Der Doppelmuldenfalzziegel ist eine Weiterentwicklung des Falzziegels. Er besitzt eine doppelte Nut auf der einen und zwei Rippen auf der anderen Seite. Durch die Entwicklung des Pressdachziegels gewann seine Fertigung an Präzision. Dieser sturmsichere Dachziegel wird in fast allen Regionen Deutschlands eingesetzt.

Vorgeschichte

Ein Falzziegel mit einfacher Nut wurde von den Brüdern Gilardoni aus Altkirch bereits 1841 patentiert. Weil der Patentschutz damals nur zehn Jahre anhielt, kopierten viele Ziegeleien ab 1850 diesen sogenannten Herzziegel, und die Gilardonis patentierten am 21. März 1851 einen Ziegel mit doppelter Nut (tuile à double emboîtement), der an der Weltausstellung Paris 1855 ausgezeichnet wurde.

Pressdachziegel

Pressdachziegel sind mit Hilfe von Stempelpressen, meist Revolverpressen, zwischen einer Ober- und einer Unterform ausgepresste Dachziegel.
Solche Pressdachziegelmodelle mit Kopf- und Seitenfalzen wurden 1881 von Wilhelm Ludowici, dem technischen Leiter der Ludowici Ziegelwerke auf der Basis des Herzziegels als Z1 entwickelt und verhalfen dem Unternehmen zum wirtschaftlichen Durchbruch.

Literatur
 Emile Lejeune: Guide du briquetier du fabricant de tuiles, carreaux, tuyaux […], Paris: Librairie du Dictionnaire des Arts et Manufactures 1870, S. 331–334.
 Willi Bender: Dachziegel als historisches Baumaterial, Edition anderweit, Suderburg-Hösseringen 1999, ISBN 978-3-931824-05-1.
 Theodor Hugues: Großformatige Ziegel, Institut für Internationale Architektur-Dokumentation, München 2003, ISBN 978-3-920034-09-6.

Einzelnachweise

Dachziegel

Doppelmuldenfalzziegel


Die Lawn Tennis Association (LTA) ist der Tennis-Dachverband von Großbritannien, den Kanalinseln und der Isle of Man.

Geschichte
Die LTA wurde am 26. Januar 1888 in London gegründet. Als eine der ersten Amtshandlungen wurden die Regeln für das Rasentennis festgelegt. Die LTA ist der Veranstalter der Wimbledon Championships, die auch deren Haupteinnahmequelle ist. Bis 1985 wurde die LTA durch ein ehrenamtliches Präsidium geführt.

Eine der selbstgestellten Aufgaben der LTA ist es, junge britischer Spieler auszubilden und zu fördern. Allerdings gelang dies nur im Falle von Tim Henman. Die wenigen anderen britischen Topspieler erhielten ihre Ausbildung im Ausland, wie Greg Rusedski (Kanada) und  Andy Murray (Spanien). Deshalb ist der Verband auch regelmäßig Kritik ausgesetzt.

Weblinks
 Offiziell Webpräsenz (englisch)

Einzelnachweise

Nationaler Sportverband (Vereinigtes Königreich)
Tennisverband
Sportverband (Vereinigtes Königreich)
Gegründet 1888

Lawn Tennis Association


An Andropogon vetus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sohns. An Andropogon vetus in nahilalakip ha genus nga Andropogon, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Venezuela. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Andropogon

Andropogon vetus


Anita Memović (Zenica, 7. travnja 1977.), bosanskohercegovačka kazališna, filmska i televizijska glumica.

Diplomirala je na Akademiji scenskih umjetnosti u Sarajevu predstavom "Nemreš pobjeć od nedelje" u klasi prof. Admira Glamočaka.

Filmografija

Televizijske i filmske uloge

Predstave

 Nužne mete,

 Dantonova smrt, Meštar Pathelin,

 Tamo – vamo, SOS Usamljena srca, Mali nauk o životinjama,
 Beskrajna priča

Sinkronizacija

Izvori

Vanjske poveznice
 Pozorište mladih Sarajevo

Bosanskohercegovački filmski glumci
Bosanskohercegovački kazališni glumci
Bosanskohercegovački televizijski glumci

Anita Memović Kajasa


Oliver Igel (* 9. April 1978 in Berlin-Köpenick) ist ein deutscher Kommunalpolitiker (SPD). Er ist Bezirksbürgermeister des Berliner Bezirks Treptow-Köpenick.

Nach dem Abitur an der Flatow-Oberschule absolvierte er 1997 den Wehrdienst beim Jägerbataillon 1 der Bundeswehr in Berlin-Spandau, ehe er ein Studium an der FU Berlin in den Fächern Neuere deutsche Literatur, Neuere Geschichte und Politikwissenschaften aufnahm. Dieses schloss er 2004 mit dem Magister Artium ab. Seine Magisterarbeit schrieb Igel über Komische Prosa in der Zeit der friedlichen Revolution 1989. Während des Studiums war er zwischen 2001 und 2003 freier Mitarbeiter der Berliner Zeitung. Sieben Jahre lang arbeitete Igel zudem in der Stiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur. 2009 wurde er wissenschaftlicher Mitarbeiter und Büroleiter des SPD-Bundestagsabgeordneten Hans-Joachim Hacker.

Nach den Wahlen zur Bezirksverordnetenversammlung im Jahr 2001 wurde Igel kulturpolitischer Sprecher und stellvertretender Fraktionsvorsitzender der SPD in der Bezirksverordnetenversammlung Treptow-Köpenick. Seit 2006 ist er dort SPD-Fraktionsvorsitzender. In einer Zählgemeinschaft mit den Stimmen von SPD, CDU und Grünen wurde Igel am 27. Oktober 2011 als bislang jüngster Bezirksbürgermeister Berlins für Treptow-Köpenick gewählt. Er verantwortet in seinem Bezirk zudem die Abteilung Personal, Finanzen, Wirtschaft und Immobilienwirtschaft.

Igel engagiert sich im Kampf gegen den in seinem Bezirk (Schöneweide) stark vertretenen Rechtsextremismus und hat unpopuläre Entscheidungen gefällt wie z. B. das Verbot, im Treptower Park zu grillen. Er setzt sich gegen Nachtflüge und für veränderte Flugrouten zum Flughafen Berlin-Schönefeld ein.

Der Politiker lebt mit seiner Lebensgefährtin Ellen Haußdörfer (SPD-BVV-Mitglied) in Köpenick. Am 31. August 2013 kam der gemeinsame Sohn zur Welt.

Publikationen
 Gab es die DDR wirklich? Die Darstellung des SED-Staates in komischer Prosa zur "Wende". Der Andere Verlag, Tönning u. a. 2005, ISBN 3-89959-312-X.
 (Redaktion:) Die SPD in Köpenick und Treptow zwischen 1945 und 1989. Selbstverlag, SPD Kreis Treptow-Köpenick, Berlin 2008.
 (erarbeitet für die Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur:) Bildungskatalog: SED-Diktatur und deutsche Teilung. Materialien für die schulische und außerschulische Bildungsarbeit. Wochenschau, Schwalbach/Ts. 2009, ISBN 978-3-89974-517-7.
 (Mitarbeit, Vorwort und Beitrag:) Heimatverein Köpenick e.V. (Hrsg.): Von Copnick nach Köpenick – neue Streifzüge durch seine Geschichte. (= Schriftenreihe des Heimatvereins Köpenick e.V. Bd. 4). Trafo, Berlin 2014, ISBN 978-3-86465-036-9.

Weblinks

 Persönliche Website
 Kurzbiografie auf Berlin.de

Einzelnachweise

Bezirksbürgermeister des Bezirks Treptow-Köpenick
Bezirk Treptow-Köpenick
Politiker (21. Jahrhundert)
SPD-Mitglied
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1978
Person (Aufarbeitung der SED-Diktatur)
Mann

Oliver Igel


Pateul este un preparat culinar din aluat cu unt așezat în foi și umplut cu brânzeturi, carne sau legume.

Patiserie

Pateu


Tablilla es diminutivo de tabla. El término puede referirse a:

Soportes de pintura y escritura
Pueden ser de cualquier material (madera, arcilla, metales, etc.)
Tablilla de maldición (en latín defixio, y en griego κατάδεσμος katádesmos), medio para maldecir en la antigüedad.
Tablilla de maldición de Pela
Tablilla de barro, el soporte de la escritura cuneiforme mesopotámica.
Tablilla de Venus de Ammisaduqa
Tablillas de la Fortaleza de Persépolis
Tablillas del Tesoro de Persépolis
Tablillas o Cartas de Amarna, egipcias
Pínax (tabla de madera pintada).
Láminas de Pirgi, etruscas.
Tablilla de cera, un soporte de la escritura griega y romana.
Códice (del latín codex, -icis, 'tablilla de madera encerada para escribir' y posteriormente 'libro').
Tablillas de Vindolanda, los documentos manuscritos más antiguos existentes en Gran Bretaña.
Tablillas de Glozel, halladas en Francia.
Pizarra (tablilla), pieza de material plano y rígido que se utiliza para escribir o dibujar.

Topónimo
Laguna La Tablilla, Argentina.

Otros usos
Chocolate de tablilla

Tablilla


Zemskij sobor (, ) var den første russiske parlamentariske forsamling, svarende til en stænderforsamling, i 1500- og 1600-tallet. Zemskij sobor kunne indkaldes af zaren, patriarkerne eller bojardumaen.

Ud over zaren deltog følgende i zemskij sobor:
 Adel og højere bureaukrati, herunder bojardumaen.
 Den hellige Sobor af højere ortodokse præster.
 Repræsentanter for handlende og byens borgere (tredje stand).

Den første zemskij sobor blev afholdt af zar Ivan den Grusomme i 1549. Den sidste afholdtes i 1684.

Russiske myndigheder
Rusland i 1500-tallet
Rusland i 1600-tallet

Zemskij sobor


Capriccio er en musikfilm fra 1968 instrueret af Ole Askman efter eget manuskript.

Handling
En skildring af den meget populære københavnske færdselsbetjent Aage Dahls elegante dirigering af trafikken på Sankt Hans Torv på Nørrebro. Filmen er klippet efter Tjajkovskijs musikstykke Capriccio Italien, således at betjentens optræden tager sig ud som et musikalsk virtuost nummer. Aage Dahl var så populær, at han modtog julegaver af de københavnske trafikanter.

Referencer

Eksterne henvisninger

Musikfilm fra Danmark
Danske film fra 1968

Capriccio (film fra 1968)


خريطة النواظم  عبارة عن تقنية في برمجة الرسوميات الثلاثية الأبعاد تستخدم لإضافة تفاصيل عالية الجودة على كائن ما بدون إضافة مزيد من الأضلاع. خريطة النواظم تستخدم الألوان الأحمر والأخضر والأزرق (R,G,B) لوصف إحداثيات الناظم  (x,y,z) في مضلع ما. تستخدم هذه التقنية باستخراج خريطة النواظم من مجسم مرتفع عدد الأضلاع و تطبيقها على مجسم قليل عدد الأضلاع.

برمجة الألعاب

إن برمجة الألعاب تحتاج إلى السرعة في تصيير الصور والمشاهد مما يزيد من عمليات الحساب على المعالج المركزي، ولكن استخدام خرائط النواظم توفر على بطاقة العرض المرئي والمعالج المركزي الكثير من العمليات الحسابية فالنتائج  معدة سلفا في ملف خرائط النواظم فلا حاجة لإعادة حساب النواظم.

ويمكننا استخدامها في الحسابات المتعلقة بالإضاءة وإضافة تفاصيل عالية الجودة إلى اللعبة بدون زيادة عدد الأضلاع أي زيادة الكفاءة والسرعة والجودة في الألعاب.

انظر أيضًا
 خريطة تزيح
 تكسل

مراجع

إكساء
واقع افتراضي

خريطة النواظم


توكاي  هي قرية تقع في مقاطعة ناكا، محافظة إيباراكي، اليابان. تبعد حوالي 120 كم شمال طوكيو وتطل على المحيط الهادي.

في 1 يناير 2005 بلغ التعداد السكاني 35.467 نسمة، بكثافة سكانية 946,29 نسمة/كم مربع، موزعة على مساحة 37,48 كم مربع.

تشغل وكالة الطاقة الذرية اليابانية عدد من مراكز أبحاث الطاقة النووية في هذه القرية.

مدن توأم
 أيداهو فولز، أيداهو، وهي أيضا مدينة مرتبطة بالطاقة النووية.

حوادث نووية

حادثة توكاي النووية 1999
تعتبر من أشهر الحوادث النووية في اليابان حيث في 30 سبتمبر 1999 وقعت حادثة نووية في قرية توكاي أدت لمقتل شخصين، وذلك عند مزج سبع مرات من الحد المسموح (18.8%) لتركيز أكسيد اليورانيوم مع حمض النتريك لتصنيع نترات الأورانيل، حيث في الساعة 10:35 عند صب سابع دلو من أكسيد اليورانيوم من قبل ثلاثة تقنيين تصاعد لهب أزرق من الإشعاع أدى لشعور التقنيين بألم شديد وضيق في التنفس. توفي اثنان من التقنيين الثلاثة في 22 ديسمبر 1999 و 27 أبريل 2000 على التوالي.

دفع هذا الحادث الحكومة اليابانية وقتها إلى إعادة النظر في نظم الأمان المتبعة في تشغيل محطاتها النووية وادخال تعديلات عليها كلفها مبالغ طائلة.

حادثة 2008
اكتشف دخان يتصاعد من منشأة للمخلفات النووية الصلبة التابعة لمحطة طاقة نووية في الساعة 6:35 صباحاً، إلا أن العمل في المحطة لم يتوقف بعد الحادث ولم يسفر عن أي مخاطر بيئية أو صحية.

مصادر

وصلات خارجية
 موقع توكاي

تقنية نووية في اليابان
قرى في محافظة إيباراكي
محافظة إيباراكي
مدن ساحلية في اليابان
مستوطنات ساحلية في اليابان

توكاي (إيباراكي)


ගිටාරය () පුළුල් සංගීත විලාසිතාවන් සමුහයක භාවිතා වන අතීත මූලයන්ගෙන් යුත් සංගීත භාණ්ඩයකි. සාමාන්‍යයෙන් එයට තත් හයක් පවතින අතර තත් හතර, හත, අට, දහය සහ දොළහක් පවතින ගිටාරද පවතියි.

Blues සංගීතය, Country සංගීතය, Flamenco සංගීතය, Rock සංගීතය සහ Pop  සංගීතයේ බො‍හෝ ආකාර වල මූලික සංගීත භාණ්ඩයක් ලෙස ගිටාරය හදුනා ගත හැක. තනි සම්භාව්‍ය සංගීත භාණ්ඩයක් ලෙස ද මෙය හඳුනාගත හැක. ගිටාරයක් කම්පනය වන තත් මගින් නිපද වන ස්වරය එහි කුහරමය දේහය මගින් මුර්ජනය මගින් ශබ්දය නිපද වන එකක් හෝ ඉලෙක්ටෝනික වශයෙන් ස්වර හසුරුවන වර්ධකයක් මත රදා පවතින එකක් විය හැක. මෙවැනි විද්‍යුත් ගිටාර  විසි වන සියවසේ දී හඳුන්වා දුන් අතර තව දුරටත් නව රැල්ල මත ප්‍රබල බලපෑමක් එල්ල කරයි.

සාම්ප්‍රදායිකව ගිටාර විවිධ ලී වර්ග එකමුතුවෙන් නිර්මාණය කෙරුණු අතර ඒවායේ තත් සදහා සත්ත්ව බඩවැල් භාවිත විය. නමුත් නූතනය මේ වෙනුවට නයිලෝන් හෝ ලෝහ තත් භාවිතා වේ. ගිටාර නිෂ්පාදනය සහ අළුත් වැඩියා සිදු කරන්නන් ඉංග්‍රීසි බසින් Luthiers ලෙස හැදින් වේ.

ආශ්‍රිත
 List of guitar manufacturers
 Outline of guitars
 Paracho de Verduzco

සටහන් සහ මූලාශ්‍ර

සටහන්

උපහරණ

භාහිර සබැඳි

 Instruments In Depth: The Guitar An online feature from Bloomingdale School of Music (October 2007)
 International Guitar Research Archive
 The Guitar, Heilbrunn Timeline of Art History, The Metropolitan Museum of Art featuring many historic guitars from the Museum's collection
 Online Guitar Acoustic guitar realistic simulator

Guitars
Necked box lutes
Articles containing video clips
String instruments
C instruments
Rhythm section
Folk music instruments
Blues instruments
Orchestral instruments

ගිටාරය


Stephan Graf Wassilko von Serecki (* 10. Juni 1869 auf Schloss Berhometh; † 31. August 1933 in Salzburg, beerdigt in Wien, Grinzinger Friedhof) war K. u. K. Kämmerer, K. u. K. Rittmeister iR, Ministerialrat im Innenministerium sowie promovierter Jurist und Sachbuchautor aus der Familie Wassilko.

Herkunft und Familie
Stephan war der zweitälteste Sohn des Geheimen Rates und Landeshauptmannes des Herzogtums Bukowina, Alexander Freiherrn Wassilko von Serecki.

Er heiratete am 3. Mai 1894 Rosa Freiin von Krauß (* 2. Juli 1869 in Krems an der Donau; † 6. Januar 1950 in Wien), Tochter des ehemaligen Juristen und Polizeipräsidenten Wiens, Franz Freiherren von Krauß (von 1892 bis 1894 Landespräsident der Bukowina) und seiner Gattin Berta von Thoren (1843–1908). Das Ehepaar hatte eine Tochter, Zoe. Diese verstarb ledig.

Biographie
Wassilko legte sein Abitur am Czernowitzer Gymnasium ab und versah anschließend seine militärische Ausbildung, ernannt am 22. Dezember 1890 zum Leutnant in der Reserve des k. u. k. Dragonerregimentes des Eugen Freiherrn von Piret de Bihain Nr. 9. Danach studierte er die Rechtswissenschaften in Wien und wurde zum Dr. jur. promoviert.

Stephan trat in den Staatsdienst ein, war Landesfürstlicher Kommissär, sodann Bezirkskommissär.

Im Jahre 1900 wurde er als Jurist im K. u. K. Innenministerium zu Wien als Stellvertreter des Vertreters des Ministeriums des Innern bei der Statistischen Zentralkommission eingestellt und wurde sodann Bezirkskommissär in Czernowitz. 1909 konvertierte er mit seiner Tochter anlässlich der Feier des 60-jährigen Regierungsjubiläums Seiner Majestät vom orthodoxen zum römisch-katholischen Ritus. Im gleichen Jahr wurde ihm der Titel und Charakter eines Sektionsrates mit Nachsicht der Taxe verliehen, sodann zu gleichen Bedingungen am 1. Dezember 1915 der eines Ministerialrates. Als Sektionsrat hatte ihn der Minister des Inneren ab 1. Juni 1914 zum Ersatzmann des Stellvertreters in der Ministerialkommission für agrarische Operationen im Ackerbauministerium, Karl Grafen von Lodron-Laterano, bestimmt.

Er rückte zu Kriegsbeginn freiwillig als Reserveoffizier ein und stand bei der Armee Pflanzer-Baltin im Landwehrbataillon des Obersten Papp an der russischen Front. Mit Rang vom 1. November 1914 avancierte er zum Oberleutnant und führte eine eigene Huzulenkompanie. In der Schlacht um Czernowitz bei Toporăuţi und Rarancze (Bukowina) wurde er im Nachtgefecht von Rarancze am 9. Mai 1915 so ernsthaft an beiden Beinen verwundet, dass ihm im Kriegslazarett von  Sathmar (Satu Mare), nach fünf Operationen, infolge einer Blutvergiftung  das linke Bein amputiert werden musste. Er wurde mit dem Militärverdienstkreuz (KD.) 2. Klasse und dem Eisernen Kreuz 2. Klasse am weiß-schwarzen Band (kaiserliche Genehmigung zum Tragen vom 23. Jänner 1916) dekoriert. Sein Vorgesetzter, Oberst Papp schrieb dazu: "Rittmeister a. D. Stephan Freiherr von Wassilko-Serecki war von Ende Februar 1915 an Kommandant einer Huzulen-Kompanie. Er wurde am 9. Mai 1915 im Gefecht bei Rarancze, als er seine Kompanie zum Gegenstoß gegen den in einen Stützpunkt eingedrungenen Feind führte und ihr weit vorausging, nach hervorragend tapferem Verhalten als erster verwundet." (gez. PAPP, m. p. Obst.)

Infolge der erlittenen Verletzungen musste Stephan seine militärische Karriere beenden, wurde aber noch am 20. November 1917 zum Rittmeister (a. D.) befördert.

Der Minister des Innern bestimmte den Ministerialrat im Februar 1918 zum Vertreter des Ministeriums des Innern in der Ministerialkommission für agrarische Operationen. Für seine Leistungen als Ministerialrat im Innenministerium verlieh ihm der Kaiser am 1. Juni 1918 auch noch das Ritterkreuz des Österreichisch-kaiserlichen Leopold-Ordens.

Stephan wurde bereits am 19. Dezember 1905 mit dem Titel eines  k. u. k. Kämmerers geehrt, und durch Allerhöchste Entschließung vom 29. August 1918 zu Eckartsau (Diplom vom 19. Oktober zu Wien) von Kaiser Karl I. wegen seiner Treue zum Staat und seiner persönlichen Opfer in den Grafenstand erhoben.

Nach dem Krieg widmete er seine Zeit verstärkt und erfolgreich dem Schreiben von Bridge-Lehrbüchern in mehreren Auflagen mit Erweiterungen, obwohl er sehr unter den Folgen seiner Kriegsverletzungen litt. Der Graf wurde auf dem Friedhof in Grinzing beigesetzt, wo auch seine Ehefrau und Tochter ruhen.

Wappen

Ein blauer Schild, in welchem ein aufgerichteter Pfeil von einem Halbmonde, dessen nach abwärts gekehrte Spitzen mit je einem sechsstrahligen Sterne besetzt sind, überstiegen wird, dies alles golden. Auf dem Hauptrande des Schildes ruht die goldene Grafenkrone mit neun sichtbaren Perlenzinken, überhöht von einem offenen gekrönten Turnierhelme, den beiderseits blaue, mit Gold unterlegte Decken umwallen. Aus der Helmkrone geht ein von einem goldenen Pfeil quer nach rechts durchschossener natürlicher Pfauenwedel von zwei Reihen zu je fünf Federn hervor. Unterhalb des Schildes verbreitet sich eine bronzefarbene Arabeske, auf welcher zwei als Schildhalter dienende, einander zugekehrte aufgerichtete natürliche Hirsche, die zwischen den Geweihen goldene Kreuze tragen, stehen.

Alle Familienmitglieder der Familie Wassilko waren ursprünglich rumänisch-orthodoxen Glaubens. Stephan konvertierte aber zu Ehren des Kaisers im Jahre 1910 zur Römisch-katholischen Kirche.

Werke
 Auktions-Bridge, Manz-Verlag, Wien Leipzig, 1919, 115 Seiten
 Auktions-Bridge und Kontrakt-Bridge, Manzsche Verlags- und Universitäts-Buchhandlung, Wien Leipzig 1926, 138 Seiten
 Kontrakt-Bridge Platfond, Manz-Verlag, Wien Leipzig, 1928 völlig umgearbeitete Ausgabe, 193 Seiten
 Kontrakt-Bridge Platfond mit amerikanischer Zählung Manz-Verlag, Wien Leipzig, 4. neubearbeitete und erweiterte Ausgabe, 1930, 259 Seiten

Bildergalerie

Literatur
 Die Gothaischen Genealogischen Taschenbücher des Adels S–Z, S. 606, GB 1919
 Gothaisches Genealogischen Taschenbuch der Gräflichen Häuser Teil B, S. 536–537, 114. Jahrgang, 1941
 Heinz Siegert (Hg.), Adel in Österreich, Verlag Kremayr & Scheriau, 1971
 Erich Prokopowitsch, Der Adel in der Bukowina, Verlag "Der Südostdeutsche", München 1983
 Ion Drăguşanul, Bucovina faptului divers, Vol. 1,2, Editura Bucovina Viitoare, Suceava, 2002
 Mihai-Ştefan Ceauşu, Czernowitz 1892 in: Wladimir Fischer (Hg.), Räume und Grenzen in Österreich-Ungarn 1867–1918: kulturwissenschaftliche Annäherungen, Francke Verlag 2010

Weblinks

Einzelnachweise

Beamter (Cisleithanien)
Verwaltungsjurist
Bridgespieler
Sachbuchautor
Kämmerer (Habsburgermonarchie)
Person im Ersten Weltkrieg (Österreich-Ungarn)
Träger des ö.k. Leopold-Ordens (Ritter)
Träger des Österreichischen Militärverdienstkreuzes II. Klasse
Träger des Eisernen Kreuzes II. Klasse
Stephan
Titulargraf
Person (Kronland Bukowina)
Österreicher
Geboren 1869
Gestorben 1933
Mann

Stephan Wassilko von Serecki


Der Arnsberg ist ein  hoher Berg in der thüringischen Rhön bei Brunnhartshausen im Wartburgkreis, rund 2,7 km nordwestlich des Ortszentrums.

Der im Gipfelbereich bewaldete Arnsberg erscheint im von der Sachsenburg nach Süden ziehenden Rücken als nur wenig ausgeprägte Erhebung.

Touristisch wird der Arnsberg vom Rhön-Höhen-Weg erschlossen, welcher unmittelbar östlich des Gipfels über den Arnsberg führt.

Der Arnsberg in der thüringischen Rhön ist nicht zu verwechseln mit dem Arnsberg (Bayerische Rhön) bei Bischofsheim oder dem Arnsberg (Steinbach-Hallenberg) im Thüringer Wald.

Siehe auch
 Liste von Bergen in der Rhön

Quellen
 Freistaat Thüringen: Landesamt für Vermessung und Geoinformation

Berg in Europa
Berg in der Rhön
Berg im Wartburgkreis
Geographie (Dermbach)

Arnsberg (Thüringische Rhön)


Tifton 85 é uma variedade híbrida de Bermudagrass Cynodon dactylon , desenvolvido e lançado pela Estação de Pesquisa Agrícola do USDA em Tifton, Geórgia pelo Dr. Glenn Burton.

História
Tifton 85 é o melhor de muitos híbridos F1 entre PI 290884 da África do Sul e Tifton 68, sendo um pentaplóide estéril.

Características
Gramínea perene, estolonífera e rizomatosa. Estolões e rizomas grandes e grosso que se espalham por toda a área. Porte alto quanto comparado com as demais. Colmo e folhas de cor verde escuro.

Adapta-se bem e possui certa exigência em fertilidade. Responde bem a adubações nitrogenadas. Possui alta produção com elevado valor nutritivo.

Utilizada para pastejo direto dos animais e fenação..

Referências

Cynodon

Tifton 85


Uyarlama,  yabancı bir dilde yazılmış bir eseri, çevrildiği dilin konuşulduğu toplumun yaşayışına, inançlarına duyuş ve düşünüşüne uygun duruma getirildiği serbest çeviridir. Uyarlamalarda genellikle yer ve kişi adlarını değiştirilir. Türk edebiyatında daha çok tiyatro eserlerinde kullanılır. Örneğin Tanzimat edebiyatı yazarlarından Ahmet Vefik Paşa'nın Moliere'den yaptığı uyarlamalar gibi.

Kaynakça

Edebiyat terimleri
Tiyatro terimleri

Uyarlama


Tališki masiv (azer. Talış dağları; perz. کوههای تالش) je planinski lanac na jugozapadu Kavkaza. Prostire se na krajnjem jugoistoku Azerbajdžana uz granicu s Iranom, dužinom od oko 300 km. Najviši vrh je Kamarkuh s 2477 m.

Masiv je Tališkom nizinom odvojen od Kaspijskog jezera. Sastavljen je od fliša i vulkanskih stijena. Seizmički je dosta aktivno područje.

Na istočnim obroncima, do 600 metara nadmorske visine dominira suptropska vegetacija s bukovim, hrastovim i grabovim šumama. U višim područjima vegetacija je kserofitnog tipa.

Godine 2004. na istočnim obroncima formiran je Nacionalni park Hirkan (azer. Hirkan Milli Parkı) na površini od 427,97 km², poznat po bujnim šumama prašumskog tipa.

Gorja u Iranu
Gorja u azijskom dijelu Azerbajdžana
Kavkaz

Tališki masiv


غندهاري أو قندهاري  (بالسنسكريتية: गांधारी) هي شخصية في الملحمة الهندوسية الماهابهاراتا. كانت في الملحمة تجسيدا لماتي إلهة الذكاء وابنة سوبالا، ملك غندهارا، أو قندهار الحديثة (منطقة تمتد شمال غرب باكستان وشرق أفغانستان) والتي استمدت اسمها من هذه الشخصية. وعرفت غندهاري في ماهابهاراتا أيضا بأسماء غندهاراراجادهيتا و سوبالاي وسوبالي وسوبالاجا وسوبالابوتري و سوبالاتماجا. وقد تم ترتيب زواج قندهاري من دهرتراشتر (أو دريتاراشترا أو دهریتراشترا) الأمير البكر في مملكة كورو، وهي منطقة في منطقة دلهي وهاريانا.

المراجع

الهندوسية في أفغانستان
غندهاري
معتقدات دينية
هنديات قديمات
أشخاص متعلقة بكريشنا
أساطير هندوسية

غندهاري


Queen's Park Football Club er skoskt knattspyrnufélag frá Glasgow, stofnað árið 1867. Það er elsta starfandi knattspyrnufélag veraldar utan Englands og Wales. Queen´s er eitt sögufrægasta lið fótboltans, varð tíu sinnum skoskur bikameistari og lék tvívegis til úrslita í enska bikarnum undir lok nítjándu aldar. Félagið var eina áhugamannaliðið í skosku deildarkeppninni til ársins 2019 þegar ákveðið var að taka upp atvinnumennsku. Heimavöllur Queen´s Park til ársins 2021 var þjóðarleikvangurinn Hampden Park.

Saga

Upphafið
Queen's Park F.C. var stofnað þann 9. júlí árið 1867 af hópi manna úr KFUM-deild í Glasgow. Ýmis nöfn komu til greina á stofnfundinum og varð heitið Queen´s Park fyrir valinu með eins atkvæðis mun. Fyrstu mótherjar félagsins, Thistle F.C., var stofnað nokkru síðar og mættust liðin í ágústbyrjun 1868 og lauk leiknum með sigri Queen´s Park.

Hið nýstofnaða félag varð þegar ráðandi afl á sviði skoskrar knattspyrnu. Það hélt utan um reglur íþróttarinnar, beitti sér fyrir stofnun knattspyrnusambands og réð mestu um málefni landsliðsins. Þegar Englendingar og Skotar mættust í fyrsta opinbera landsleiknum í sögunni, árið 1872, voru allir leikmenn skoska liðsins úr röðum Queen´s Park og léku í bláum treyjum sem þá var einkennislitur félagsins. Um fjögurþúsund áhorfendur sáu skoska liðið notast við leikkerfið 2-2-6 á meðan Englendingar stilltu upp með 1-1-8.

Queen´s Park var eitt af níu stofnfélögum Skoska knattspyrnusambandins árið 1873. Síðar sama ár tók félagið í notkun nýjan heimavöll, Hampden Park. Var það fyrsti völlurinn af þremur til að bera það heiti. Við sama tilefni kynnti félagið nýjan búning, þverröndóttar svartar og hvítar treyjur sem verið hafa einkennislitir Queen´s Park upp frá því.

Yfirburðalið
Vígsluleikur Hampden Park var jafnframt fyrsti leikur félagsins í nýstofnaðri keppni, skosku bikarkeppninni. Queen´s Park varð bikarmeistari í þrjú fyrstu skiptin sem keppnin var haldin og bætti síðan sjö titlum við til viðbótar. Þeim síðasta árið 1893.

Skoskum liðum var oft boðið að taka þátt í ensku bikarkeppninni á þessum árum. Tvisvar fór Queen´s Park alla leið í úrslitin en tapaði þar, árin 1884 og 1885. Í tvö önnur skipti komst Queen´s Park í undanúrslit en neyddist til að gefa leiki sína þar vegna mikils ferðakostnaðar.

Sama ár og Queen´s Park vann sinn tíunda og síðasta bikarmeistaratitil var atvinnumennska heimiluð. Deilur um hana höfðu komið í veg fyrir að félagið gerðist aðili að skosku deildarkeppninni þegar hún var stofnsett árið 1890. Queen´s Park ákvað að standa vörð um áhugamennskuhugsjónina. Árið 1900 gekk það til liðs við skosku deildina, en fljótlega kom í ljós að áhugamenn gátu ekki staðið atvinnumönnum á sporði.

Áhugamenn í atvinnuheimi
Queen´s Park lét samfleytt í efstu deild í Skotlandi frá aldamótaárinu til 1939, að leiktíðinni 1922-23 undantekinni. Oftast nær var félagið þó fyrir neðan miðja deild og mátti raunar undrum sæta hversu þaulsetið félagið var í deild hinna bestu. Eftir fall vorið 1939 hóf liðið keppni í næstefstu deild en mótið var flautað af eftir fáeinar umferðir þegar síðari heimsstyrjöldin braust út. Þegar formleg knattspyrnukeppni hófst að nýju veturinn 1946-47. Vorið 1948 féll Queen´s Park aftur niður um deild. Síðustu tvær leiktíðir félagsins í efstu deild voru 1956-57 og 1957-58. Seinna árið kolféll liðið eftir að hafa einungis unnið fjóra leiki allan veturinn og endaði með 73 mörk í mínus.

Næstu árin einkenndust af miðjumoði hjá Queen´s Park í annarri deild. Árið 1975 var deildarkeppnin endurskipulögð og þriðju deildinni bætt við. Félagið lék þar næstu árin, en leiktíðina 1980-81 varð það meistari, nokkuð óvænt. Dvölin í næstefstu deild varð þó ekki nema tvö ár. Vorið 1995 var keppnisfyrirkomulagið endurskoðað enn á ný og fjórðu deildinni bætt við. Upp frá því hefur Queen´s Park rokkað milli þriðju og fjórðu efstu deildar. Frá lokum seinni heimsstyrjaldar hefur Queen´s Park aldrei farið lengra en í 16-liða úrslit skoska bikarsins.

Það þótti löngum kyndugt að Queen´s Park léki heimaleiki sína í neðri deildum Skotlands fyrir fram rétt um 1000 áhorfendur á Hampden Park, einum stærsta velli Evrópu. Við hlið Hampden Park var komið upp minni velli, Lesser Hampden, sem þótti henta betur miðað við umfang leikja félagsins. Unnið er að endurbótum á Lesser Hampden sem verður framtíðarheimavöllur liðsins, en sem stendur fara leikir þess fram á Firhill Stadium. Binda stuðningsmenn Queen´s Park vonir við að nýr heimavöllur og nýtilkomin atvinnumennska, frá 2019, muni gerar félagið samkeppnishæfara á komandi árum.

Titlar
Skoski bikarinn (10): 1873-74, 1874-75, 1875-76, 1879-80, 1880-81, 1881-82, 1883-84, 1885-86, 1889-90, 1892-93

Skosk knattspyrnufélög
Stofnað 1867

Queen's Park F.C.


Ghana i 4 dele. Fisk begynder med f er en dansk dokumentarfilm fra 1994 med instruktion og manuskript af Trille.

Handling
Småbørnshistorie i fire dele om drengen Lareya, der bor i en lille fiskerby i Ghana. Familien er fattig, og Lareya vil derfor hellere hjælpe sin far og storebror med at fiske end gå i skole. Han kan ikke se pointen i at skulle læse og skrive. Men da han møder en jævnaldrende pige, der ser anderledes på den sag, bliver han alligevel motiveret. Da pigen flytter til en anden by og forærer ham sine skolemøbler, bliver det endnu mere vigtigt for ham at mestre skrivekunsten. Så kan de nemlig blive pennevenner.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1994

4 dele. Fisk begynder med f
Dokumentarfilm fra Danmark

Ghana i 4 dele. Fisk begynder med f


Burgstallhof ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Wilburgstetten im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Die Einöde liegt in einer kleinen Waldlichtung. Im Süden liegen die Schanzhölzer – dort befindet sich auch eine Keltenschanze –, im Norden liegt das Waldgebiet Hut, im Nordosten das Waldgebiet Abschneid. Ein Anliegerweg führt nach Unterbronnen (1,1 km westlich).

Geschichte
Das Hochgericht und die Grundherrschaft übte das oettingen-spielbergische Oberamt Mönchsroth aus. Ende des 18. Jahrhunderts bestand Burgstallhof aus zwei Halbhöfen.

Mit dem Gemeindeedikt wurde Burgstallhof dem 1809 gebildeten Steuerdistrikt und der im selben Jahr gebildeten Ruralgemeinde Wittenbach zugewiesen. Am 1. Januar 1971 wurde Burgstallhof im Zuge der Gebietsreform in Bayern nach Wilburgstetten eingegliedert.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Oswald und Ägidius (Mönchsroth) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Margareta (Wilburgstetten) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Wilburgstetten
Ort im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung

Burgstallhof


The Nezamiyeh () or Nizamiyyah () are a group of institutions of higher education established by Khwaja Nizam al-Mulk in the eleventh century in  Iran. The name nizamiyyah derives from his name. Founded at the beginning of the Seljuk Empire, these Sunni Islam theological schools are considered to be the model of later Islamic universities, or schools.

Nizamiyyah institutes were among the first well organized institutions of higher learning in the Muslim world. The quality of education was among the highest in the Islamic world, and they were even renowned in Europe. They were supported financially, politically, and spiritually by the royal establishment and the elite class. Some scholars have suggested that the establishment of the Nizamiyya madrasas was in fact an attempt to thwart the growing influence of another group of Muslims, the Ismailis, in the region. Indeed, Nizam al-Mulk devoted a significant section in his famous Siyasatnama (Books of Politics) to refuting the Ismaili doctrines.

The most famous and celebrated of all the nizamiyyah schools was Al-Nizamiyya of Baghdad (established 1065), where Nizam al-Mulk appointed the distinguished philosopher and theologian, al-Ghazali, as a professor.  Persian poet Sa'di was a student of the Baghdad Nizamiyyah.  Other nizamiyyah schools were located in Nishapur, Amol, Balkh, Herat and Isfahan.

Nizam ul-Mulk was finally assassinated en route from Isfahan to Baghdad in 1092 CE. According to several books, he was assassinated by a Nizari Ismaili (an Assassin).

According to Mughatil ibn Bakri, a staff member of the Al-Nizamiyya of Baghdad, he alleges that Nizam al-Mulk converted to Shia Islam after a Sunni-Shia debate held on the orders of Sultan Malik Shah I, who also converted to Shia'ism. But it is thereafter that they were both assassinated.

The curriculum initially focused on religious studies, Islamic law, Arabic literature, and arithmetic, and later extended to history, mathematics, the physical sciences, and music.

See also
 Al-Nizamiyya of Baghdad
 Islamic Golden Age
 Madrasah
 List of Islamic seminaries

Education
 Academy of Gundishapur
 Darolfonoon
 Higher education in Iran
 House of Wisdom, another establishment in Baghdad
 Modern Iranian scientists and engineers
 Sarouyeh
 School of Nisibis
 List of Iranian Research Centers
 List of Iranian scientists from the pre-modern era
 List of universities in Iran

References

Universities in Iran
Islam in Iran
Educational institutions established in the 11th century
Defunct universities and colleges
History of Nishapur
History of Amol
Islamic terminology
Islamic education
Education in the medieval Islamic world

Nezamiyeh


Take it All er det femte studiealbum fra den danske popgruppe Zididada. Det blev udgivet den 2008. Albummet nåede seks uge på Hitlistens Album Top-40 som nummer 12.

Spor
 "If I Was a Girl" - 3:18
 "Redhanded" - 4:03
 "Hostage" - 3:54
 "Rather Be Lonely" - 3:36
 "Korean Librarians" - 3:01
 "It's All Over Me" - 3:35
 "Karaokee" - 2:59
 "Take It All" - 3:46
 "Looking for a Lover" - 3:21
 "Daydreamer" - 3:06
 "Hot Ass" - 3:29
 "Love Your Self" - 3:35
 "Woman Woman" - 3:35

Referencer

Eksterne henvisninger
Take it All på AllMusic

Zididada-album
Album fra 2008

Take it All


Rodoguna (mãe de Dario I), uma rainha aquemênida
 Rodoguna (filha de Xerxes I), uma princesa aquemênida
 Rodoguna (filha de Artaxerxes II), uma princesa aquemênida e esposa de Orontes I da Armênia
 Rodoguna da Pártia (), filha de Mitrídates I e esposa de Demétrio II

Desambiguações de história

Rodoguna (desambiguação)


Langesundsfjorden eller Breviksfjorden er et fjordstykke mellom øerne Sandøya, Bjørkøya og Siktesøya i Porsgrunn kommune på østsiden, og fastlandet i Bamble kommune på vestsiden, begge i Vestfold og Telemark   fylke i Norge.  Fjorden regnes fra sundet ved Langesund og ind til Brevik, hvor den deler sig i Brevikstrømmen og Eidangerfjorden.

I middelalderen var navnet på  fjorden Grenmar, efter en nordgermansk folkegruppe eller stamme  som holdt til her, og mar som er norrønt for hav. Senere, til langt hen i 1700-tallet, blev hele strækningen fra Langesundsgapet og op  til Skien benævnt som Langesundfjorden.

I geologisk forstand markerer fjorden grænsen mellem  i sydvest og Oslofeltet i øst. Langs vestsiden af fjorden går et kilometerbredt bufferbælte af kambrosilurske sedimentære fjelde (lokalt kendt som «flauer») som grænsezone mellem Bamble- og Oslofelterne.

Udenfor fjorden hvor  havet er dybt, afholdes der hvert år en havfiskekonkurrence efter dybvandsarter i Langesundsrennen. Her er havet flere hundrede meter dybt helt  ind i fjordgabet.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Vestfold og Telemark
Porsgrunn
Bamble

Langesundsfjorden


Les Lavandières est un tableau du peintre Hubert Robert réalisé en 1757-1761 et conservé au Musée de Picardie à Amiens.

Historique
Depuis le , ce tableau était attribué à Fragonard et même considéré comme l'une des plus représentatives de son œuvre. En 1986, Jean-Pierre Cuzin, conservateur au département des peintures du musée du Louvre et spécialiste de Fragonard, a établi qu'il devait être attribué à Hubert Robert. Selon lui, la composition de la toile est étrangère à la manière de faire de Fragonard, par contre, l'aspect désinvolte de la scène, les éléments du décor : le lion qui fait référence aux fauves de l'escalier du capitole de Rome, la blanchisseuse figure à la fois galante et rustique se retrouvent fréquemment chez Hubert Robert qui mêle dans ses œuvres les éléments antiques et les tâches de la vie quotidienne.

Cependant, il semble que Hubert Robert a été influencé par Fragonard qu'il a côtoyé lors de son séjour à Rome de 1756 à 1761, d'où certaines similitudes chez les deux peintres.

Description
Le tableau représente deux lavandières qui au bas d'un escalier étendent des draps blancs sur une corde, dans un parc. Un lion, élément d'une statue-fontaine domine la scène. Au pied de l'escalier, à gauche, une statue se dresse tandis que celle de droite est brisée à la base.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie

 ;

Articles connexes

 Hubert Robert
 Musée de Picardie
 Scène de genre

Liens externes

 Les Lavandières attribué à Hubert Robert

Tableau d'Hubert Robert
Tableau des années 1750
Tableau des années 1760
Scène de genre
Escalier dans la peinture
Sculpture dans la peinture
Lion dans la peinture
Œuvre d'Hubert Robert en France
Œuvre conservée au musée de Picardie

Les Lavandières (Robert)


Nepenthes pudica é um planta carnívora do gênero Nepenthes endêmica da ilha de Bornéu, Indonésia. Ela foi considerada pelos cientistas que a descobriram em 2012 a primeira planta carnívora a capturar suas presas no solo. "Encontramos uma planta de jarro que difere marcadamente de todas as outras espécies conhecidas", disse Martin Dančák, da Universidade Palacký em Olomouc , República Tcheca, principal autor do estudo, que foi primeiramente publicado na revista PhytoKeys, parceira da Fundação Wikimedia.

Descrição
A Nepenthes pudica foi descoberta por acaso em 2012, no que os cientistas chamaram de "evento de sorte", explicando que uma equipe de pesquisa da Universidade Palacký Olomouc estava numa viagem de vários dias num montanha anteriormente inexplorada, escolhida aleatoriamente.

Descrita como uma planta com folhas em jarro, a espécie cresce em cumes relativamente secos a uma altitude de 1100-1300m. A planta forma brotos subterrâneos especializados com folhas inteiramente brancas e livres de clorofila, que quando crescem alcançam cerca de 11cm. É nesses jarros - folhas modificadas - que ela "captura" animais que vivem no subsolo, geralmente formigas, ácaros e besouros. "Apenas três outros grupos de plantas carnívoras são conhecidos por capturar presas subterrâneas, mas todos eles usam mecanismos de captura muito diferentes e, ao contrário de Nepenthes pudica, conseguem apenas capturar organismos minúsculos", explicaram os cientistas.

Ver também
 Planta carnívora

Indonésia
Bornéu
Meio ambiente
Flora
Plantas carnívoras

Nepenthes pudica


Kandi es una ciudad de la India, en el distrito de Murshidabad, estado de Bengala Occidental.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 23  a 237 km de la capital estatal, Calcuta, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 60 675 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bengala Occidental

Kandi (India)


William Peel ( - ) est un officier de marine britannique et récipiendaire de la Croix de Victoria, la plus haute et la plus prestigieuse récompense pour bravoure face à l'ennemi pouvant être décernée aux forces britanniques et du Commonwealth. Il est le troisième fils du premier ministre Robert Peel. Comme son père, il fait ses études à la Harrow School.

Il est nommé Chevalier Commandeur de l'Ordre du Bain et devient ainsi Sir William Peel.

Carrière militaire

Peel est capitaine dans la Royal Navy, servant dans la Brigade navale pendant la guerre de Crimée. Le 18 octobre 1854, lors du siège de Sébastopol, il ramasse un obus dont la mèche brûle encore parmi plusieurs caisses à poudre et le jette par-dessus le parapet. L'obus éclate en quittant ses mains. Pour cela, il reçoit la Croix de Victoria (VC) qui est maintenant exposée au National Maritime Museum de Greenwich, en Angleterre.

Le 5 novembre, à la bataille d'Inkerman, il rejoint certains des officiers des Grenadier Guards et aide à défendre les couleurs du régiment lorsqu'elles sont en difficulté. Le 18 juin 1855, il dirige le premier groupe d'escalade à l'assaut du redan et est lui-même grièvement blessé. À chacune de ces occasions, le capitaine Peel est accompagné d'un jeune aspirant, Edward St. John Daniel, comme aide de camp.

Après la guerre de Crimée, il sert lors de la mutinerie indienne et est blessé lors du siège de Lucknow. À l'âge de 33 ans, il meurt de la variole à Cawnpore, en Inde, le 27 avril 1858 .

Le capitaine Peel a écrit A Ride through the Nubian Desert (1852), détaillant ses voyages de l'année précédente.

Mémoriaux

Il y a un mémorial au capitaine Peel et à la brigade navale du HMS Shannon sur le front de mer de Southsea, en Angleterre.

Il y a une statue de William Peel par William Theed dans le transept sud de l'église Saint Swithun, Sandy, dans le Bedfordshire . Il existe deux copies de cette statue, une au National Maritime Museum de Greenwich  et une qui est érigée à Eden Gardens, à Calcutta . Cette statue est déplacée à Barrackpore en 1977 et devait être ramenée à Calcutta en 2004 au milieu d'une certaine confusion sur son identité : on pensait qu'il s'agissait du père de Peel, Robert Peel .

En face de l'église Sandy, de l'autre côté de High Street, se dresse le pub Sir William Peel .

Une plaque au Lodge, siège de la RSPB à Sandy, commémore le  anniversaire de la mort du capitaine Sir William Peel. Il est situé près du Swiss Cottage qu'il a construit dans les années 1850, qui est maintenant la porte d'entrée de The Lodge, construit par son frère Arthur Wellesley Peel . Une plaque similaire est montée sur un banc de Sandy High Street .

Une statue de Peel par William Theed se dresse au centre du musée maritime de Greenwich.

Références

Liens externes

Officier de la Légion d'honneur
Écrivain voyageur britannique
Officier de la Royal Navy
Élève de Harrow School
Chevalier commandeur de l'ordre du Bain
Récipiendaire de la croix de Victoria durant la guerre de Crimée
Naissance en novembre 1824
Décès en avril 1858
Décès à 33 ans
Mort de la variole

William Peel (officier de marine)


was a Japanese media personality, writer, activist and actress who was an AV idol early in her career, starring in more than 100 films. She later became the hostess on the nighttime television program, Gilgamesh Night, and transitioned away from AV work. After ending her career in adult videos, Iijima released a musical single  in July 1993 and soon became a regular on daytime TV talk shows. Iijima became involved in campaigns to educate the public about HIV/AIDS, a cause that few Japanese celebrities were willing to undertake.

On December 24, 2008 at about 3:30 p.m. (JST), Iijima was found dead in her 21st floor Tokyo apartment. Pathology examination showed she had died of pneumonia shortly after retiring from the public eye.

Life and career
Born as  in Tokyo, Japan, Iijima described a troubled early life in her autobiography. She was raped in her early teens and had an abortion. She ran away from home as a teenager, later stating, "I hated my parents, to the point where I would rather be coached by bums to sleep in parks wrapped in newspaper blankets." In order to make a living during this time, Iijima worked in karaoke establishments, snack bars, Ginza hostess clubs, and in enjo kōsai (paid dating).

Early career
Iijima's adult video (AV) debut was All That Sexy Venus for the Tairiku Shobo Company's FOXY label in April 1992. She quickly became the top AV actress of the time, appearing in over 100 films. She entered mainstream media as a hostess on the nighttime television program, Gilgamesh Night, where she became known as the "T-Back Queen", for her practice of turning her rear to the camera, lifting her skirt and flashing her G-string, known in Japan as a "T-Back". In addition to adult videos in the early 1990s, Iijima also acted in a number of softcore V-cinema works including the August 1992 comedy  (with Hitomi Shiraishi), and the erotic suspense comedy , released in January 1993 by Japan Home Video. One of the top AV models by the age of 20, with admitted breast implants, a nose job, eyebrow work and bottom work as well, she decided to leave the porn business, intent on a career in mainstream entertainment.

After ending her career in adult videos, Iijima released a musical single  in July 1993 and soon became a regular on daytime TV talk shows. Before long, she became one of the most successful tarento to make the transition from pornography into mainstream entertainment. In December 1993, she debuted in mainstream film playing an angel come down to Earth in the Toei Company fantasy . She even provided the story for her own manga series, Time Traveler Ai, in which she was featured as the main character. Publicly, Iijima became known for her outspokenness and ability to speak frankly about her past and her personal life. Privately, a friend says, "At first glance, Ai appears really rough around the edges, but she's actually really sensitive, and she always thinks of others in ways like giving them little presents. She's that type."

Iijima also worked in video games as well. In 1995, she also voice acted for the main protagonist of the video game Magical Pop'n. In 1997, she released a video game for the Sega Saturn called Good Island Cafe. The game operates like an interactive movie, where players can make clips in black and white, and watch an interview with her. The game is entirely in Japanese.

Platonic Sex
In 2000, Iijima published Platonic Sex, a semi-autobiographical novel about a young girl who leaves home to escape her parents and ends up as an adult movie star. The book was a best-seller, selling over 1.7 million copies. By 2004, the book had been translated into Korean, Chinese, Spanish and Italian. She visited Taiwan where her book was a best-seller on a promotional tour in February 2001 and was "besieged by journalists" at the airport. Iijima had been popular in Taiwan since the early 1990s when her adult videos began to be imported and she remained a celebrity there for her entire career.

Her novel became the basis for a toned down three-hour television series starring Mari Hoshino which was broadcast by Fuji Television in two parts in September 2001. Another adaptation of the novel with Saki Kagami in the lead role was released as an R15 rated theatrical film by Toho in October 2001 titled Platonic Sex. This version had Iijima credited as  and . Iijima's catchphrase, "watashi teki ni" ("my way"), became well known due to the popularity of the book and the movies.

It was also at this time that Iijima became involved in campaigns to educate the public about HIV/AIDS, a cause that few Japanese celebrities were willing to undertake. Iijima continued her activities for this cause in public forums and in her blog for the rest of her life.

Later career
By 2002, Iijima had become a regular on several TV shows. With her pornographic video past a decade away, Iijima was so well known as a mainstream TV celebrity that many younger members of her audience were unaware that she had once been one of the top AV actresses. Items from her early career began going for high prices, and an unauthorized 2002 box-set release of her adult videos sold very well, until her lawyers took it off the market.

Iijima's acceptance into the mainstream gave her access to the highest levels of Japanese society, including once having dinner with Junichiro Koizumi, who was Japan's Minister of Health and Welfare at the time. Iijima claims that on this occasion, the future Prime Minister discussed the sex life of dragonflies with her.

In November 2004, Iijima was invited to speak about her past at the Foreign Correspondents' Club of Japan. Later the same month, she participated in a United Nations program in Tokyo on AIDS awareness in the week leading up to World AIDS Day on December 1, 2004. She made cameo appearances in the 2005 horror film The Curse (Noroi) and the September 2006 police show parody,.

Retirement
After the difficulties of her early life, Iijima's career in mainstream entertainment had been remarkably free of trouble for over a decade until she was victimized by an embezzler at her talent agency, who took about 100 million yen from her. Late in 2006, she took two weeks off from her position as a panelist on the Sunday morning TV variety show, Sunday Japon. She later revealed in her blog that she was suffering from health problems, causing rumors of her possible retirement from show business to circulate in the press. In March 2007, when asked by the host of Sunday Japon whether rumors of her retirement were true, Iijima replied, "Yes, I have been wanting to quit for some time. I will announce my future plans next week."

Iijima's farewell appearance was at the end of March 2007 on the TV program KinSuma, on which she had been a regular for five years. It was described as "a teary two-hour sayonara party complete with speeches, bouquets and lots of blubbering". However, when psychic Fujiko Kimura confronted Iijima on the program, telling her not to retire and suggesting that there was more behind the retirement announcement than had been made public, Iijima "seemed to admit as much and was reduced to tears." Whatever the circumstances leading to the decision, Ai Iijima's retirement at the age of 34 brought an end to what has been called "one of the more remarkable careers in the cutthroat Japanese entertainment world".

Death
On December 24, 2008, at about 3:30 p.m. (JST), Iijima was found dead in her 21st floor Tokyo apartment, not far from Shibuya Crossing. She was found lying face-down on the floor when medics forced their way into her place. She had been dead for about seven days, police said. On March 3, 2007, Sports Nippon had reported that Ai Iijima was suffering from hay fever, pyelitis (ascending urinary tract infection that has reached the pyelum (pelvis) of the kidney), cystitis, and acute backache. She had written in her blog that she had kidney problems and inflammation of the urinary tract and bladder. In February 2009, police announced that the pathology examination showed she had died of pneumonia, and that there was no suggestion of either suicide or murder.

On March 1, 2009, a memorial service for Iijima was held at the Tokyo Prince Hotel with 700 friends and relatives attending. Later in the day, some 1500 people offered prayers as the service was opened to the public. All proceeds for the day went to the Japan Foundation for AIDS Prevention. Iijima was given a posthumous Special Award at the 9th Takeshi Kitano Entertainment Awards for 2009.

References

External links

21st-century Japanese women writers
Japanese female adult models
Japanese pornographic film actresses
Deaths from pneumonia in Japan
Japanese television personalities
1972 births
2008 deaths
Actresses from Tokyo
HIV/AIDS activists

Ai Iijima


القيادة العسكرية الموحدة لدول مجلس التعاون أو قوات درع الجزيرة المشتركة هي قيادة عسكرية مشتركة مؤلفة من جيوش الدول الأعضاء لمجلس التعاون الخليجي، أُنشئت القوة عام 1982 خلال الحرب العراقية الايرانية، تهدف القوة إلي حماية أمن واستقرار دول مجلس التعاون الخليجي وردع أي عدوان عسكري. يقود القوات في الوقت الحالي الفريق الركن عيد بن عواض الشلوي.

التأسيس
قرر المجلس الأعلى لمجلس التعاون لدول الخليج العربي في دورته الثالثة (المنامة، نوفمبر 1982م) الموافقة على إنشاء قوة درع الجزيرة. أُطلق على القوة المشكلة تسمية «قوات درع الجزيرة» وهو الاسم الذي استمر يطلق على القوة حتى عام 2005 حينما عُدِّل الاسم إلى قوات درع الجزيرة المشتركة وذلك خلال انعقاد المجلس الأعلى لمجلس التعاون الخليجي في دورته السادسة والعشرين (أبوظبي في ديسمبر 2005) حيث وافق المجلس على اقتراح الملك عبد الله بن عبد العزيز آل سعود بتعديل المسمى إلى قوات درع الجزيرة المشتركة.

المقر
يقع مقر القيادة العسكرية الموحدة في مدينة الرياض، المملكة العربية السعودية،

حجم القوة
تتألف قوات درع الجزيرة من فرقة مشاة آلية بكامل إسنادها وهي (المشاة والمدرعات والمدفعية وعناصر الدعم القتالي) وتتألف القوة التأسيسة من لواء مشاة يقدر بحوالي 5 آلاف جندي من عناصر دول مجلس التعاون الست (السعودية والإمارات والكويت وقطر والبحرين وعمان). أغلب جنود القوة هم من السعودية مع أعداد أصغر من باقي الدول. وبهذه القوة فإن القدرة القتالية لقوات درع الجزيرة تؤهلها فقط لخوض حرب دفاعية. إستراتيجيا تشكل قوات درع الجزيرة قيمة إستراتيجية محدودة من الناحية الأمنية وهي غير قابلة للتصدي لأي عدوان واسع النطاق.

بعد الإجتياح العراقي للكويت. قامت المملكة العربية السعودية بتكرار دعواتها لزيادة التعاون الداخلي للدول الأعضاء في درع الجزيرة كما دعمت اقتراح السلطان قابوس بزيادة أعداد قوات درع الجزيرة إلى مائة ألف جندي إلا أن مع هزيمة القوات العراقية في نهاية فبراير 1991 تقلصت الأصوات الداعية إلى زيادة قوة درع الجزيرة ضمن الأعضاء كما انتهى مشروع زيادة قوات درع الجزيرة في ديسمبر 1991 بضغط سعودي.

التطور

أعلن سلطان بن عبد العزيز في ديسمبر 2005 تفكيك قوات درع الجزيرة على أثر التوترات السعودية القطرية وإدراك مجلس التعاون أن القوات لم تكن بالمستوى المطلوب.

في نوفمبر 2006. نظر «مجلس الدفاع المشترك في دول مجلس التعاون الخليجي» اقتراح سعودي لتوسيع قدرات الدرع وإنشاء نظام مشترك للقيادة والسيطرة. وكانت قوة درع الجزيرة في عام 2006 تقدر بحوالي 7000 فرد.

وفي ديسمبر 2007. صرح رئيس جهاز الأمن الوطني الكويتي الشيخ أحمد فهد الأحمد الصباح لصحيفة جلف ديلي نيوز (بالإنجليزية:Gulf Daily News) أن دول المجلس تخطط لإنشاء بديل لقوة درع الجزيرة وقال أن الخيارات دائما تكون موحدة.

وفي عام 2010. تجاوزت القوة عتبة الثلاثين ألف عسكري من ضباط وجنود بينهم نحو 21 ألف مقاتل.

المشاركات

الغزو العراقي للكويت
قبيل الغزو العراقي للكويت في 2 أغسطس سنة 1990. كانت قوات درع الجزيرة المتواجدة في حفر الباطن تتألف من لواء سعودي ولواء مشترك من باقي قوات دول مجلس التعاون الخليجي والقدرة القتالية لهذا القوات هي الدخول في حرب دفاعية. في حين تألفت القوة العراقية المهاجمة للكويت من سبعة فرقة عسكرية من الحرس الجمهوري ولم تقم قوات درع الجزيرة المتواجدة في حفر الباطن بأي رد عسكري على الاجتياح العراقي للكويت. مما أظهر رمزية وفشل قوات درع الجزيرة. في حماية أحد الدول أعضاء تحالف درع الجزيرة من عدوان مباشر

ولم يكن حجم قوات درع الجزيرة متكافئا مع القوات العراقية، والتي كانت تملك عام 1990 نحو 56 فرقة عسكرية للجيش و8 فرق للحرس الجمهوري  في حين كان حجم قوات درع الجزيرة اقل من فرقة عسكرية وبدون قوات جوية، وحينما شرعت القوات العراقية في غزو الكويت سارعت القيادة العسكرية الكويتية بطلب مساعدة قوات درع الجزيرة إلا انها ابلغت بواسطة قائدها بعدم استطاعته تنفيذ طلبها بسبب عدم وجود أوامر بالتحرك إلى الكويت. وبطبيعة الحال لم تكن الرياض راغبة في التورط في صراع عسكري غير معروف العواقب، بل انها وفي مواجهة تنامي الحشود العراقية على حدودها الشمالية سارعت في طلب الدعم العسكري الأمريكي لتنفذ الولايات المتحدة الامريكية عملية درع الصحراء في 7 أغسطس 1990.

حرب الخليج الثانية
بسبب عجزها الشديد خلال فترة الاستعدادات لحرب الخليج. قرر الأمير خالد بن سلطان تفكيك القوات واعادة كل اجزاءها إلى وحدتها الوطنية.

الغزو الأمريكي للعراق
في عام 2003. قرر وزراء الدفاع والخارجية للدول مجلس التعاون في اجتماع عقدوه في جدة نقل قوات درع الجزيرة إلى الكويت أثناء حرب العراق بناء علي طلب الكويت التي اتخذت اجراءات احترازية.

دخول القوات لمملكة البحرين 2011
في عام 2011 وخلال فترة الإحتجاجات الشعبية. طلبت حكومة مملكة البحرين الاستعانة بقوات درع الجزيرة وقالت الحكومة أن القوات جاءت لتأمين المنشآت الاستراتيجية. من جهة أخرى اعتبرها البعض وخصوصاً إيران بمثابة غزو للبحرين. فيما ردت البحرين على لسان وزير خارجيتها خالد بن أحمد آل خليفة. أن قوات درع الجزيرة لن تبارح البحرين حتى يذهب الخطر الإيراني. وقد تقدمت إيران بشكوى في مجلس الأمن بشأن إرسال درع الجزيرة إلى البحرين. وقد اتُهمت القوات بارتكاب جرائم خلال تدخلها في البحرين منها منع الطواقم الطبية من تقديم العلاج للجرحى وقتل المدنيين.

شاركت السعودية بأكبر عدد من الجنود (1,200 جندي) وبعدها الإمارات (800) ولم ترسل الكويت قوات برية وأرسلت قوات بحرية بقيادة المقدم ركن بحري عبد الكريم العنزي الذي صرح بأن قوته جاهزة للدفاع عن البحرين وأن الدفاع عن البحرين مثل الدفاع عن الكويت. يعود السبب في عدم إرسال الكويت أي قوات بريّة على حد قول الحكومة في تفضيل الكويت القيام بدور دبلوماسي وشعبي لتهدئة الأوضاع بدلاً من إرسال قوات بريّة.

سببت هذه نوع من الحيرة لدى الحكومة الكويتية حيث أنها تسببت في تصعيد بعض التوترات الداخلية وخاصة بين السنة والشيعة (والذين يمثلون ما بين 25-30% من سكان الكويت). فمن جهة لم ترد الكويت التخلي عن حليفتها السعودية ومن جهة أخرى لم يرد أغلبية الشعب رؤية ثورة شيعية ناجحة. فكانت إرسال قوات بحرية بدلا من برية حلاً وسطاً.

ويذكر أن صباح الأحمد الصباح قد قال سنة 1984م عندما كان وزيراً للداخلية أن تشكيل قوة درع الجزيرة هو لغرض صد الخطر الخارجي وليس للتدخل في الشؤون الداخلية لأي دولة خليجية. وقد خرجت عدة تظاهرات من قبل المواطنين السعوديين الشيعة في شرق السعودية وبالتحديد في محافظة القطيف ومحافظة الاحساء للمطالبة بخروج قوات درع الجزيرة من البحرين.

مصادر

الاحتجاجات البحرينية 2011
تاريخ السعودية العسكري
تحالفات عسكرية
تحالفات عسكرية تشمل المملكة العربية السعودية
تحالفات عسكرية في القرن 20
تحالفات عسكرية في القرن 21
مجلس التعاون لدول الخليج العربية
منظمات أسست في 1984
منظمات دولية عسكرية
منظمات دولية في الشرق الأوسط
منظمات صراع إيران والسعودية بالوكالة


Skaun er sveitarfélag í Þrændalögum í Noregi. Í sveitarfélaginu eru 8.360 íbúar (2022).

Stjórnsýslumiðstöð sveitarfélagsins er þéttbýlið Børsa. Til sveitarfélagsins teljast einnig þéttbýlinu Buvika, Viggja og Eggkleiva.

Sveitarfélagið liggur að sveitarfélögunum Orklandi í vestri og Melhus í suðri og austri. Í norðri á Skaun sameiginleg landamæri við Þrándheim í Gaulosen, hliðararm Þrándheimsfjarðar þar sem áin Gaula hefur útrás.

Sveitarfélög í Þrændalögum

Skaun (sveitarfélag)


Republica Ragusa a fost o republică maritimă centrată în orașul Dubrovnik (Ragusa în italiană și latină) din Dalmația (astăzi în Croația sudică), care a existat între 1358 și 1808. Ea a ajuns la apogeul operațiunilor comerciale în secolele al XV-lea și al XVI-lea, după care a intrat în declin, sfârșind prin a fi cucerită de Imperiul Francez al lui Napoleon și anexată oficial Regatului Napoleonian al Italiei în 1808. Avea o populație de circa 30.000 de locuitori, dintre care 5.000 trăiau în interiorul zidurilor orașului. Motto-ul său era "Non bene pro toto libertas venditur auro", care înseamnă "Libertatea nu se vinde bine nici pentru tot aurul".

Denumiri
Inițial denumită Communitas Ragusina ("Comunitatea Ragusană"), în secolul al XIV-lea a fost rebotezată în Respublica Ragusina, denumire atestată la 1385. În italiană i se spune Repubblica di Ragusa; în croată se numește Dubrovačka Republika.

Denumirea croată de Dubrovnik provine de la cuvântul dubrava, "dumbravă"; printr-o neobișnuită etimologie populară, turcii au modificat acest nume în Dobro-Venedik, adică Veneția-Bună. Denumirea a început să fie folosită în paralel cu cea de Ragusa încă din secolul al XIV-lea.
Numele latinesc, italian și dalmat Ragusa provine de la Lausa (din grecescul ξαυ: xau, "prăpastie"); ulterior acestea a fost modificat în Rausium, Rhagusium sau Ragusium (Appendini afirmă că până pe la anul 1100, marea trecea peste locul unde se află Ragusa astăzi, și dacă este așa, aceasta ar fi adevărat doar pentru Placa ori Stradun) sau Rausia (chiar Lavusa, Labusa, Raugia și Rachusa) și în cele din urmă în Ragusa. Schimbarea oficială a numelui din Ragusa în Dubrovnik a avut loc în timpul dominației austro-ungare.

Teritoriu

Republica controla un teritoriu compact în sudul Dalmației – frontierele sale finale au fost definitivate încă din 1426 – cuprinzând coasta continentală de la Neum la peninsula , precum și peninsula  și insulele Lastovo și Mljet, și mai multe insule mici, între care ,  și .

În secolul al XV-lea, Republica Ragusa a dobândit și insulele Korčula, Brač și Hvar pentru circa opt ani. A trebuit ca ele să fie însă retrocedate din cauza opoziției micilor nobili locali care simpatizau cu Veneția, care le acorda unele privilegii.

În secolul al XVI-lea, unitățile administrative ale Republicii erau: orașul Ragusa (Dubrovnik); comitatele Konavle, Župa dubrovačka - Breno,  - Litoralul Ragusan, Ston, Insula Lastovo, Insula Mljet, Insulele Šipan, Lopud și Koločep; și căpităniile Cavtat, Orebić, Janjina cu magistrați locali numit de Marele Sfat. Lastovo și Mljet erau comunități semiautonome (lat. universitates) fiecare cu Statutul său.

Context istoric

Originile orașului
Orașul datează de prin secolul al VII-lea[better source needed] (circa 614) după ce raidurile avarilor și slavilor au distrus orașul roman , Cavtatul de astăzi. Unii dintre supraviețuitori s-au strămutat la 25 km nord pe o mică insulă lângă coastă, unde au fondat o nouă așezare, Lausa. S-a afirmat că un al doilea raid slav din 656 a dus la distrugerea totală a Epidaurumului. Slavii, inclusiv croați și sârbi, s-au așezat de-a lungul coastei în secolul al VII-lea. Slavii și-au numit așezarea Dubrovnik. Populația romanizată autohtonă și slavii alogeni au păstrat o dușmănie permanentă, deși cele două așezări se unificaseră în secolul al XII-lea. Canalul care împărțea orașul a fost astupat formând strada principală de astăzi () care a devenit centrul orașului. Astfel, Dubrovnik a devenit denumirea croată pentru orașul unificat. Există teorii recente bazate pe săpături arheologice cum că orașul ar data de mult mai demult, cel puțin din secolul al V-lea, dacă nu din perioada Greciei Antice (cum afirmă Antun Ničetić, în cartea sa Povijest dubrovačke luke). Elementul-cheie al teoriei este faptul că navele din acea vreme călătoreau câte 45-50 de mile marine pe zi, și aveau nevoie de un țărm cu plajă pe care să tragă vasele pe perioada de odihnă de noapte. O combinațîe ideală ar fi un astfel de loc cu un izvor de apă dulce în apropiere. Dubrovnik le avea pe ambele, fiind la jumătatea distanței dintre coloniile grecești de la Budva și Korčula, aflate la 95 de mile marine distanță între ele.

Cele mai vechi timpuri
Sarazinii ; asediul a durat cincisprezece luni și a încetat după intervenția împăratului bizantin, Vasile Macedoneanul, care a trimis o flotă în frunte cu . După declinul Bizanțului, Veneția a început să considere Ragusa un rival ce trebuie supus, dar tentativa de a cuceri orașul în 948 s-a soldat cu un eșec. Cetățenii orașului au pus acest rezultat pe seama Sfântului Blasiu (în croată: Sveti Vlaho), pe care l-au adoptat drept sfânt protector.

Ragusa era în Evul Mediu timpuriu o insulă și avea o populație de origine romanică, vorbitoare a propriei limbi romanice, dalmata.

În 1050 regele croat , domnitor în Croația și Dalmația, a acordat niște pământ de-a lungul coastei, prin care s-au extins limitele Ragusei până la , 16 km nord de oraș, și prin care Republica a căpătat control asupra unui izvor aflat la capătul . Teritoriul primit de la Stjepan cuprindea și limanul , unde astăzi se află portul comercial Dubrovnik.

Astfel, teritoriul de bază al comunității ragusane (Districtul Ragusa, în italiană Distretto di Ragusa) cuprindea orașul Ragusa, Župa dubrovačka, Gruž, Ombla, Zaton, insulele  (Šipan, Lopud și Koločep) și alte câteva insulițe de lângă oraș.

În secolul al XII-lea Dubrovnikul și zona înconjurătoare au fost descrise în opera celebrului geograf arab Muhammad al-Idrisi. În opera sa, el menționa Ragusa ca cel mai sudic oraș al Croației.

În 1191, negustorii din oraș au primit privilegii de comerț liber în Bizanț de la împăratul Isaac al II-lea Angelos. Privilegii similare fuseseră obținute cu câțiva ani în urmă de la Serbia (1186) și de la Bosnia (1189).  al Bosniei este și primul document oficial în care orașul este denumit Dubrovnik.

Suzeranitatea venețiană (1205–1358)
În 1205, când Republica Venețiană a invadat Dalmația cu forțele celei de a Patra Cruciade, Ragusa a fost obligată să plătească tribut și a devenit sursă de provizii pentru Veneția (blănuri, ceară, argint și alte metale). Veneția a utilizat orașul ca bază navală în sudul Mării Adriatice. Spre deosebire de relația cu Zadar, nu au existat multe fricțiuni între Ragusa și Veneția, întrucât orașul încă nu apucase să se dezvolte într-un concurent al Veneției pe comerțul între Est și Vest; mai mult, venețienii au lăsat orașului mare parte din independența sa. Locuitorii însă au început să se revolte din cauza tributului din ce în ce mai mare, și au început să apară din ce în ce mai multe animozități între Ragusa și Veneția.

La mijlocul secolului al XIII-lea, teritoriului inițial i s-a adăugat și insula Lastovo. Apoi în 1333,  a fost cumpărată de la Serbia cu acordul Bosniei; insula Mljet a fost dobândită în 1345. În ianuarie 1348, orașul a fost afectat de Moartea Neagră.

Istorie

Independența față de Veneția și înființarea Republicii (1358)
După ce în 1358, Veneția a fost obligată prin  să cedeze toate teritoriile revendicate din Dalmația, orașul a acceptat hegemonia mai mult nominală a regelui Ludovic I al Ungariei. La 27 iunie 1358, s-a convenit la Visegrád  asupra acordului final între Ludovic și arhiepiscopul Ivan Saraka. Orașul recunoștea suveranitatea maghiară, dar nobilimea locală continua să își exercite drepturile fără prea multe intervenții de la Buda. Republica a profitat de suzeranitatea mai mult nominală a lui Ludovic, al cărui regat nu era o putere maritimă și cu care nu avea prea multe conflicte de interese. Ultimul conte venețian a plecat, se pare, în grabă.

În prima jumătate a secolului al XV-lea, în Dubrovnik a activat cardinalul  (Johannes de Carvatia) ca reformator al Bisericii și scriitor.

Suzeranitatea otomană
În 1458, Republica a semnat un tratat cu Imperiul Otoman, prin care s-a angajat să plătească tribut sultanului, pe care urma să-l trimită la Constantinopol în fiecare an până la 1 noiembrie cu un sol.[page needed]

În 1481, când orașul a trecut sub "protecție" otomană, el urma să plătească un tribut de 12.500 de ducați. În toate celelalte domenii însă, Ragusa era practic independentă. Putea avea relații cu puteri străine și încheia tratate (atâta timp cât nu intrau în conflict cu interesele otomane), iar navele sale navigau sub pavilion propriu. Vasalitatea față de otomani le conferea și drepturi comerciale speciale în raport cu Imperiul. Ragusa s-a ocupat de comerțul otomanilor în Adriatica, iar negustorii săi s-au bucurat de scutiri fiscale speciale și de beneficii comerciale cu Poarta. Ea a operat și în unele colonii care s-au bucurat de drepturi extrateritoriale în marile orașe otomane.[page needed]

Negustorilor ragusani li s-a permis să intre în Marea Neagră care altfel era închisă pentru toată lumea în afara otomanilor. Plăteau taxe vamale mai reduse ca alți negustori străini, iar orașul-stat se bucura de susținere diplomatică din partea administrației otomane în disputele comerciale cu Veneția.[page needed]

La rândul lor, otomanii considerau Ragusa un port de importanță majoră, întrucât majoritatea traficului între Florența și Bursa (port otoman din Anatolia nord-vestică) trecea prin Ragusa. Navele florentine plecau din porturile italiene Pesaro, Fano ori Ancona către Ragusa. De acolo, ele urmau ruta terestră Bosnasaray (Sarajevo)–Novibazar–Skopje–Plovdiv–Edirne.[page needed]

Spre sfârșitul secolului al XVI-lea, Ragusa și-a pus marina comercială la dispoziția Imperiului Spaniol, cu condiția ca participarea acesteia la acțiunile militare spaniole să nu afecteze interesele Imperiului Otoman. Acesta a tolerat acordul, întrucât comerțul practicat în Ragusa permitea importatul de bunuri din statele cu care Imperiul Otoman era în război.

Ragusa era unul dintre cei mai puternici concurenți ai Veneției, alături de Anglia, Spania și Genova, pe toate mările în secolul al XV-lea, chiar și în Adriatica. Datorită proximității abundentelor păduri de stejar din , ea a reușit să obțină contracte pe care le râvneau și venețienii.

Declinul Republicii
După explorările portughezilor, care au deschis noi rute peste oceane,  nu mai trecea prin Marea Mediterană. Mai mult,  a declanșat o criză a transporturilor maritime în Mediterana. A fost începutul declinului pentru republicile Veneția și Ragusa.

Carol al VIII-lea al Franței a acordat ragusanilor drepturi comerciale în 1497, iar Ludovic al XII-lea în 1502. Între cei mai de seamă ragusani care au trăit în Franța s-au numărat Simon de Benessa, Lovro Gigants, D. de Bonda, Ivan Cvletković, căpitanul Ivan Florio, Petar Lukarić (Petrus de Luccari), Serafin Gozze, Luca de Sorgo. Aristocrația ragusană era bine reprezentată și la Universitatea Sorbona din Paris la acea vreme.

Soarta Ragusei a fost legată de cea a Imperiului Otoman. Ragusa și Veneția au acordat ajutor tehnic alianței otomano–mameluce– care a fost învinsă de portughezi în  din Oceanul Indian (1509).

La 6 aprilie 1667, un  a ucis peste 5000 de cetățeni, între care numeroși patricieni și  Šišmundo Getaldić. Cutremurul a dus la distrugerea majorității clădirilor publice din oraș, doar zidurile exterioare rămânând intacte. Clădirile în stil gotic și renascentist – palate, biserici și mănăstiri – au fost distruse. Din cele mai importante clădiri publice din oraș, doar Palatul Sponza și partea din față a Palatului Rectorial din Piața Luža au rezistat. Treptat, orașul a fost reconstruit într-un stil baroc, mai modest. Cu mari eforturi, Ragusa și-a revenit puțin, dar a rămas doar o umbră a fostei Republici.

În 1677  (1630–1692) și  (ca. 1635–1678) au sosit în Constantinopol într-o încercare de a evita o amenințare iminentă la adresa Ragusei: pretențiile lui Kara-Mustafa de a anexa Ragusa la Imperiul Otoman ca pașalâc. Marele Vizir, impresionat de capacitatea de convingere a lui Marin, și cunoscând resursele acestuia, s-a hotărât să priveze țara sa de un diplomat atât de capabil, iar la 13 decembrie l-a închis pentru câțiva ani. În 1683 Kara-Mustafa a fost executat la Belgrad, drept pedeapsă pentru înfrângerea în luptele de la Viena, iar Marin a fost liber să revină în Ragusa.

În 1683 otomanii au fost învinși în bătălia de la Kahlenberg lângă Viena. Un general din fruntea armatei austriece a fost ragusanul . În 1684 emisarii au înnoit un acord convenit la Visegrád în anul 1358 și au acceptat suzeranitatea Habsburgilor, ca regi ai Ungariei, asupra Ragusei, cu o taxă anuală de 500 de ducați. În același timp, Ragusa a continuat să recunoască și suzeranitatea otomană, ceea ce nu era ieșit din comun la acea vreme. După aceasta, s-au deschis oportunități și mai mari pentru vasele ragusane de-a lungul întregii coaste a Dalmației, în care ele ancorau frecvent. După tratatul de la Karlowitz (1699), otomanii au cedat toate teritoriile din Ungaria, Transilvania, Slavonia, Dalmația și Podolia Habsburgilor, venețienilor și polonilor. După aceasta, Veneția a capturat o parte din teritoriul continental al Ragusei și s-au apropiat de limitele orașului. Ei amenințau să înconjoare complet Ragusa și să-i sufoce comerțul continental. În perspectiva acestui pericol și anticipând înfrângerea turcilor în 1684, Ragusa a trimis soli împăratului Leopold la Viena, în speranța că armata austriacă va captura Bosnia. Din fericire pentru Republică, otomanii au păstrat controlul asupra zonei din jurul orașului. După pacea de la 26 ianuarie 1699, Republica Ragusa a cedat două porțiuni de coastă Imperiului Otoman astfel încât Republica Veneția să nu poată ataca orașul de pe uscat, ci numai de pe mare. Una din aceste porțiuni, frontiera nord-vestică cu micul oraș Neum, este astăzi singura ieșire la Marea Adriatică a statului actual Bosnia și Herțegovina. Satul sud-estic de frontieră Sutorina a devenit mai târziu parte a Muntenegrului, care are zonă de coastă mai la sud. Ragusa și-a continuat politica de strictă neutralitate în Războiul pentru Succesiunea Austriei (1741–48) și în Războiul de Șapte Ani (1756–63).

În 1783 Sfatul Ragusan nu a răspuns propunerii avansate de reprezentantul lor diplomatic de la Paris, Frano Favi, de a stabili relații diplomatice cu Statele Unite ale Americii, deși americanii au acceptat să permită vaselor ragusane să folosească liber porturile americane.

Primii ani ai Războaielor Revoluției Franceze au fost unii din cei mai prosperi pentru Ragusa. Drapelul Sfântului Blasiu fiind neutru, Republica a devenit unul din principalii transportatori din Mediterana. Blocada continentală a fost pâinea Ragusei; și înainte de apariția Lissei, manufacturile engleze, excluse din porturile franceze, italiene, olandeze și germane, și-au găsit drumul spre centrul Europei prin Salonic și Ragusa. Dar acest stat, care negociase atât de abil înțelegeri avantajoase cu turcii, și care rezistase imperiilor grec și sârb și ținuse piept Republicii Veneția, nu a reușit să reziste și expansiunii napoleoniene.

Ocupația franceză
Bătălia de la Austerlitz și tratatul de pace care i-a urmat au obligat Austria să cedeze Dalmația Franței, ceea ce a pus Ragusa în fața unei dileme.  era o frontieră venețiană cu Imperiul Otoman. Deși Franța deținea uscatul, Regatul Unit și Rusia dominau marea; în timp ce trupele franceze mărșăluiau de la Austerlitz către Dalmația, unsprezece  rusești intrau în Golful Kotor, și din ele debarcau 6000 de oameni, care apoi aveau să fie susținuți de 16.000 de muntenegreni în frunte cu . 5.000 de francezi în frunte cu mareșalul Molitor mergeau spre sud, cucerind fără luptă, una după alta, cetățile Dalmației, iar rușii îi presau pe senatorii ragusani să le permită să le ocupe orașul, întrucât era o importantă fortăreață. Cum nu se poate ajunge din Dalmația spre Kotor decât prin Ragusa, mareșalul Molitor făcea și el presiuni și promisiuni de a respecta integritatea Republicii dacă i se permite liberă trecere prin Ragusa. Ragusa nu mai avea puterea să-și apere neutralitatea și au urmat discuții lungi și grele.

O mare majoritate a senatorilor era favorabilă deschiderii porților către Rusia, deși aceasta avea să-i expună răzbunării lui Napoleon, aflat atunci la apogeul ambițiilor și puterii sale militare. Orașul a fost ocupat de francezi sub comanda generalului Jacques Lauriston. Puțin după aceasta, forțele rusești au asediat orașul, însoțite de muntenegrenii dotați și echipați la standardele armatei rusești, deși ofițerii și generalii de armată muntenegreni îi urau pe ragusani, pe care îi acuzau de trădare în timpul domniei lui . Împrejurimile, pline cu vile, rezultat al îndelungatei perioade de prosperitate, au fost jefuite, pagubele ridicându-se la o jumătate de milion de lire.

Orașul era în mare dificultate; mareșalul Molitor se afla la câteva zile de marș de Ragusa și a lansat un apel la adresa dalmaților să izgonească forța ruso-muntenegreană, apel care nu a primit un răspuns favorabil, doar trei sute de oameni raliindu-se sub stindardul său. Molitor a recurs însă la o stratagemă: a trimis o scrisoare pretins confidențială către mareșalul Lauriston din Ragusa, anunțându-și iminenta sosire pentru a ridica asediul cu o forță dalmată imensă care să-i copleșească pe ruși și pe muntenegreni; scrisoarea urma să fie interceptată de asediatorii ruși, ceea ce s-a și întâmplat. Molitor și-a răspândit forța pe o arie foarte largă și a înaintat spre Ragusa, amenințând să-i înconjoare pe rușii care ocupau vârful dealului dintre el și oraș; rușii s-au retras înapoi către golful Kotor, și orașul a fost despresurat. Armata muntenegreană urmase ordinele amiralului  și se retrăsese la Cetinje.

Sfârșitul Republicii

Pe la 1800, Republica avea o rețea bine organiaztă de consulate și oficii consulare în peste optzeci de orașe și porturi din toată lumea. În 1806, Republica și-a predat forțele Imperiului Francez punând capăt unui asediu de câteva luni al flotei ruse și armatei muntenegrene (în timpul căruia au căzut asupra orășului 3000 de ghiulele). Francezii au ridicat asediul și au intrat în Ragusa, în frunte cu Napoleon, în 1806. În 1808, mareșalul Marmont a abolit Republica Ragusa și i-a comasat teritoriul în Regatul Napoleonian al Italiei, el devenind "duce de Ragusa" (Duc de Raguse). În 1810, Ragusa, împreună cu toată Dalmația, a fost arondată nou-înființatelor . Ulterior, Marmont l-a abandonat pe Napoleon în  din 1814, și a fost declarat trădător. Astfel, în franceză a apărut cuvântul ragusade cu sensul de "trădare".

Nobilimea ragusană nu era unită în idei și în acțiune politică. Articolul 44 al Decretului din 1811 abolea instituția  din legea moștenirii, prin care francezii au permis nobililor mai tineri să ia parte la moștenirea familiei, drept pe care anterior nu îl aveau. Conform unui inventar efectuat în 1813 în districtul Dubrovnik, erau înregistrați 451 de proprietari de pământ, inclusiv instituții bisericești și comunale. Deși nu se știe cât de întinse erau proprietățile, este sigur că nobilii dețineau majoritatea suprafeței. Între cei mai mari proprietari de pământ se numărau unsprezece membri ai familiei Sorgo, opt Gozze, șase Ghetaldi, șase Pozza, patru Zamagna și trei din familia Saraka. Cetățeni ragusani aparținând confreriilor Sfântul Antonie și Sfântul Lazăr dețineau terenuri considerabile în afara orașului.

Orașul a fost asediat de o forță croată condusă de  Todor Milutinović și susținută de Marina Regală Britanică, care dominase incontestabil Marea Adriatică. Căpitanul   la sfârșitul lui ianuarie 1814 cu vasele HMS Bacchante and HMS Saracen. Ei și-au înălțat tunurile pe dealuri și, după două zile de bombardament, cei 500 de francezi conduși de generalul Joseph de Montrichard au negociat termenii capitulării orașului. În scopul de a evita un conflict mai amplu, austriecii au acceptat condițiile capitulării francezilor. Generalul Milutinović a promis că armatele austriacă, britanică și muntenegreană nu vor ocupa orașul înaintea evacuării ultimilor francezi pe corabie.

Marele Sfat al nobilimii ragusane (adunarea de 44 de patricieni care fuseseră membri ai Marelui Sfat înainte de abolirea Republicii de către Franța) s-a mai întrunit pentru o ultimă dată la 18 ianuarie 1814 la Villa Giorgi din ,  încercând fără succes să revitalizeze Republica Ragusa. Ei l-au ales pe Miho Bona ca reprezentant ragusan la conferința de pace (Congresul de la Viena), dar lui nu i s-a permis să participe, întrucât Austria se opunea cu fermitate restaurării Republicii.

La 27 ianuarie, capitularea franceză s-a semnat la  și a fost ratificată în aceeași zi. Atunci, Vlaho Caboga s-a declarat deschis de partea austriecilor, oprind armata rebelă la Konavle. Între timp, Đivo Natali și oamenii săi așteptau încă în fața . După aproape opt ani de ocupație, trupele franceze au părăsit Ragusa la 27 și 28 ianuarie 1814. În după-amiaza zilei de 28 ianuarie 1814, trupele britanice și austriece au intrat în oraș prin Poarta Pile, și nu i-au lăsat să intre pe rebelii ragusani. Îmbătat de victorie, și având susținerea lui Vlaho Kaboga, generalul Milutinović a ignorat acordul de la Gruž făcut cu nobilimea. Evenimentele au rămas în istorie sub numele de "episodul steagului".:141

Drapelul Sfântului Blasiu a fost arborat alături de culorile austriece și britanice, dar numai pentru două zile întrucât, la 30 ianuarie, generalul Milutinović a ordonat maiorului Sabo Giorgi (Đorđi) să-l dea jos. Cuprins de mândrie patriotică, Giorgi, ultimul  al Republicii și francofil credincios, a refuzat, spunând "jer da ga je pripeo puk" ("că poporul l-a ridicat"). Evenimentele ulterioare au demonstrat că Austria a profitat de orice ocazie posibilă pentru a invada întreaga coastă a Adriaticii de Est, de la Veneția la Kotor. Aliații au făcut tot ce le-a stat în putere să elimine chestiunea Ragusei de pe masa Congresului de la Viena din 1815. Reprezentantul Ragusei, Miho Bona, ales în ultima ședință a Marelui Sfat, nu a fost lăsat să participe la Congres, în timp ce Milutinović a preluat controlul asupra orașului chiar înainte de acordul final.:141–142

În cartea sa din 1908 Căderea Dubrovnikului (Pad Dubrovnika), , fratele mai mic al lui , face eforturi de a justifica acțiunile populare și de a demonstra solidaritatea tuturor grupurilor sociale de a-și atinge țelul comun de restaurare a Republicii. Dovezile istorice par însă să demonstreze o altă situație. Nu prea exista înțelegere între nobilime, burghezie și țărănime, și șansele ca aceste grupuri să aibă o bază comună pentru activități viitoare erau reduse. Aceste grupuri aveau fiecare motivele lor de a fi nemulțumite de dominația franceză și la început s-au bucurat împreună de victorie, dar nu au avut și forța de a uni toate segmentele societății ragusane pentru a lupta pentru restaurarea Republicii. După ce Ragusa a suferit o disoluție politică, a fost adusă în pragul ruinei economice și a fost abandonată de comunitatea internațională.

La Congresul de la Viena din 1815, Ragusa și teritoriile fostei Republici au fost anexate , teritoriu al Coroanei Habsburgice, devenit în 1867 Austro-Ungaria, din care a făcut parte până la 1918.

După căderea Republicii, mare parte a familiilor aristocrate au dispărut sau au emigrat; doar circa o cincime din familiile nobiliare au fost recunoscute de monarhia habsburgică: Ghetaldi-Gundula, Gozze, Kaboga, Sorgo, Zlatarić, Zamagna, Pozza, Gradi și Bona.

Guvernare

Constituția Republicană a Ragusei era una strict aristocratică. Populația era împărțită în trei clase: nobilimea, cetățenii și plebeii care în mare parte erau meșteșugari și țărani (iobagi, coloni și țărani liberi). Toată puterea efectivă era concentrată în mâinile aristocrației. Cetățenilor li se permitea să dețină funcții minore, în timp ce plebeii nu aveau niciun cuvânt de spus la guvernarea țării. Căsătoria între membri ai diferitelor clase sociale era interzisă.

Guvernul era organizat pe baza modelului venețian: corpurile administrative erau Marele Sfat (Consilium maius, Maggior Consiglio), Sfatul Mic (Consilium minus, Minor Consiglio) (din 1238) și Senatul (Consilium rogatorum, Consiglio dei Pregadi) din 1253. Șeful statului era  eales pentru un mandat de o lună (începând cu 1358).

Sfatul Mare (Marele Sfat, Consilium maius, Maggior Consiglio) consta numai din membri ai aristocrației; fiecare nobil devenea membru la 18 ani (din 1332 când sfatul a fost "închis" și doar membrii familiilor nobiliare ragusane mai aveau dreptul să intre - Serrata del Maggior Consiglio Raguseo). El era organismul suprem de guvernare și legiferare care (după 1358) alegea celelalte organizații, numea oficiali și pe rector.

În fiecare an, se alegeau membrii Sfatului Mic (Consilium minus, Minor Consiglio) de către Sfatul Mare. Împreună cu rectorul, Sfatul Mic îndeplinea funcțiuni executive și ceremoniale. El consta din unsprezece membri până la 1667, după care a fost redus la șapte.

În principal puterea era în mâinile Senatului (Consilium rogatorum, Consiglio dei Pregadi), care avea 45 de membri de peste 40 de ani, aleși pentru un an, și ei tot de către Sfatul Mare. La început, el avea doar rol consultativ, mai târziu (în secolul al XVI-lea), el devenind adevăratul guvern al Republicii. În secolul al XVIII-lea, Senatul a fost, de facto, cea mai importantă instituție a Republicii și senatorii au devenit nobili între nobili.

În timp ce Republica a fost sub dominație venețiană (1204 - 1358), ea era condusă de un duce (comes, conte) venețian; dar după 1358, rectorul a fost întotdeauna ales din rândul ragusanilor de către Sfatul Mare. Durata mandatului rectorului era doar de o lună, o persoană fiind eligibilă pentru un nou mandat după doi ani. Rectorul locuia și lucra în .

Această organizare era concepută să prevină acumularea puterii absolute în mâinile unei singure familii, cum a fost familia Medici în Florența. Cu toate acestea, istoricii sunt de acord că familiile Giorgi și Sorgo familii aveau cea mai mare influență (mai ales în secolul al XVIII-lea).

Până în secolul al XV-lea, puterea judecătorească era mâna Sfatului Mic, apoi au fost înființate o Curte Civilă (Curia consulum causarum civilium) și o Curte Penală (Sex iudices de criminali) separate, cu drept de ape la Senat. Judecătorii celor două curți trebuia să fie patricieni ragusani și erau aleși anual de către Sfatul Mare.

Oficialii (magistrați), cunoscuți sub numele de provveditori (proveditores terrae) supravegheau activitatea sfaturilor, curților și celorlalți oficiali. Cunoscut sub numele de "gardienii justiției", aceștia puteau suspenda deciziile Sfatului Mic, prezentându-le Senatului pentru dezbateri finale. Provveditori erau aleși anual de Sfatul Mare dintre patricienii de peste 50 de ani.

Statutul (Liber statutorum civitatis Ragusii din 1272 cu modificări în 1358), Liber omnium reformationum (1335 - 1410), Liber viridis (1358 - 1460) și Liber croceus (1460 - 1808) au fost principalele coduri de legi ale Republicii (fontes iuris Ragusii - Republicii constituție). Între alte legi importante se numărau Liber statutorum doane Ragusii (vechea lege vamală; 1277), Capitolare della doana grande (noua lege vamală; 1413), Ordo super assecuratoribus (asigurările maritime; 1568), Regolamenti della Repubblica di Ragusa pe la navigazione nazionale (reglementările naționale maritime; 1745) etc.

Guvernul Republicii avea un caracter liberal și a dat de timpuriu dovadă de angajament pentru principiile dreptății și umanitarismului, dar a fost și conservator cu structura sa și în raport cu ordinea socială. Drapelul Republicii avea pe el cuvântul Libertas (libertate), iar intrarea în cetatea Sfântul Laurențiu (Lovrijenac) din imediata apropiere a zidurilor Ragusei purta inscripția Non bene pro toto libertas venditur auro (Libertatea nu poate fi vândută pentru tot aurul din lume). Comerțul cu sclavi a fost interzis în 1416. Republica a fost un adversar înverșunat al Bisericii Ortodoxe, numai romano-catolicii putând dobândi cetățenie ragusană.

La sediul Sfatului exista o inscripție care spunea: Obliti privatorum publica curate (Mânuiește treburile publice ca și cum nu ai avea treburile tale); în secolul al XIX-lea, nuanțe ale ideii exprimate de acest epigraf politic li s-au părut, probabil, periculoase guvernatorilor austrieci, încât ei au cerut înlăturarea inscripției. Noul guvern a fost, probabil, iritat de aerul său de republicanism, un memento al statalității care trebuia extirpat în cursul procesului de integrare a Ragusei în noul cadru Habsburgic.[clarificări necesare]

Familiile nobiliare

Un document din arhivele ragusane, Specul Maioris Consilii Rectores, listează toate persoanele care au fost implicate în guvernarea Republicii în perioada septembrie 1440 - ianuarie 1808. Au fost 4397 de rectori aleși; 2764 (63%) au fost din "vechile familii patriciene": Gozze, Bona, Caboga, Cerva, Ghetaldi, Giorgi, Gradi, Pozza, Saraca, Sorgo, și Zamanya.
 în secolul al XVII-lea, 50% din rectori și senatori au fost din următoarele familii: Bona, Gondola, Gozze, Menze, Sorgo.
 în secolul al XVIII-lea, 56% dintre senatori au fost din familiile: Sorgo, Gozze, Zananya, Caboga, Giorgi.
 în ultimii opt ani ai Republicii, 50% din rectori au fost din familiile Sorgo, Gozze, Gradi, Bona, sau Ragnina.
O mare problemă a familiilor ragusane era aceea că, din cauza scăderii numărului lor și din lipsa de familii nobiliare din vecinătate (împrejurimile orașului Dubrovnik erau sub control turcesc), familiile erau din ce în ce mai mult înrudite între ele, fiind frecvente căsătorii între rude de gradul al treilea și al patrulea.

O listă din 1802 a organelor de conducere a Ragusei arăta că șase din cei opt membri ai Sfatului Mic (Minor Consiliului) și 15 din cei 20 de membri ai Sfatului Mare erau din același 11 familii.

Aristocrația ragusană a evoluat în secolul al XII-lea până în secolul al XIV-lea și a fost stabilită prin lege la 1332. Familii noi au fost acceptate abia după cutremurul din 1667.

Patriciatul inițail
 Casa Basiljević (Bassegli)
 Casa Benešić (Benessa)
 Casa Binčulić (Binciola)
 Casa Bobaljević (Bobali)
 Casa Bunić (Bona)
 Casa Bundić (Bonda)
 Casa Buća (Bucchia)
 Casa Crijević (Cerva)
 Casa Đurđević (Giorgi)
 Casa Getaldić (Ghetaldi)
 Casa Gradić (Gradi)
 Casa Gučetić (Gozze)
 Casa Gundulić (Gondola)
 Casa Kabužić (Caboga)
 Casa Karlović
 Casa Lukarević (Luccari)
 Casa Menčetić (Menze)
 Casa Ortika
 Casa Palmotić (Palmotta)
 Casa Proculo
 Casa Prodanelli
 Casa Pucić (Pozza)
 Casa Ragnina
 Casa Rastić (Resti)
 Casa Saraka (Saraca)
 Casa Sorkočević (Sorgo)
 Casa Tudišević (Tudisi)
 Casa Džamanjić (Zamagna)
Familiile care au fost acceptate în rândurile nobilimii după :
 Casa Božidarević (Bosdari)
 Casa Bučić (Bucchia)
 Casa Klašić (Clasci)
 Casa Natali (Natalić)
 Casa Pavlic (Pauli)
 Casa Primi-Marinetti
 Casa Ranjina (Ragnina)
 Casa Restić (Resti)
 Casa Vodopić
 Casa Zlatarić (Slatarich)

Relațiile din sânul nobilimii
Este remarcabil că nobilimea a supraviețuit chiar și atunci când clasele erau divizate de dispute interne. La sosirea lui Marmont în Dubrovnik în 1808, nobilimea era împărțită în două blocuri,"Salamankezi" (Salamanquinos) și "Sorbonezi" (Sorboneses). Aceste nume fac aluzie la anumite controverse apărute din războaiele dintre sfântul împărat roman Carol al V-lea și regele Francisc I al Franței, care avuseseră loc cu 250 de ani în urmă. În cutremurul din 1667, o mare parte dintre nobili au dispărut, și, pentru ca împăratul să mențină controlul, a fost nevoie să ridice unii cetățeni la rang de nobil. Aceștia nu au fost tratați pe picior de egalitate de către "salamanquinos", adepții absolutismului spaniol; în schimb "sorboneses", francofili și adepți ai unui anume liberalism, îi acceptau fără rezerve. Un alt factor care ar fi putut lua parte la această conduită este că "sorboneses"" au fost foarte afectați de marele cutremur și nu își doreau să-și piardă averea și statutul. În orice caz, ambele părți și-au păstrat statutul și au făcut împreună parte din Sfat, dar nu și-au menținut și relațiile sociale și nici măcar nu se salutau când se întâlneau pe stradă; o căsătorie între membrii celor două grupuri diferite avea consecințe la fel de grave ca și cum ar fi fost între membri a două diferite clase sociale. Această diviziune socială se reflecta și în straturile inferioare: plebeii erau și ei împărțiți în frățiile de Sfântul Antonie și Sfântul Lazăr, care erau la fel de ostile între ele ca și «salamanquinos» și «sorboneses». Dar nobilimea a fost întotdeauna esența Republicii, care întotdeauna trebuia apărată de imperiile vecine – în primul rând Ungaria, în curând Veneția și mai târziu, Turcia – și care era structurată pentru un număr redus de oameni, în jurul celor 33 de familii originale din secolul al XV-lea.

Populația
Vekaric (1998) a examinat registrele fiscale de pe litoralul Dubrovnikului și un recensământ și a aflat că Republica Ragusa avea o populație de aproape nouăzeci de mii de locuitori în 1500. Ulterior, până la 1700, populația a scăzut: în prima jumătate a secolului al XVI-lea, avea peste 50.000 de locuitori; în a doua jumătate a secolului al XVI-lea, între 50.000 și 60.000; în anii 1630, circa 40.000; și în 1673-1674, doar 26.000 de locuitori. În a doua jumătate a secolului al XV-lea, datorită expansiunii turcești, Ragusa a primit un număr mare de refugiați creștini din Bosnia și Herțegovina, cărora le-a oferit terenuri mai puțin fertile. Numeroase epidemii,  din 1645-69, cutremurul din 1667, și emigrația au redus drastic populația, care nu a mai ajuns niciodată la nivelul apogeului.

Limbile
Până în 1472, limba oficială a fost latina. Ulterior, Senatul Republici a declarat ca limbă oficială dialectul ragusan al limbii dalmate, limbă romanică, și a interzis utilizarea limbii slave (croatei) în dezbaterile senatoriale. Gospari (aristocrații) și-au utilizat limba dalmată multă vreme, până când aceasta a dispărut încet.

Deși latina a fost utilizată oficial până în 1492, până la sfârșitul secolului al XIV-lea locuitorii republicii erau predominant slavi vorbitori de croată. Dalmata era vorbită de aristocrați și de orășeni. Dalmata, așa cum era ea vorbită la Ragusa, era puternic influențată de limba venețiană și de . Astfel, limbile italice au prins rădăcini în rândul negustorimii înstărite, vorbitoare de dalmată, ca urmare a influenței venețiene.

Limba dalmată era încă în uz când Ragusa a fost anexată Regatului Napoleonian al Italiei, între 1808 și 1810.

Literatura ragusană

Literatura ragusană, în care coexistau limbile latină, dalmată și croată, a înflorit în secolele al XV-lea și al XVI-lea.

Graubard scria:

Limba croată era folosită de regulă de clasele de jos, dalmata de cea de sus. Ragusanii erau de regulă bilingvi: vorbeau croata în viața de zi cu zi, iar la ocazii oficiale vorbind dalmata sau un amestec de ambele. Operele literare celebre au fost scrise în ambele limbi.

Printre acestea se numără operele scriitorilor , Marin Držić, , Ignjat Đurđević, Ivan Gundulić, , . Următorii scriitori, printre alții, din secolul al XVI-lea până în secolul al XIX-lea (înainte de Epoca Naționalismului Romantic) se declarau explicit croați și scriau în croată: Vladislav Menčetić, , , , , , , , , Peter Ignaz Sorgo,  (1749-1826),  (1706-71).

Operele de limbă croată din Republica Ragusa au avut un rol important la dezvoltarea , precum și la cea a limbii croate moderne.

Etnii
Locuitorii de rând ai Republicii Ragusa erau catolici și vorbeau varianta locală a , același care stă la baza limbilor moderne croată, bosniacă, muntenegreană și sârbă. Din națiunile sud-slave moderne, ragusanii sunt cel mai mult asimilați croaților. Discuțiile pe tema etniei ragusanilor sunt însă mai ales bazate pe concepte revizuite care s-au dezvoltat după dispariția Republicii; în particular, pe perioada  care a urmat Revoluției Franceze. Anterior acesteia, statele nu erau în general bazate pe concepte unificatoare actuale cum ar fi națiunea, limba sau etnia, loialitatea fiind îndreptată mai ales spre familie, oraș și biserică.

Marele cartograf Muhammad al-Idrisi considera în 1154 Dubrovnikul ca parte a Croației (Grwasiah) și îl menționează ca fiind ultimul oraș croat de coastă în cartea sa Nuzhat al-Mushataq fi ikhtiraq al-afaq (Bucurie celor ce vor să navigheze prin lume).

Moneda
Republica Ragusa a utilizat de-a lungul timpului diferite monede din diferite sisteme:

 Ducat

Note

Foste state slave
Foste state din Europa
Foste state din Balcani
Foste republici
Republici maritime

Republica Ragusa


Veri izleme yazılımı, genel olarak deneysel sistemlerin ürettiği veriyi izleyen, denetleyen, olası hata durumlarını bu hataların giderilebilmesini olanaklı kılabilecek bilgilerle birlikte derleyen ve çoğunlukla veri toplama sistemini oluşturan ağ düğümleri üzerinde çalışan bilgisayar programlarıdır.

Nükleer ve yüksek enerji fiziği (YEF) deneyleri boyut, süreç ve eder bakımlarından çok büyük ölçeklidir. Bu dev sistemler, bünyelerinde bulunan alt dedektör sistemlerinden gelen veriyi uygun bir biçimde kalıcı veri saklama birimlerine kaydederler. Kaydedilen bu verinin dedektörlerden alınıp sürekli olarak saklanacakları birimlere gönderilmesi işlevi veri toplama sistemi aracılığı ile sağlanır.

Veri toplama sisteminin işlevlerinden biri de dedektör sisteminin hangi durumda olduğunu belirlemek ve dedekte edilmekte olan fizik olaylarını denetlemektir. Dedekte edilmekte olan fizik olaylarının yeterlilik derecesinin belirli bir seviyede olması, yapılan çalışmanın amacına ulaşması açısından çok önemlidir. Bu yeterlilik seviyesi zamanla deneysel ortama ve onun bileşenlerine (hızlandırıcı, donanım, yazılım ve insan girdisi) bağlı olarak değişir. Deneysel sistemin çıkışındaki verinin, istenen fiziksel olayları içeriyor olabilmesi için sürekli olarak uygun yöntemlerle denetleniyor olması gereklidir.

Dedektör geliştiren gruplar/laboratuvarlar, geliştirdikleri sistemin ürettiği verinin -kendi amaçları doğrultusunda- yeterliliğine yoğunlaşır. Bu alt dedektör sisteminden gelen verinin her bir parçasının (bir bit ya da bir sekizli - byte) kusursuz ve önceden belirlenmiş bir düzen içinde akması gerekir. Hatalı olan herhangi bir durumun çok kısa bir süre içinde belirlenebilmesi ve hatayı düzeltmek için gerekli bilgiye hızla ulaşılabilmesi için veri izleme yazılımı kullanılır. Bu, toplanan verinin -ilgilenilen fiziksel olaylara bağlı olarak- yeterliliğinin belli bir seviyenin üzerinde tutulmasını sağlar.

Dış bağlantılar
 CERN ana sayfası* ALICE deneyi ana sayfası
 ALICE-DAQ ana sayfası

Uygulama yazılımları

Veri izleme yazılımı


Masafumi Maeda (født 25. januar 1983) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Gamba Osaka og Ventforet Kofu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Masafumi Maeda


An Saccolabiopsis in uska genus han Liliopsida. An Saccolabiopsis in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Saccolabiopsis

Saccolabiopsis


قصر بكلربكي قصر واقع في حيِّ بكلربكي الإسطنبولي في تركيا في الجانبِ الآسيويِ للبسفور تقريباً يقع شمال جسرِ البسفور.

تصميمه
صمّم على الطراز الباروكيِ مِن قِبل سركيس باليان (Sarkis Balyan)، ويبدو أن مقارنته مع قصر دولمة باكجة أَو قصر كوجوكسو ستكون مجحفة. أمر السلطان عبد العزيز الأول (1830-1876) ببناءه وبُنى بين عامي 1861 - 1865 كسكن صيفي ومكان لتسلية رؤساء الدول الزائرينِ. زارت الإمبراطورة الفرنسية أوجيني هذا القصر في طريقها إلى افتتاح قناة السويس في عام 1869 وصُفعت على وجهها مِن قِبل أمِّ السلطان لتَجَاسُرها دُخُول القصرِ على ذراع السلطان عبد العزيز. الزوّار الملكيون الآخرون إلى القصرِ تَضمّنوا دوق ودوقة وندسور.

كان القصرالمكان الأخير لأسرِة السلطان عبد الحميد الثاني من عام 1912 حتى موته هناك في عام 1918.

إحدى أكثر الغرف الجذابة هي قاعة الإستقبال، التي لها بركة ونافورة، الماء الجاري كان شعبياً في البيوت العثمانية لصوته اللطيف وقدرته على التبريد. حصيرة القشّةِ المصريةِ مستعملة على الأرضيةِ كشكل من أشكال العزل. الثريات البلّورية بوهيمية في الغالب والسجاد من (هيركيه).

على الرغم من إستقبالها الأوليِ، الإمبراطورة الفرنسية أيوجيني كانتْ مسرورة جداً برشاقة القصرِ التي كان عندها نسخة لنافذة غرفة الضيوف جعلتها نافذة لغرفة نومها في قصر تويلوري ِ(Tuileries) في باريس، فرنسا.

معرض صور

انظر أيضاً
 عمارة عثمانية.
 القصور العثمانية في إسطنبول.

مراجع

وصلات خارجية
 قصر بيلارباي

أسكدار
السياحة في إسطنبول
تأسيسات سنة 1865 في الدولة العثمانية
عمارة عثمانية
قصور إسلامية
قصور عثمانية في إسطنبول
متاحف في إسطنبول
متاحف في بيوت تاريخية في تركيا
مضيق البوسفور
منازل اكتملت في 1865
إحياء عمارة الباروك في تركيا

قصر بكلربكي


Klaus Berger (teolog)
Klaus Berger (povjesničar umjetnosti)
Klaus Petar Berger, pravnik

Klaus Berger


Philadelphia has three rapid transit lines: two operated by the Southeastern Pennsylvania Transportation Authority (SEPTA) and one by the PATCO Speedline. The two SEPTA lines operate mostly in Philadelphia with two stations in Delaware County, Pennsylvania. The PATCO line connects Philadelphia and Camden County, New Jersey.

Broad Street Line

Market–Frankford Line

PATCO Speedline

The PATCO Speedline connects to eight other stations outside of Philadelphia.

References

See also
 List of metro systems

Philadelphia
Transportation in Philadelphia

List of Philadelphia subway stations


Iubirea necondiționată este cunoscută ca fiind afecțiunea fără limite sau iubirea fără condiționări. Termenul mai este uneori asociat cu concepte cum ar fi cel de altruism sau cel de iubire completă. Chiar dacă definițiile iubirii necondiționate diferă, majoritatea cad de acord asupra faptului că aceasta este acel tip de iubire care nu are limite și este neschimbătoare odată cu trecerea timpului. Situații de iubire necondiționată se pot întâlni în relațiile dintre membrii unei familii, cele dintre tovarășii de arme sau în alte relații ce implică un devotament ridicat.  Un exemplu des întâlnit este cel al iubirii părintelui față de propriul copil, indiferent de notele în sistemul de învățământ, deciziile copilului, certurile sau diferențele de viziune dintre copil și părinte, volumul de iubire pe această linie este privit ca neschimbat și necondiționat.
Iubirea necondiționată se diferențiază de iubirea condiționată, aceasta din urmă necesitând anumite comportamente, acțiuni sau poziții emoționale ale persoanei spre care este îndreptată, în lipsa acestora volumul de iubire de pe linia condiționată diminuându-se.

Iubire necondiționată


90396 Franklopez este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
90396 Franklopez este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  din Munții Santa Catalina de Richard Erik Hill. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,57 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 10,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 90001-91000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2003
Centura de asteroizi

90396 Franklopez