2, partea din spate fiind parțial derivată din modelul anterior Sumo, lansat în 1994. Ca și modelul Xenon, Sumo Grande a fost proiectat de Concept Group International LTD din Marea Britanie. Mașina a fost inițial destinată să fie cea de-a doua generație de Sumo, plasându-se în gama Tata sub Safari, însă vechiul Sumo a rămas în producție, deoarece aceasta se bucura încă de un real succes de vânzări în India, în special datorită prețului de listă redus. În consecință, Sumo Grande a completat oferta din zona SUV-urilor medii fără a înlocui modelul anterior. Partea de dezvoltare a fost încredințată către IAV India Private Ltd.

Mașina avea o lungime de 4,421 metri, chiar sub modelul Sumo, și oferea configurații în șapte și opt locuri (mai târziu Tata a introdus o versiune cu 9 locuri). Șasiul X2 folosește aceeași suspensie dublu wisbone ca și Xenon, motorul de lansare fiind un diesel common rail de 2,2 litri Dicor VGT ce oferă 120 de cai putere, cu 20 de cai putere mai puțin decât modelul Opera cu acelasi motor. Mașina a fost vândută doar cu tracțiune spate fara sisteme de securitate (ABS, ESP sau airbagurile nu erau disponibile) pentru a se evita concurența internă cu Tata Safari. Din punct de vedere estetic, mașina are un este un SUV cu cinci uși, stilistic inspirat de precedentul model Sumo, dar mai modern. Interiorul, în schimb, este la fel ca cel din vechiul Sumo. Cel de-al treilea rând de scaune are bănci cu două sau trei locuri, în timp ce în vechiul Sumo scaunele erau rabatabile individual.

Sumo Grande MK II (2010-2014)
Sumo Grande MKII este un facelift al versiunii anterioare, ce a modificat numeroase detalii, în special mecanice, prin modificarea suspensiei spate pentru a o face mai confortabilă. Direcția a fost regândită, pentru că în versiunea anterioară fusese criticată deoarece nu era suficient de precisă. O noua grilă față și noi semnalizatoare au fost integrate în exterior, în timp ce în interior au apărut panouri din lemn fals și materiale noi pentru panourile ușilor. Tot acum apare și versiunea cu 9 locuri, având două scaune rabatabile pe al treilea rând.

În 2011, Tata a renunțat la numele "Sumo" și modelul a fost numit simplu "Tata Grande".

Tata Movus (2014-2016)
Odată cu faceliftul din 2014, numele Sumo Grande este abandonat în favoarea denumirii de Tata Movus pentru a evita confuzia cu prima generație de Tata Sumo ce era încă în producție, dar caracteristicile vehiculului rămân neschimbate. Modificările sunt limitate la finisajele din interior, gama de culori este limitată la alb și argintiu, în timp ce echipamentul a devenit mai sărac. Barele de protecție nu au mai fost vopsite, ceea ce a permis reducerea semnificativă a prețului de listă. Motorul rămâne același diesel Dicor de 2,2 litri și 120 de cai putere.
Cu toate acestea, vânzările au fost dezamăgitoare, așa încât în 2015 a fost anunțat sfârșitul producție în 2016. Nu a fost propus un succesor direct, însă prima generație de Sumo (lansată în 1994) a acaparat o parte din piața rămasă liberă.

Note

Legături externe

 Site-ul oficial Tata Motors

Automobile

Tata Sumo Grande


Cefoperazona este un antibiotic din clasa cefalosporinelor de generația a treia, utilizat în tratamentul unor infecții bacteriene. Printre acestea se numără: infecții intraabdominale (inclusiv peritonite), infecții ale tractului urinar, infecții cutanate și ale țesuturilor moi, infecții ale căilor respiratorii superioare și inferioare, septicemie și infecții ginecologice. Spectrul de activitate al acestui antibiotic include și Pseudomonas aeruginosa. Căile de administrare disponibile sunt intravenoasă și intramusculară. Calea de administrare disponibilă este cea orală. Există și formulări care conțin cefoperazonă în combinație cu sulbactam, un inhibitor de beta-lactamază.

Utilizări medicale

Reacții adverse
Printre reacțiile adverse se numără reacțiile alergice și inflamația la locul administrării. Poate produce efecte de tip disulfiram în combinație cu etanolul. Se poate instala o diaree cu colită pseudomembranoasă, din cauza infectării cu Clostridium difficile. În acest caz, tratamentul trebuie oprit imediat.

Note

Vezi și
 Ceftriaxonă
 Cefotaximă
 Cefiximă
 Ceftazidimă

Cefalosporine
Tetrazoli
Piperazine
Fenoli
Acetamide
Lactame

Cefoperazonă


Gönyeli Spor Kulübü Kıbrıs, Gönyeli'de bulunan spor kulübüdür. Kulübün kuruluş tarihi 1948 olup, tam adı Gönyeli Türk Spor Kulübü (GTSK) dür.

Kupalar

•Birinci Lig: (9)
1971-72, 1977-78, 1980-81, 1992-93, 1994-95, 1998-99, 2000-01, 2007-08, 2008-09

•Kıbrıs Kupası ve Federasyon Kupası: (4)
1985, 1995, 1998, 2000

•Cumhurbaşkanlığı Kupası: (4)
1985, 1995, 1999, 2000

Gönyeli SK


Una storia polesana je hrvatski dokumentarni film. Bavi se životom ljudi koje je društvo odbacilo, a koji žive svega stotinjak metara od od raskošnog zaštitnog znaka istarskog turizma - puljske Arene. To su stanovnici tzv. Mahale, siromašne multikulturalne zajednice, koje život polako zaboravlja. Dokumentarac je oda jednostavnom načinu života jednostavnih ljudi i posveta gradu koji bespovratno tone u poslijeratnu depresiju. Film je realiziran u okviru dokumentarne radionice Imaginarne Akademije u Grožnjanu 1998. godine.

Film je prikazan na Danima hrvatskog filma 1999., Motovunskom filmskom festivalu 1999. i na međunarodnom filmskom festivalu u Trstu Alpe Adria Cinema 2000. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
Una storia polesana na Vimeo.com

Hrvatski dokumentarni filmovi

Una storia polesana


Uma chamada de procedimento adiada (DPC) é um mecanismo do sistema operacional Microsoft Windows que permite que tarefas de alta prioridade (por exemplo, um manipulador de interrupção) adiem tarefas necessárias, mas de menor prioridade, para uma execução posterior. Isso permite que os drivers do dispositivo e outros serviços que consomem eventos de baixo nível executem a parte de alta prioridade de seu processamento rapidamente e agende o processamento adicional não crítico para uma execução em uma prioridade mais baixa.

Interrupções

Deferred Procedure Call


Daniel Patrick Moynihan (16. mars 1927 – 26. mars 2003) var bandarískur stjórnmálamaður og félagsfræðingur. Moynihan starfaði sem ráðgjafi ríkisstjórna repúblíkana og demókrata á sjöunda áratugnum. Moynihan var ráðgjafi í ríkisstjórnum John F. Kennedy og Lyndon B. Johnson, og lék lykilhlutverk í átaki Johnson til að uppræta fátækt, (e. War on Poverty). Hann gekk síðar til liðs við ríkisstjórn Richard Nixon sem sérlegur ráðgjafi forsetans um velferðarmál. Moynihan var sendiherra Bandaríkjanna á Indlandi 1973-1975 og gegndi stöðu sendiherra hjá Sameinuðu Þjóðunum 1975-76.

Hann var öldungadeilarþingmaður Demókrataflokksins fyrir New York fylki frá 1977-2001. Moynihan var oft gagnrýninn á stefnu flokksins, velferðarkerfið og tilraunir til að beita ríkisvaldinu til að leysa samfélagsleg vandamál. Þó hann hafi aldrei yfirgefið Demókrataflokkinn telst Moynihan til ný-íhaldsmanna (e. neoconservative).

Moynihan var mikilvirkur fræðimaður. Auk fjölda fræðigreina og skrifaði hann alls 19 bækur, flestar um félagsleg vandamál, sérstaklega fátækt í stórborgum. Hann var prófessor við bæði Cornell- og Harvard háskóla.

Moynihan-skýrslan
Árið 1965 birti Moynihan niðurstöður rannsókna sem hann hafði unnið sem ráðgjafi í ríkisstjórn Kennedy. Skýrslan, sem fjallaði um fátækt meðal blökkumanna í stórborgum Bandaríkjanna bar heitið The Negro Family: The Case for National Action, en var í daglegu tali kölluð the Moynihan Report. Skýrslan skýrði fátækt sem afleiðingu annarra félagslegra vandamála, þar á meðal einstæðra mæðra, en 25% svartra barna fæddust utan hjónabands. Moynihan hélt því fram að fjölgun svartra einstæðra mæðra og önnur félagsleg vandamál í hverfum blökkumanna væru afleiðing skaðlegrar menningar sem rekja mætti til tíma þrælahalds og aðskilnaðarstefnu í Suðurríkjum Bandaríkjanna.

Moynihan skýrslan vakti mikla athygli og umræður. Moynihan varð fyrir harðri gagnrýni hinnar Nýju Vinstrihreyfingar sem, sérstaklega talsmanna Black Power hreyfingarinnar. Moynihan var meðal annars sakaður um að vilja gera svarta sjálfa ábyrga fyrir eigin fátækt og jaðarsetningu. William Ryan, sálfræðingur og aðgerðasinni mannréttindahreyfingarinnar, bjó til frasann "að kenna fórnarlambinu um" (e. blaming the victim) þar sem hann ásakaði Moynihan um að "réttlæta ójöfnuð með því að finna galla hjá fórnarlömbum ójöfnuðar."  Gagnrýnendur Moynihan, sérstaklega hugsuðir Black Power hreyfingunnar, á borð við Stokely Carmichael og Charles Hamilton, töldu að fátækt og félagsleg vandamál meðal svartra Bandaríkjamanna skýrðust af kerfislægu kynþáttamisrétti og hvítri kynþáttahyggju sem ívilnaði hvítum umfram svarta.

Viðbrögðin við skýrslunni urðu til þess að þoka Moynihan lengra til hægri í stjórnmálaskoðunum og í valdatíð Nixon varð hann einn helsti andstæðingur hins Nýja vinstris sem hann taldi ógna grunngildum bandarísks samfélags.

Tilvísanir

Bandarískir öldungadeildarþingmenn
Bandarískir erindrekar
Demókratar
Fastafulltrúar Bandaríkjanna hjá Sameinuðu þjóðunum

Daniel Patrick Moynihan


USS Galveston (CL-93/CLG-3) was a  light cruiser of the United States Navy that was later converted to a  guided missile cruiser. She was launched by William Cramp & Sons Shipbuilding Company, Philadelphia 22 April 1945, sponsored by Mrs. Clark Wallace Thompson. The cruiser's construction was suspended when nearly complete on 24 June 1946; and the hull assigned to the Philadelphia Group of the Atlantic Reserve Fleet. She was reclassified CLG-93 on 4 February 1956; then reclassified to CLG-3 on 23 May 1957; and commissioned at Philadelphia 28 May 1958.

1958–1960
Refit as a Galveston-class guided missile light cruiser, the warship departed Philadelphia on 30 June 1958 for builder's trials out of Norfolk, Va., in the Virginia Capes area, that included "highly successful" tests of her new Talos missile and tracking gear. The Talos supersonic surface-to-air missile was 38 ft long, weighed nearly 3,000 pounds (1,400 kg), and was powered by a novel 20,053 lbf ramjet engine, plus a solid-fuel rocket booster. With a range of over 65 miles (105 km) for early variants, and over 100 for later ones, and speeds of up to Mach 4, it was designed to destroy enemy aircraft at high altitudes using either a conventional or atomic warhead. She finished out the year with operations in the Norfolk area.

Galveston arrived at San Juan, Puerto Rico, on 16 January 1959, for training and evaluation operations in the waters of the West Indies. She successfully launched the first Talos missile ever fired at sea on 24 February 1959. The Talos was termed by Admiral Arleigh Burke as "the best antiaircraft missile in any arsenal in the world". Galveston reported the shot "hot, straight and normal" as she proudly proved her capability as one of the most mighty warships of the modern United States Navy. The cruiser set course for Norfolk on 17 March and a special yard period in the Philadelphia Naval Shipyard.

In July 1959, Galveston conducted shakedown and acceptance trials in the Virginia Capes area, followed by a refresher training cruise to waters off Cuba and the testing of her radar and communications in war games with the U.S. Air Force. On 4 January 1960, she departed Norfolk for a visit to Charleston, South Carolina, and operations off the Florida coast, Puerto Rico, and the Virgin Islands. She then headed to her namesake city of Galveston, arriving on 16 February for a Silver Service presentation. Returning to Norfolk, the cruiser unloaded her ammunition for shock tests off the Bahamas, then entered the Philadelphia Naval Shipyard on 25 March 1960 for a yard period that extended into the fall. During this time the cruiser entertained more than 30,000 visitors. She headed for the Virginia Capes 24 October 1960, successfully completing her first missile transfer at sea.

1961
On 6 January 1961, Galveston departed Norfolk for more Bureau of Naval Weapons technical evaluation of her Talos missile systems, including tests of the IV Talos, its capabilities and potentials, in areas off Jacksonville, Florida, Puerto Rico and the Virgin Islands. These evaluations completed 1 March, she departed San Juan for refresher training and her final acceptance trial out of Guantanamo Bay. The cruiser returned to Norfolk on 9 April, but soon steamed to Jacksonville, where on 8 May she began duty under the Operational Technical Evaluation Force that included extensive testing of her missile system and many Talos firings. The effectiveness of the system and the weapon were demonstrated by a new, long-range record as well as a successful two-missile salvo shot. The Talos missile cruiser entertained over 17,000 visitors at Cape Canaveral on the Armed Forces weekend celebration in May; completed later phases of her evaluation exercises in the Caribbean through 21 July 1960; then visited Bayonne, New Jersey, where her missile fire-control radars were removed in preparation for overhaul. Galveston was overhauled in the Philadelphia Naval Shipyard (30 August 1961 – 23 July 1962). This overhaul included modifications to the fire control system of the Talos missile.

The visit to Charleston was for electronic equipment repair. She had to go in at low tide, and lightning rods had to be lowered to pass under the Charleston bridge.

1962–1964
Galveston departed Philadelphia on 23 July 1962, transited the Panama Canal for San Diego, California; and joined Cruiser-Destroyer Flotilla 9, U.S. Pacific Fleet, on 24 August 1962. While home-ported in San Diego she continued trials with the Talos. The Talos was fired successfully at an old destroyer escort, striking it above decks and exiting above the waterline. No explosives were used. She operated along the West Coast until October 1963 when she sailed for the Western Pacific as flagship of the flotilla. During the next six months she operated in the Far East with the 7th Fleet off Japan, Taiwan, and Okinawa. She returned to San Diego 16 April 1964 and resumed West Coast training.

1965
Following a four-month overhaul from October 1964 to February 1965, Galveston departed San Diego 4 June for operations off the coast of South Vietnam. She touched at Subic Bay, Philippines, 21 June, then sailed to join the 7th Fleet in the South China Sea. During the next 5 months she ranged the Southeast Asian waters from the Gulf of Thailand to the Gulf of Tonkin while supporting the American effort to repel Communist aggression in South Vietnam. She provided gunfire support during search-and-clear operations at Chu Lai and at the Vung Tuong Peninsula. In addition she provided air defense for 7th Fleet carriers in the South China Sea and conducted search and rescue operations in the Gulf of Tonkin. She departed the Philippines on 2 December and arrived at San Diego on 18 December.

1966–1967
Resuming operations early in January 1966, Galveston operated out of San Diego to the Hawaiian Islands and along the California coast while keeping her crew and equipment in a peak state of readiness. From 31 July to 4 November she underwent modernization overhaul, then she resumed training for the remainder of 1966. Early in 1967 she departed San Diego for the East Coast, and for much of the rest of that year was assigned to the Atlantic Fleet for duty in the Atlantic and the Mediterranean.

1968–1969
On 19 October 1968, Galveston departed Seal Beach, California on her final Westpac tour. She divided her time between operations on Yankee Station in the north and the Da Nang area in the south where she temporarily replaced the  on the gun line, firing 3,500 rounds of ammunition from her 5"/38 and 6-inch/47-caliber guns in one nine-day period. She effectively supported Republic of Korea Marines in the Delta area. Galveston returned to San Diego on 2 February 1969. She departed San Diego for the East Coast and duty with the Atlantic Fleet performing duties in the Mediterranean. In 1970 she was placed in the Pacific Reserve Fleet, San Diego and in 1975 was sold for scrap to National Metal and Steel Corp.

In popular culture
The 1963-1964 Far East tour was commemorated in the large back patch on the G-1 flight jacket worn by lead Tom Cruise in the 1986 film Top Gun. Retired U.S. Navy Commander Michael Dahm theorizes the patch may have been a reference to real U.S. Navy pilot Harry J. Post, commanding officer of the Navy's first Fighter Weapons School. Post had been the only naval aviator on board on the tour.

Gallery

References

External links

Galveston Shipmates Assn. with Reunion Information
history.navy.mil: USS Galveston

hazegray.org: USS Galveston
"The Cruiser With The Supersonic Sting." Popular Mechanics, January 1959, pp. 140–142.

Cleveland-class cruisers
Galveston-class cruisers
Cold War cruisers of the United States
Vietnam War cruisers of the United States
Ships built by William Cramp & Sons
1945 ships

USS Galveston (CL-93)