La línea F Market & Wharves es una de las líneas de tren ligero que opera en San Francisco, California. A diferencia de la mayoría de las otras líneas del sistema, la línea F funciona como un servicio de «tranvía histórico», utilizando casi exclusivamente equipos patrimoniales tanto de la flota retirada de San Francisco como de ciudades de todo el mundo (aunque se agregan autobuses durante las horas pico). Si bien la línea F es operada por el Ferrocarril Municipal de San Francisco (Muni), su operación cuenta con el apoyo de Market Street Railway, una organización sin fines de lucro de entusiastas de los tranvías que recauda fondos y ayuda a restaurar tranvías antiguos.

Presentado como F Market en 1983, en el primer Festival Histórico de Tranvías de San Francisco, el servicio operaba originalmente entre el Distrito Castro y Transbay Terminal, y continuó haciéndolo después de ser lanzado como un servicio de tiempo completo durante todo el año en 1995. En marzo de 2000 se amplió en su extremo este hasta Embarcadero y hacia el norte a lo largo de esa calle hasta Fisherman's Wharf, y se suspendió una pequeña sección de la ruta entre Market Street y Transbay Terminal.

A pesar de su condición de patrimonio, la línea F Market & Wharves es una parte integral de la red de transporte urbano intermodal de Muni, que opera a intervalos frecuentes durante 20 horas al día, los siete días de la semana. Transporta tanto a viajeros locales como a turistas, uniendo áreas residenciales, comerciales y de ocio de la ciudad. A diferencia del sistema de funiculares de San Francisco, se aplica el sistema de tarifa Muni estándar más económico.

Historia

Anterior Línea F
Las operaciones del funicular a lo largo de Market Street comenzaron en 1888. El servicio se electrificó en 1906.

En 1915, San Francisco Municipal Railway inició la ruta F-Stockton, que iba desde las calles Laguna y Chestnut en la Marina a través de la calle Stockton hasta las calles 4 y Market cerca de Union Square, posteriormente extendida hasta Southern Pacific Depot (actualmente Caltrain Depot) en 1947. La línea de tranvías fue descontinuada en 1951 y fue reemplazada por la ruta 30 Stockton, que existe en la actualidad.

La designación de línea F quedó entonces disponible para ser usada por la actual línea, aunque ese servicio corre por una ruta completamente diferente a la usada entre 1915 y 1951.

Líneas previas en Market Street

Market Street es una gran arteria vial de San Francisco, y ha tenido carros de tracción animal, funiculares y tranvías eléctricos. En los años 1970 se inició la construcción del Market Street Subway, que podría llevar a los trenes del BART en su nivel inferior. Las líneas de tranvías que anteriormente corrían por la superficie de Market Street fueron trasladados al nivel superior de este túnel. Esta desviación, junto con la provisión de nuevos carros de tren ligero, resultaron en el actual sistema Muni Metro.

La conversión de las líneas tranviarias de Market Street en el túnel, y el reemplazo de los carros existentes con nuevos trenes ligeros, fue completada en noviembre de 1982. Sin embargo las vías en superficie no fueron levantadas, y muchos de los viejos carros aún estaban guardados.

Festivales históricos de tranvías

En 1982, las líneas de funiculares de San Francisco se cerraron durante casi dos años para permitir una reconstrucción importante. El servicio de tranvía histórico temporal de fin de semana comenzó el 3 de julio de 1982 como parte de las celebraciones del 4 de julio y funcionó hasta septiembre de ese año. Para proporcionar una atracción turística alternativa más regular durante este período, los Festivales de Tranvías Históricos de San Francisco comenzaron en 1983. Estas operaciones de verano de tranvías antiguos en Market Street fueron un proyecto conjunto de la Cámara de Comercio de San Francisco y Muni.

La ruta del festival del tranvía iba desde la Terminal Transbay en las calles First y Mission hasta Market, luego subía por las vías retenidas de Market Street hasta Duboce Avenue. Desde allí, siguió un desvío de tranvía "temporal" construido en la década de 1970 para evitar la construcción del metro debajo de Market: Duboce, Church Street y 17th Street hasta Castro.

Línea F-Market

El 1 de septiembre de 1995, la línea F se inauguró con un desfile de carros PCC, pintados para representar algunas de las dos docenas de ciudades de América del Norte a las que alguna vez sirvió este tipo de tranvía. El número de pasajeros superó las expectativas y la ruta de trolebuses de la línea 8-Market que había reemplazado en su mayoría se suspendió por completo el 29 de diciembre de 1995. En ese momento de la historia, este era un caso raro en el que un tranvía reemplazó una línea de autobús en funcionamiento. La necesidad de carros adicionales resultó en la adquisición de diez tranvías estilo Peter Witt que luego se retiraron en la ciudad de Milán, Italia. Estos vagones se construyeron en la década de 1920 con un diseño que alguna vez fue común en las ciudades de América del Norte, y sus vagones hermanos todavía se usan ampliamente en la red de tranvías de Milán.

Extensión al Embarcadero

El Embarcadero es la carretera costera del este de San Francisco, a lo largo de la Bahía de San Francisco. En un momento ocupado con el tráfico relacionado con el puerto y el transbordador, cayó en declive cuando la carga se transfirió a las terminales de contenedores de Oakland y el Puente de la Bahía reemplazó a los transbordadores. En la década de 1960, se construyó una autopista elevada en Embarcadero, que dividía la ciudad de la bahía, pero fue demolida después del terremoto de Loma Prieta de 1989. Las propuestas para el servicio de tranvías a lo largo del Embarcadero se presentaron ya en 1974, y el histórico servicio de tranvías a lo largo de Embarcadero se proporcionó por primera vez durante el Festival de Tranvías Históricos de 1987, utilizando las vías existentes de Belt Railroad en Embarcadero y generadores diésel remolcados para proporcionar energía.

Con la autopista demolida, el paseo marítimo comenzó a remodelarse para actividades turísticas y de ocio, similar a Fisherman's Wharf y Pier 39 en el extremo norte del paseo marítimo. Para apoyar esta remodelación, se decidió reconstruir el Embarcadero como un bulevar bordeado de árboles con vías de tranvía en la mediana. La sección al norte de Market Street iba a ser servida por una extensión de la línea F. Las vías se ampliaron en el extremo norte de Market para conectar con las vías de Embarcadero. El 4 de marzo de 2000 el servicio de la línea F comenzó a operar a lo largo de la nueva extensión de Fisherman's Wharf, reemplazando la ruta de autobús 32. El servicio en la sección corta de la línea F entre Market Street y Transbay Terminal se suspendió en ese momento. El último viaje de la línea F partió de la terminal Transbay a las 12:55 a.m. de la noche del 3 de marzo, y la pista se abandonó en agosto de 2000, y el uso final fue un viaje de "despedida" del carro de trabajo C1 construido en 1916 el 18 de agosto, y la eliminación de pistas comenzó poco después.

Un mes después de la apertura de la extensión, Muni dedicó un carro a Herb Caen, el célebre columnista del San Francisco Chronicle quizás el más famoso por acuñar la frase Baghdad by the Bay para describir la ciudad. El carro, Streetcar No. 130, que se entregó originalmente en 1914, contiene paneles de madera y está decorado con muchas citas de Caen.

El servicio se suspendió en marzo de 2020 durante la pandemia de COVID-19. Se reanudó el 15 de mayo de 2021, con horario limitado; el horario completo se reanudó el 26 de junio.

Referencias

Enlaces externos

Market Street Railway
Mapas y noticias sobre la extensión a Fort Mason
Official Mapa de la ruta en PDF

Transporte de San Francisco

F Market & Wharves


Als Kaisenhaus bezeichnet man in den Parzellengebieten Bremens nach dem Zweiten Weltkrieg gebaute Wohnhäuser. Der damalige Bürgermeister Wilhelm Kaisen erlaubte aufgrund der Wohnungsnot, in den Kleingärtengebieten Häuser zum dauernden Wohnen zu bauen.

Geschichte
Im Zweiten Weltkrieg wurden 61 % der Bremer Wohnungen zerstört. Wegen des großen Wohnungsmangels erlaubte Bürgermeister Kaisen den Bau von Wohnhäusern in den Kleingärtengebieten. Zuvor haben sich Bremer in 1.000 illegalen Wohnhäusern dort versteckt. Heute leben noch 500 Bremer in ihren Parzellenhäuschen. 18.000 Kleingartenbesitzer gibt es in der Hansestadt.

Kaisenhäuser gegen die Wohnungsnot

Ein Zimmermann berichtet über den Bau seines Kaisenhauses: Gebaut wurde auf der umgepflügten Weide eines Bauern. Bauzeichnungen fertigte ein angehender Architekt. Baustoffe kamen von einem Baustoff- und einem Kohlenhändler, oder sie wurden aus Trümmern aufbereitet. Das Haus erstellte er weitgehend allein nach Feierabend, an Wochenenden, im Urlaub, und andere Kaisenhaus-Bauherren aus der Nachbarschaft halfen. Es wird berichtet, dass die Stadt ursprünglich nur eine Fläche von 20 m² erlaubte. Erst später wurden daraus 50–60 m². Elektrizität war von Anfang an vorhanden, Wasser musste zunächst von einem Wasserverteiler geholt werden. Geheizt wurde mit Holz und Kohle – zum Kochen wurde später Propangas verwendet. An die Stadt musste ein "Wohnlaubengeld" von 200 DM jährlich gezahlt werden.

Abriss von Kaisenhäusern
In den Kaisenhäusern haben Menschen ein "Auswohnrecht" – sie dürfen bis zum Auszug oder ihrem Tod dort wohnen. Dieses Recht ist nicht übertragbar. Anfang des Jahres 2013 wurde ein Kaisenhaus im Bremer Stadtteil Woltmershausen geräumt und abgerissen. Danach regte sich Widerspruch, die Linke sprach sogar von "Vertreibungspolitik". Der Bausenator wies darauf hin, dass die Bauverwaltung sich an geltende Senatsbeschlüsse gehalten habe. SPD und Bündnis 90/Die Grünen einigten sich darauf, dass der Senat ein "Konzept zum Wohnen in Kleingartengebieten" vorlegen solle, bevor weitere Häuser geräumt oder abgerissen würden.

Kaisenhaus-Museum
Auf Initiative des Bremer Frauenmuseums und des damaligen SPD-Fraktionsvorsitzenden in der Bremischen Bürgerschaft Jens Böhrnsen und in Zusammenarbeit mit Mitgliedern des Stadtteilbeirates Walle, wurde 2006 ein historisches Kaisenhaus vor dem Abriss bewahrt, um einen Erinnerungsort zur Geschichte der Bremer Kaisenhäuser zu schaffen. Am Behrensweg 5a kann man eine Ausstellung in den Räumen eines ehemaligen Kaisenhauses besuchen. Die sonntäglichen Öffnungstermine sind der Präsentation im Internet zu entnehmen.

Literatur
 Kirsten Tiedemann: Bremens Kaisenhäuser – Mehr als ein Dach über dem Kopf, Band 16 der Schriftenreihe des Bremer Zentrums für Baukultur, Bremen 2012, ISBN 978-3-938795-39-2

Einzelbelege

Weblinks
 Bremer Kaisenhäuser
 Kaisenhaus auf der Seite "Chronik Horn-Lehe"

Wohngebäude in Bremen
Deutsche Geschichte (Nachkriegszeit)

Kaisenhaus


Sally Wainwright (née en 1964 à Huddersfield) est une scénariste, réalisatrice et productrice de télévision britannique originaire du Yorkshire.

Biographie

Jeunesse
Sally Wainwright naît en 1964 à Huddersfield (Yorkshire de l'Ouest). Fille de Harry et Dorothy Wainwright (née Crowther), elle grandit à Sowerby Bridge. Dans sa jeunesse, elle fréquente la Triangle C of E Primary School puis la . Plus tard, elle suit des cours de littérature anglaise et apparentée à l'université d'York. Elle a une grande sœur, Diane Hilton, qui œuvre dans le milieu du logement social au sein de .

Ayant débuté à l'âge de neuf ans, Sally Wainwright confie avoir toujours voulu écrire (notamment pour le feuilleton Coronation Street). Elle affirme qu'en 1980, alors qu'elle était âgée de seize ans, elle découvrit la pièce Bastard Angel de Barrie Keeffe à la Royal Shakespeare Company. Elle éprouva dès lors un profond intérêt pour son phrasé succinct et son approche naturaliste des dialogues.

Carrière
Alors qu'elle étudie à l'université d'York, Sally Wainwright présente au festival d'Édimbourg une pièce originale intitulée Hanging On. À cette occasion, elle rencontre l'agent Meg Davis. Elle travaille par ailleurs comme chauffeuse de bus. À vingt-quatre ans, elle quitte cet emploi pour se consacrer pleinement à l'écriture pour une série de BBC Radio 4, . Cette prolifique dramatique radio à thématique rurale lui doit notamment une histoire atypique qui voit l'échoppe du village être cambriolée. Sally Wainwright rejoint ensuite l'équipe de Coronation Street et y développe ses capacités d'écriture entre 1994 et 1999. Elle déclare par la suite que travailler sur des séries dramatiques en production constitue . Elle bénéficie du mentorat de la scénariste et réalisatrice Kay Mellor, qui l'encourage à délaisser les feuilletons pour des œuvres plus personnelles.

En 2000, Sally Wainwright lance sa première série télévisée, , sur le réseau ITV. Cette comédie dramatique, qui met en scène une femme devenue secrètement millionnaire grâce à la loterie, est nommée pour plusieurs distinctions. En 2006, elle scénarise , une nouvelle comédie dramatique centrée sur la vie d'une chauffeuse de bus londonienne. Elle y incorpore des éléments de sa propre expérience.

L'année 2009 voit la diffusion d', une mini-série en trois actes scénarisée par Sally Wainwright. Elle y raconte l'histoire d'une femme de trente-deux ans qui, après avoir purgé une longue peine de réclusion pour le meurtre de deux policiers, se met à la recherche de sa sœur adoptée peu après l'incident. Son travail lui vaut de recevoir le prix de la meilleure autrice décerné par la Royal Television Society pour le Yorkshire (Unforgiven reçoit par ailleurs le prix de la meilleure série dramatique).

Sally Wainwright décrit que les personnages féminins forts (quoiqu'imparfaits) qu'elle crée sont pour elle  et lui viennent . Elle aime s'impliquer au-delà de l'écriture et a ainsi participé à la réalisation et la production de ses œuvres, notamment pour s'assurer que leurs décors et dialogues reflètent fidèlement son Yorkshire natal.

En 2011, elle co-crée la série policière  aux côtés d'une ex-inspectrice de la police du Grand Manchester, Diana Taylor. La série met en vedette Suranne Jones et Sally Lindsay dans les rôles-titres. Ce sont à ces deux actrices qu'ITV doit l'idée originale de la série.

L'année suivante voit l'arrivée de Last Tango in Halifax sur la première chaîne publique, BBC One. Pour cette nouvelle série, Sally Wainwright s'inspire de l'histoire de sa mère devenue veuve en 2001. Dorothy, de son prénom, emménage alors dans l'Oxfordshire avec sa fille avant de retrouver un amour perdu grâce au site web . Avec son accord, Sally Wainwright étoffe l'histoire de son prompt remariage, lui montrant des extraits de la série préalablement à sa diffusion. C'est la productrice  qui, après avoir découvert l'histoire, suggère à Sally Wainwright d'en faire une série télévisée. Elle assume dès lors le poste de productrice déléguée.

Rétrospectivement, tant Scott & Bailey que Last Tango in Halifax furent initialement refusées par ITV et la BBC. À la cérémonie 2013 des British Academy Television Awards, la seconde est nommée pour quatre prix et reçoit celui de la meilleure série télévisée dramatique. Sally Wainwright reçoit également le prix de la meilleure autrice dramatique aux British Academy Television Craft Awards de la même année.

En 2014, Sally Wainwright dévoile un nouveau drame policier intitulé Happy Valley. Il met en vedette Sarah Lancashire dans le rôle de Catherine Cawood, un sergent de la police du Yorkshire de l'Ouest meurtri par le suicide de sa fille, Becky. C'est avec cette actrice en tête (occupant un rôle secondaire dans Last Tango in Halifax) que Sally Wainwright développe la protagoniste de l'histoire. La série, tournée dans la  et à Hebden Bridge, est l'occasion pour elle de réaliser son tout premier épisode (le quatrième de la première saison). Après deux saisons, elle déclare être volontaire pour l'écriture d'une troisième, bien qu'elle soit retenue par d'autres projets. La productrice Nicola Shindler indique quant à elle que cette troisième saison ne verrait pas le jour avant 2018, au plus tôt.

En 2016, Sally Wainwright est nommée «  » de la Royal Television Society.

La même année, BBC One diffuse La Vie des sœurs Brontë, un téléfilm dont elle signe la réalisation et le scénario. Durant la production de l'œuvre, Sally Wainwright déclare être .

En 2019, elle crée, écrit et réalise le drame historique Gentleman Jack. La série met en scène Suranne Jones dans le rôle d'Anne Lister, une propriétaire terrienne et diariste ouvertement lesbienne ayant vécu au . On peut également y voir sa compagne Anne Lister, incarnée par Sophie Rundle. Gentleman Jack est diffusée sur BBC One au Royaume-Uni et HBO aux États-Unis.

Vie privée
Sally Wainwright réside dans l'Oxfordshire. Elle est mariée à Ralph Sherlaw-Johnson (dit Austin), antiquaire vendeur de partitions, fils du compositeur, pianiste et universitaire . Le couple a deux enfants ainsi que deux chats Maine coon.

En 2020, à l'occasion des  de la reine Élisabeth II, Sally Wainwright est nommée officière de l'ordre de l'Empire britannique pour ses services rendus à l'écriture et à la télévision.

Filmographie

Télévision

Radio
 1986-1988 :  (scénariste)
 2000 : Emily Brontë's Lover (scénariste)

Théâtre
 Hanging On

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1964
Naissance à Huddersfield
Scénariste britannique
Productrice britannique
Réalisatrice britannique
Étudiant de l'université d'York
Officier de l'ordre de l'Empire britannique

Sally Wainwright


Döviz, dar anlamda (çek, poliçe gibi) yabancı parayı temsil eden belgeler. Türkçede yabancı ülkelerin paralarına da döviz denmektedir.  Herhangi bir ülkenin parasının, başka bir ülkenin (veya ülkelerin) parasına dönüştürülmesiyle ilgili işlemlere de döviz işlemi veya kambiyo işlemi denir. Döviz kelimesi Türkçeye Fransızca'daki deviseden geçmiştir. Genel olarak döviz dendiğinde milletlerarası ödemelerde kullanılan ödeme araçlarının tamamı ifade edilir.

Genel

Ekonomik açıdan bakıldığında döviz, iktisadi anlamda bir mal niteliğindedir. Döviz borsaları bazı özel nitelikleri olan piyasalardır. Kısaca belirtmek gerekirse; New York, Londra, Tokyo, Frankfurt, Zürih ve Paris en büyük döviz borsalarıları arasında bulunmaktadır. Ancak, döviz piyasalarını belirli bir yer veya mekanla sınırlı piyasalar olarak düşünmek doğru değildir.

Döviz borsaları, muayyen coğrafi bölgelerde faaliyet gösterseler de, çeşitli elektronik haberleşme araçlarıyla birbirleriyle sürekli olarak ilişki içinde bulunurlar. Denilebilir ki, günün her saatinde dünyadaki döviz piyasalarından herhangi birisi açık bulunur. Mesela ABD'in batısında yer alan San Fransisco'da borsalar kapandığında Uzak Doğuda Tokyo, Hong Kong ve Singapur borsaları, ayrıca bu borsalardaki çok uluslu Amerikan ve Avrupa bankalarının şubeleri yeni açılmışlardır. Uzak Doğu borsaları kapandığında ise Orta Doğunun mali piyasaları ve merkezleri iki saatten beri çalışmakta olup Avrupa borsaları mesaiye yeni başlamaktadır. Avrupa ile ortak çalışma saatleri sırasında New York borsasında faaliyet hacmi yoğunlaşmaktadır. Londra bankaları coğrafi konumları dolayısıyla, günlük çalışma süresi içinde öteki Avrupa piyasaları ve Kuzey Amerika dahil olmak üzere, Uzak Doğu ve Orta Doğu piyasalarıyla işlem yapabilmektedirler.

Milletlerarası döviz borsaları 24 saat sürekli olarak çalıştıkları için döviz fiyatları (kurları) sürekli olarak değişirler. Döviz bir iktisadi mal gibi işleme tabi tutulduğundan, dövizin bir arz ve talebi ve dolayısıyla da bir fiyatı vardır. Döviz fiyatlarına döviz kuru (exchange rate) denmektedir.

Döviz kurları genellikle bir birim döviz başına (veya bununla değiştirilebilen) millî para miktarı olarak tanımlanır. Döviz kurları 1 birim millî paranın karşılığı olan döviz miktarı olarak da tanımlanabilir. Bu şekilde düşünüldüğünde kurlar 1 USD = 1,35 TL veya 1 TL = 0,74 USD olarak ifade edilebilir. Bu iki sistem birbirinin tersidir. Birincisinde dövizin, millî para cinsinden değeri ifade ediliyor; buna direkt-kotasyon sistemi deniyor. İkincisinde ise millî paranın dış değeri, yani döviz cinsinden fiyatı gösteriliyor; buna da indirekt kotasyon sistemi deniyor.

Milletlerarası borsalarda döviz kurları ABD dolarıyla millî paralar arasındaki değişim oranı şeklinde ifade edilince, ABD doları dışında iki para arasındaki değişim oranı bunların dolar cinsinden fiyatlarına göre dolaylı olarak hesaplanabilir. Mesela, 1 USD = 1,35 TL ve 1 USD = 0,83 EUR ise; 1 EUR = 1,63 TL olur. Bu şekilde dolar dışındaki paralar arasında hesaplanan kurlara çapraz kur (cross-rate) denilmektedir. Yani iki para arasındaki dolaylı değişim oranına çapraz kur adı verilir.

Yabancı paraların çapraz kurları arasında da bir uyum vardır. Çapraz kurlar arasındaki uyum bozulur, yani dövizin ucuz olduğu yerden satın alınıp pahalı olduğu yerde satılması işleri ortaya çıkabilir. Bu farklardan yararlanarak kazanç sağlanması işlemine arbitraj denir. Geniş anlamda döviz ticareti; döviz bazında mevduat bulundurmayı, döviz piyasaları arasındaki kur farkından kâr elde etmeyi (döviz arbitrajı), zaman içindeki kur değişmelerinden kar elde etmeyi (döviz spekülasyonu) de kapsamına almaktadır.

Döviz piyasaları vadeli piyasa (forward market) ve vadesiz piyasa (spot market) olmak üzere ikiye ayrılırlar. Vadesiz piyasalarda döviz işlemleri herhangi bir işgününde o günün döviz kuru üzerinden yapılmaktadır. Vadeli piyasalarda ise tarafların sözleşme ile tespit ettikleri gelecekteki bir gün ve döviz kuru üzerinden (vadeli döviz kuru) döviz alım ve satımının taahhüt edilmesi şeklinde yapılmaktadır.

Vaktiyle altın para sisteminin yürürlükte olduğu yıllarda ülke paraları, bulundurdukları veya temsil ettikleri altın miktarına göre birbirleriyle mübadele edilirlerdi. Mesela Türk lirası 2 gr altını, dolar 6 gram altını temsil ediyorsa, 1 dolar = 3 TL olarak belirlenirdi. Böylece belirlenmiş olan kurların değişmeleri de mümkün olmazdı. Altın para sisteminin çok önemli bir üstünlüğü olarak nitelenen bu husus, daha sonra kâğıt para sistemine geçirilmesiyle birlikte geçerliliğini kaybetti. Döviz kurları sabit veya esnek olarak belirlenebilmesinin fayda ve mahzurlarını esas alan tartışmalar iktisat literatüründeki canlılığını hala korumaktadır.

II. Dünya Savaşı sonlarından 1973 başlarına kadar dünyada geçerli olan ve Bretton Woods Sistemi diye bilinen para sistemi bir sabit kur sistemiydi. 1973 başlarından itibaren Batılı ülkeler esnek veya değişken kur sistemini benimsemişlerdir. Ne var ki, Avrupa Topluluğu ülkeleri gibi bazı sanayileşmiş ülkeler paralarını sabit kurlardan birbirine bağlayarak bir para sahası oluşturmuşlardır. Belirtmek gerekir ki, günümüzde tam bir esnek kur sistemi hemen hemen hiçbir ülkede uygulanmamaktadır. Hemen hemen her ülke döviz kurlarının nisbi de olsa istikrarlı oluşunu özlemektedir. İstikrar arayışları ise döviz piyasalarına müdahaleyi zorunlu kılmaktadır.

Türkiye'de 1929 yılına kadar Lozan Antlaşmasında yer alan hükümler dolayısıyla döviz piyasalarına fazla bir müdahalede bulunulamamıştır.

Lozan Antlaşmasının koyduğu sınırlamaların sona ermesiyle birlikte, 20 Şubat 1930 tarihinde çıkartılan 1567 sayılı Türk Parasının Kıymetini Koruma Kanunu ile döviz işlemlerini düzenleme yetkisi Maliye Bakanlığına verilmiş ve yoğun bir şekilde döviz kontrolü uygulanmaya başlanmıştır.

Özellikle 1983'ten sonra Türk lirasına konvertibilite sağlamak yönünde getirilen bazı düzenlemelerle 1567 sayılı kanunun uygulamaları yerine geniş ölçüde bir serbesti ortamı getirilmiştir. Sabit döviz kuru sistemi fiilen terk edilmiş ve kurların önce kısa aralıklarla, sonraları Merkez Bankasınca her gün belirlenmesi yoluna gidilmiştir. Hükûmet 1989'da aldığı bir kararla banka ve yetkili kurumlara 3000 dolar veya eşdeğer döviz satabilme hakkı verildi. Mart 1990'da 32 sayılı karar olarak bilinen Türk Parasını Koruma Hakkındaki Karar'da yapılan değişiklikle, Türkiye'de yerleşik kişilere sınırsız döviz bulundurma ve transfer etme gibi haklar tanındı (1993).

Yabancı ülke paralarına veya para yerine geçen her türlü ödeme araçlarına Döviz denir.
Bankacılık uygulamalarında nakit yabancı paralara efektif kolayca nakte dönüştürülebilen varlık biçiminde olanlarada döviz işlemi adı verilir.

Döviz birimleri
Döviz sözcüğünden genellikle herkes yabancı para anlamını çıkarır. Oysa döviz, banka ekonomisiyle ilgili genel anlamda yabancı para birimi olarak anlaşılır. Yurt dışındaki yerlerde (havaleler, para değişimi ve çekler aracılığıyla) dar anlamda sadece borçların yurt dışı bankalarına ödenmesidir.

Döviz kavramı ve kullanımı
Dövizin diğer kullanım şekilleri şöyledir:
 Yurt dışı hesapları ve Menkul Kıymetlerde
 Ülke içerisinde yabancı para cinsinden yönetilen hesaplarda - döviz hesaplarında
 Döviz cinsinden para değişiminde, çekler ya da havalelerde.

Döviz çeşitleri terimsel olarak farklılık gösterir. Nakit para (banknotlar ve madeni paralar) yabancı para cinsindendir.

Dövizler sıklıkla fiyat belleği olarak kullanılır. Ulusal para biriminin değeri ya da bu cinsten olan taleplerin değeri gelecek için aşağı yukarı sabit olarak kabul edilmektedir. Bu etki beklenen yüksek enflasyonu ortaya çıkarmaktadır.

Döviz olarak bir nakit para birimini kullanmak, döviz sahipleri adına da riskler doğurur, zira nakit para biriminin dolaşım hızı, değer belleği olarak temel kullanım işlevi aracılığıyla oransız bir şekilde düşüşe geçer. Yurt içi para dolaşımı durdurulur durdurulmaz, savunmasız enflasyon adına para biriminde her bir merkez bankasının döviz cinsinden para miktarı (burada nakit para) arttırılır. Rastlantısal sapmalar (dalgalanmalar) aracılığıyla dolaşım çok az artar (ve bundan dolayı fiyatlar buna göre yükselir), daha sonra önceden var olan çok miktardaki nakit para dolaşıma geçebilir. Bu durum enflasyonu kaçınılmaz kılar; böyle bir etki Japon Yeni'ni ve Amerikan doları'nı olumsuz yönde etkiler.

Dövizleri beklenmeyen bir enflasyon altında bulunan bir döviz sahibi risk alabilir. Örneğin Avrupalı yatırımcılar 2002 yılında ABD dolar kurunun Avro karşısında değer yitirmesi nedeniyle Amerikan Hisse Senetleri'nde kayba uğramışlardır; fakat bunun yanı sıra Amerikan Doları'nda hisse senetleri ciddi şekilde düşüş yaşamıştır.

Konvertibilite (Serbestçe başka para birimlerine çevrilebilirlik)
Serbestçe bozdurulabilen dövizler kısıtlamalar olmadan başka para birimlerine dönüştürülür. Konvertibiliteye sahip dövizler olarak da adlandırılır.

Kısıtlı konvertibiliteye sahip dövizler değişim esnasında kısıtlamalar ile karşılaşmaktadır. Bu dövizler örneğin sadece belli kişi çevrelerince ya da belli amaçlar için başka para birimlerine dönüştürülebilinir. Değişime (değiş-tokuş) sadece belirli kısıtlamalara da maruz kalabilir. Bu para birimleri kolay para olarak da tanımlanmaktadır.

Bundan başka, yerli ve yabancı para çevrilebilirliği (konvertibilitesi) arasında fark vardır. Bir yerli vatandaş ülkesinde ulusal parasını yabancı paraya çevirebiliyorsa, o para birimi yerli çevrilebilirliğe sahiptir. Aynı şekilde bir yabancı, söz konusu bu ülkede yabancı parayı bozdurabiliyorsa, bu takdirde o para birimi yabancı çevrilebilirliğe sahiptir.

Çevrilmeyen dövizler bir döviz kontrolü altında bulunur. Değişim (değiş-tokuş) diğer para birimlerinde yasaklanmıştır ya da sadece bireysel onay (Döviz Kontrolü Yönetimi) ile mümkündür.

Kur oluşumu
1 Ocak 1999'da Euro'nun yürürlüğe girmesiyle Almanya'daki döviz kurları resmi olarak belirlenmiştir. Avro'nun gelmesiyle döviz borsaları tedavülden kaldırılmıştır.

Diğer bir değişiklik ise dövizler adına fiyat sunma yöntemindeki değişiklikti. Almanya'da uygulanan fiyat sunma, yeni fiyat kaydının yürürlüğe giriş tarihine kadar uygulanan bir yöntemdi. Döviz ticaretinde 1 Ocak 1999'dan itibaren döviz değerleri bütün Avro'yu kabul eden katılımcı ülkelerde oran kaydı biçimine dönüştürülmüştür. Satın alma (alım gücü) oranı bu yüzden değişmiştir. Satış ve sunum değeri gelişimlerinin (kur gelişimleri) karşılaştırılabilirliği geniş kitleler adına alışılmadık bir durumdu.

Bu kurlar, her bir firma adına bankalar arası ticarette Forex hakkında bilgisayar desteği sağlanmıştır ve peşin döviz ya da Future'lar adına serbestçe satın alınmıştır. Müşteri bu yüzden belli bir kurda çok fazla uygulama talebinde bulunmuştur

Borsaların haricinde bir pazardaki büyük orandaki satışlar bankalar arası ticaretin gelişmesini sağlamıştır.

Döviz işletmeleri (büroları)
İşletmelerin yıllık bilânçosunun belli bir zamanda para birimlerinin takas edilmesine (değiş tokuş) spot döviz kuru denir.
Buna karşı bir vadeli döviz işletmesi (bürosu), gelecekte belli bir sürede para birimlerinin değiştirilmesinde ve bir firmanın yıllık bilânçosunun kararlaştırılmış döviz kuru üzerinde anlaşma sağlanması olanaklıdır. Vadeli döviz işletmeleri kur dalgalanmalarına karşı güvenliği sağlamaktadır.

Spot döviz kurları ve vadeli döviz kurları arasında bir fark vardır. Bu fark döviz değiş tokuşu (prim ya da iskonto) olarak adlandırılır, bu döviz değiş tokuşu ve spot döviz kurunun yüzdesinde bildirilmektedir. Peşin kur üzerinde bulunan vadeli kurun spot kurdan yüksek olması bir "değer yükselmesi" olarak tanımlanır. Son nokta yurt içinde ve dışındaki faiz oranıdır:
Yurt içi Faiz Oranı ≥Yurt dışı Faiz Oranı = Deport
Yurt içi Faiz Oranı ≤ Yurt dışı Faiz Oranı = Değer Yükselmesi (Report)

Opsiyonlu döviz büroları, müşterinin hakkını belli bir günde ya da belli bir süre içerisinde para birimi belirlenmiş fiyattan satın alınmasını ya da satmasını sağlamaktadır. İşletmenin içeriğine (büyüklüğüne) göre satın alma ve satış opsiyonları farklı olmaktadır. Bir opsiyonun satın alıcısının iş ortağı durgunluk olarak tanımlanmaktadır.
Bir Döviz-Future-Kontrat'ında satın alıcı belli miktardaki para birimlerini satın almaya ya da satmaya mecbur kalmaktadır.

Peşin (nakit) dövizler hemen müşterinin serbestçe kullanmasına sunulmaktadır. (Satın aldıktan sonra uygulamaya konulur.) Vadeli dövizler ise daha sonra müşterinin serbestçe kullanmasına sunulmaktadır.

Esnek döviz kuru sistemi
1973 başlarında çoğu Batı Avrupa ülkesinde ve Japonya'da dolar kuru serbest bırakılmıştır. Sabit kur sistemi yerine, esnek kur sistemi uygulanmıştır. Özellikle uluslararası ticaretten etkilenen Japonya ya da Amerika gibi küçük ölçekli millî ekonomiler sabit döviz kuruna bağlı kalmıştır. Bu, zamanla daha da güçleşmiştir, çünkü uluslararası sermaye devinimi Elektronik Bilgi İşlem Tekniği ve telekomünikasyondaki yeni gelişmeler sayesinde daha da kolaylaşıp hızlanmıştır. Ayrıca kontrol de giderek zorlaşmıştır.

Esnek döviz kuru sistemi yürürlüğe girdikten kısa bir süre sonra iki petrol kriziyle karşı karşıya gelinmiştir. Bunun sonucu olarak da sistem, bilanço artışı (Petrol İhraç Eden Ülkeler- OPEC) ve açığına (Ekonomik İşbirliği Organizasyonu- OECD) yenilmiştir. Bu da orta vadede kendini yenilemiştir.

IMF'nin ikinci değişiklik anlaşmasıyla üye ülkeler döviz kuru sistemi seçiminden feragat etmişlerdir. Böylece her iki ülke kendi istikrarlı para değeri ve ekonomi şartlarının sorumluluğunu üstlenmiştir. Altın, satın alma değerini kaybetmiştir. Bununla da döviz kurunda fark edilir düzeyde bir dalgalanma oluşmuş ve kur devamlı değişkenlik göstermiştir.
Özellikle Batı Avrupa'daki birbirine bağlı ülkeler döviz kuru dalgalanmalarına karşı topluca Avrupa Para Sistemi'ni oluşturmayı denemişlerdir. Düzey esnekliği temelinde istikrarlı/sabit döviz kuru elde etmeye çalışmışlardır.
GSMH'nin yüksek oranda gelişmesine göre nispeten esnek döviz kurundan özellikle uluslararası ticaret kar elde etmiştir.
Enflasyonun genel artış eğilimi de son bulmuş, böylece de Almanya ve Amerika'nın enflasyon oranları da birbirinden farklılaşmıştır.

Avrupa'da Euro öncesi Para Politikası İş Birliği
Avrupa devlet ve hükûmet başkanlarının kararıyla (Haag 1969), Avrupa Topluluğu; Avrupa Ekonomi ve Parasal Birliği'ne dönüşmüştür. İlk olarak 1972'de Avrupa Döviz Kuru Birliği kurulmuş, ardından da 1979'da Avrupa Para Sistemi yürürlüğe girmiştir. 1992'de imzalanan Maastricht Anlaşması, Avrupa para entegrasyonun son adımı olmuştur.

Avrupa Döviz Kuru Birliği, Bretton Woods Sisteminin kısmen de olsa sabit döviz kuru sistemi haline gelmesi için aracılık etmiştir. Tek tek olan Avrupa paralarının konvertibilitesi böylece garanti altına alınmıştır (Block- Floating).

Bu da Avrupa Para Sisteminin Avrupa Topluluğu dâhilindeki döviz kuru istikrarını sağlamayı öncelikli hedef haline getirmesini sağlamıştır. Ekü'nün tek hesap olarak (karşılaştır, Avrupa Para Birimi) yürürlüğe girmesi de bu gelişmenin bir parçasıdır. Bunun devamında döviz kurunun sadece belirli bir seçenek yelpazesi dâhilinde dalgalanması kararlaştırılmıştır. Bu seçenekler 1992 ve 1993 para krizleri sonunda genişletilmiştir. Söz konusu olan Eylül 1992 Pound krizi, İngiltere'nin Avrupa ekonomik sistemini terk etmesine neden olmuştur. Bu bağlamda Pound krizini direkt etkileyen borsada yoğun olarak İngiliz Pound'una oynayan Amerikalı yatırımcı George Soros da önemlidir. George Soros büyük miktardaki Pound'u Alman Markı ve Fransız Frankıyla takas edip, Pound'un değerinin düşmesini hızlandırmıştır.

Avrupa'nın tek para sistemine geçişi, Avrupa Ekonomik ve Parasal Birliği'nin temeli olan Maastricht Anlaşmasıyla yerine getirilmiştir. 1998 yılında Avrupa Merkez Bankası görevine başlamıştır. Euro'nun ilk kez 1 Ocak 1999 da yürürlüğe girişiyle birlikte katılımcı ülkelerde ilk kez ortak bir Avrupa parası yürürlüğe girmiştir.

1 Ocak 2002'de Avrupa Para Birliği, Euro banknotların ve madeni paralarının 12 ülkede tedavüle girmesiyle uygulanmaya başlamıştır.

Katılan tüm ülkeler Maastricht Kriterlerini yerine getirmişlerdir (resmi adı: Avrupa Birliği Birleşme Kriterleri)
Avro sahasındaki fiyatların karşılaştırılabilir olmasına rağmen, ulusal özelliklerinden dolayı satın alma gücü, yani iç değer ve Avro sahasındaki vatandaşların belli bir para tutarıyla satın alabildiği mal ve hizmetlerdeki miktar ve nicelikler birbirinden uzaklaşmıştır.

Avro sahasına zamanla yeni ülkeler (örneğin; 2001'de Yunanistan) katılmıştır. Bunun için döviz kuru mekanizmasına başarılı bir katılım şartı gerekmektedir.

Bunun üzerine Bosna-Hersek, Bulgaristan, birkaç Fransız deniz aşırı eyaleti ve Baltık Denizi ülkeleri gibi birkaç ülke para birimlerini Currency Boards/Para Dairesi nedeniyle Avro'ya endekslemişlerdir. Avro, şu anki ulusal para değeriyle sabit döviz kuru ilişkisi olan endekslenmiş para değeri rolü üstlenmiştir.

Yasal düzenlemeler
Para emisyoncudan teslim alınır. Burada çoğunlukla devletçe yetkilendirilmiş bir merkez bankası söz konusudur. Bu kurum para üretimi ve emisyonla görevlendirilmiştir. Çoğu ülkede ise temel olarak fiyat istikrarını sağlayarak para miktarını yönetmekten sorumludur. Merkez bankalarının diğer görevleri ise para politikasını belirlemek ve yürütmek (ve para miktarının yönetimi), döviz rezervlerinin saklanması ve finans piyasası kontrolüdür.

Yasal ödeme aracı olan para değerinin ülke içinde yasalar çerçevesinde kabul zorunluluğu vardır; bu da alacaklıların borç ödemede -farklı bir anlaşma haricinde- yasal ödeme araçlarını kabul etmekle yükümlü oldukları anlamına gelmektedir. Bununla da ödeme aracının değeri korunmaktadır. Tarihte bu koruma eski sikkelerin, değerli metal oranlarının garanti altına alınmasıyla sağlanmıştır. Almanya ve Avrupa Ekonomik ve Parasal Birliği'ne üye diğer ülkelerde 1 Ocak 2002'den bu yana yasal ödeme aracı Avro'dur (Federal Banka Yasasının 2. Madde, 14. Fıkra, 2. İbaresi gereğince; Avrupa Merkez Bankasının ilan edilen Avro'su, tek sınırsız resmi ödeme aracıdır).

Kaynakça

Dış bağlantılar
 TCMB Döviz Kurları
 Banka Döviz Kurları

Uluslararası döviz piyasası
Para birimleri
Para

Döviz


O ATP de Seul – ou Eugene Korea Open Tennis Championships, na última edição – foi um torneio de tênis profissional masculino, de categoria ATP 250.

Realizado em Seul, capital da Coreia do Sul, estreou em 1987, teve um hiato de 26 anos e voltou em 2022, com licença de uma edição, que não foi renovada. Os jogos eram disputados em quadras duras durante o mês de setembro.

Finais

Simples

Duplas

Seul
Seul

ATP de Seul


El término fonograma puede referirse, en esta enciclopedia:

en la lingüística, a un fonograma, un signo que representa un fonema o conjunto de fonemas;
en el audio, a un fonograma, un registro sonoro en un soporte que permita su reproducción.

Fonograma


Shivpuri es una localidad de la India, centro administrativo del distrito de Shivpuri en el estado de Madhya Pradesh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 465  a 313 km de la capital estatal, Bhopal, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 187 347 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Madhya Pradesh

Shivpuri


Néo Gynekókastro, en , ou Néa Dímitra (), est un village du dème de Kilkís de Macédoine-Centrale en Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Centrale

Néo Gynekókastro


AFI este un acronim de trei litere, care se poate referi la:

Agenții statale
 Agencia Federal de Inteligencia — Agenția națională de securitate (serviciile secrete) din
 Agencia Federal de Investigación — Agenția Federală de Investigații (poliția federală) din

Computere
  Address-family identifier, câmp de 16 bits al protocolului numit Routing Information Protocol
  Application Family Identifier, câmp de 8 bits al unui tag RFID

Lingvistică
 Limba Akrukay
 Alfabetul Fonetic Internațional

Localități
 Afi, Iran, sat din Provincia East Azerbaidjan, Iran

Organizații
 Alliance for Financial Inclusion, organizație a regulatorilor băncilor centrale din lumea dezvoltată
 American Football Israel, organizație sportivă nonprofit
 Aniridia Foundation International, organizație de susținere a oamenilor care suferă de Aniridia precum și a famiilor acestora
 Australian Film Institute - Institutul australian de film, organizație care promovează cinematograful și filmul din

Muzică rock'n'roll
 :en:AFI (band), formație americană de rock
 AFI (album din 2004), un album retrospectivă al trupei muzicale AFI, lansat în 2004
 AFI (album din 2017), al zecelea album de studio al trupei AFI

US Military - Domeniu militar din SUA
 Air Force Instruction, instrucțiuni documentate pentru membrii United States Air Force
 Armed Forces Insurance, companie de asigurări pentru militarii americani profesioniști

Alte utilizări
 Amniotic fluid index, o modalitate de a măsură a lichidului amniotic al unui făt (foetus)
 Aquarium Fish International, revistă lunară de acvaristică
 Nikon AF-I (Nikon F-mount), un anumit tip de lentile produse de firma japoneză Nikon

Acronime de trei litere

AFI (dezambiguizare)


1990 er debutalbummet fra den danske pop/rock-gruppe Love Shop. Albummet udkom i 9. oktober 1990 på Polydor.

Spor

Medvirkende
Henrik Hall – mundharmonika
Hilmer Hassig – guitar, producer, mix
Jens Unmack – stemme, tekst, musik
Kåre Bjerkø – keyboards
Stefan Grabowski – trommer
Mikael Dehn – kor
Flemming Muus – bas
Martin Brygmann, The Milk Brothers, Steen Kyed – musikere
Hilmer Hassig, Finn Verwohlt, Bjarne Hansen, J. Bo Jylland, Stefan Glaumann – mixing

Kilder

Album fra 1990
Love Shop-album
Debutalbum fra Danmark

1990 (Love Shop-album)


Aceasta este o listă parțială a câtorva persoane importante din politica Statelor Unite care au fost sau se suspectează că ar fi fost membre ale organizației Ku Klux Klan înainte de a ocupa funcții publice.

Politicieni care au fost membri Ku Klux Klan

Robert Byrd

Robert C. Byrd, fost recrutor pentru Ku Klux Klan, a ocupat funcția de Kleagle și Exalted Cyclops în fracțiunea locală. După ce a părăsit grupul, Byrd i-a susținut pe aceștia la începutul carierei sale politice. Deși a menționat că a părăsitul Ku Klux Klanul în 1943, Byrd i-a redactat o scrisoare liderului Klanului în 1946: "Klanul este mai necesar ca oricând și sunt nerăbdător în a-i vedea renașterea aici în Virginia de Vest." Byrd a încercat să-și apere apartenența în campania sa politică pentru Senat din 1958. Byrd, candidat democrat, a devenit în cele din urmă liderul partidului său în Senat. Ani mai târziu a declarat că înscrierea în Klan a fost o "greșeală imensă." Totuși, în cadrul unei emisiuni televizate în 2001, aceasta a utilizat expresia "white niggers".

Edward Douglass White
Edward Douglass White, politician democrat și Șef al Curții Supreme de Justiție, era un cunoscut membru al KKK în statul său din Louisiana unde ocupase funcția de senator.

Hugo Black

În 1921, Hugo Black l-a apărat cu succes pe preotul E. R. Stephenson în procesul în care se făcea vinovat de moartea preotului catolic James Edwin Coyle. Black, politician democrat, s-a înscris în Ku Klux Klan la scurt timp după aceea, pentru a obține voturi din partea anticatolicilor din Alabama. A câștigat campania senatorială datorită aparițiilor sale în cadrul întâlnirilor KKK din statul Alabama. Ani mai târziu, acesta avea să declare într-un interviu că:La momentul respectiv, m-am înscris în toate organizațiile din zonă! ... În regiunea mea din Alabama, Klanul nu era implicat în activități ilegale ... Sentimentul general al comunității erau acela că dacă cetățenii responsabili nu se înscriu în Klan, acesta va devenit curând dominat de membri mai puțin responsabili.Apartenența sa la organizație a fost secretă până când a devenit membru al Curții Supreme. Black a declarat în cele din urmă că decizia sa de a se alătura Klanului a fost o greșeală, însă "m-aș fi înscris în orice grup dacă m-ar fi ajutat în a obține voturi".

Theodore G. Bilbo
Theodore G. Bilbo, politician democrat, Guvernator al statului Mississippi și mai târziu senator pentru Mississippi, a fost fondatorul fracțiunii KKK din statul în cauză.

John Brown Gordon

John Brown Gordon, politician democrat și senator pentru Georgia, a fost fondatorul KKK din statul Georgia.

Joseph E. Brown
Joseph E. Brown, politician democrat și senator pentru Georiga, a fost un susținător important al organizației în statul său.

Elmer David Davies
Elmer David Davies, politician democrat și judecător federal al United States District Court for the Middle District of Tennessee, a fost membru KKK în perioada studenției.

Edward L. Jackson

Edward L. Jackson, politician republican, a devenit Guvernator al statului Indiana în 1925. Administrația acestuia a devenit ținta criticilor după ce s-a aflat că favorizează agenda și asociații organizației Ku Klux Klan. Reputația lui Jackson a fost și mai afectată odată cu arestarea și condamnarea liderului D.C. Stephenson pentru violarea și uciderea lui Madge Oberholtzer. Când s-a descoperit că Jackson a încercat să-l mituiască pe fostul guvernator Warren T. McCray cu 10.000$ în vederea numirii unui membru al grupului într-o funcție publică, acestuia i s-a intentat proces, proces care i-a încheiat cariera politică.

Rice W. Means
Rice W. Means, senator republican pentru Colorado, a fost membru KKK în statul său. A ocupat funcția pe o perioadă de 3 ani în Congres înainte să piardă realegerea în fața republicanului Charles W. Waterman în alegerile din 1926.

Clarence Morley

Clarence Morley, politician republican și Guvernator al statului Colorado, a fost membru al KKK și un susținător înveterat al Prohibiției. A încercat să interzice Bisericii Catolice utilizarea vinului în ceremoniile religioase și le-a cerut celor din Universitatea din Colorado să-și concedieze toți profesorii evrei și catolici.

Bibb Graves
Bibb Graves este un politician democrat care a ocupat funcția de Guvernator al statului Alabama. A pierdut prima campanie pentru această funcție în 1922, însă patru ani mai târziu, cu ajutor din partea Ku Klux Klanului, a fost ales pentru prima dată ca guvernator. Graves a ocupat funcția de Exalted Cyclops al fracțiunii din Montgomery și a profitat de puterea politică pe care o obținea din apartenența la organizație.

Clifford Walker
Statutul de membru KKK al Clifford Walker, politician democrat și Guvernator al Georgiei, a fost dezvăluit de către presă în 1924.

George Gordon

George Gordon, democrat și membru al Congresului pentru Districtul 10 din Tennessee, a fost unul dintre primii membri ai Klanului. În 1867, Gordon a devenit primul Grand Dragon din Tennessee și i-a redactat preceptele.

John Tyler Morgan
John Tyler Morgan, politician democrat și senator pentru Alabama, a fost Grand Dragon al KKK în Alabama.

Edmund Pettus
Edmund Pettus, democrat și senator pentru Alabama, fost Grand Dragon al KKK în Alabama.

John W. Morton
John Morton, politician democrat și secretar de stat al Tennessee, a fost fondatorul fracțiunii Nashville din KKK.

William L. Saunders
William L. Saunders, politician democrat, a fost secretar de stat al Carolina de Nord și fondatorul fracțiunii din acest stat.

John Clinton Porter
John Clinton Porter, politician democrat, a fost membru al Klanului la începutul anilor 1920 și a ocupat funcția de primar al Los Angeles.

Benjamin F. Stapleton
Benjamin F. Stapleton, politician democrat, a fost primar al orașului Denver între anii 1920-1940. A fost membru al organizației la începutul anilor 1920 și și-a numit colegii din KKK în diferite poziții din administrația municipală.

David Duke

David Duke, politician care a candidat în alegerile preliminare pentru prezidențiale atât din partea democraților, cât și a republicanilor, era cunoscut pentru rolul său în Ku Klux Klan. Acesta a înființat la mijlocul anilor '70 Knights of the Ku Klux Klan; Și-a redenumit funcția de lider în "Director Național" și a menționat că KKK-ul trebuie să "iasă din pășuni și să intre în sălile de conferințe". A părăsit organizația în 1980. A candidat la funcția de președinte în preliminarile din 1988, iar în 1989 a trecut la Partidul Republican. În același an a devenit membru al Louisiana State Legislature din districtul 81 și a devenit președintele consiliului de administrare al Partidului Republican pentru St. Tammany Parish.

Posibili membri ai Ku Klux Klan

Warren G. Harding
Cu toate că o sursă precizează că Warren G. Harding, politician republican, a fost membru Ku Klux Klan în timp președinției sale, afirmația se bazează pe relatarea unei persoane care a asistat la o relatarea unui martor în 1985 a unei mărturisiri pe patul de moarte care a avut loc în anii '40 și care avea ca subiect un eveniment din anii '20. Investigațiile independente au scos în evidență numeroase contradicții și nici o dovadă. Istoricii resping ideea și menționează că Harding a luptat în mod public împotriva organizației.

Wyn Craig Wade afirmă că apartenența lui Harding la grup este factuală și oferă o relatare detaliată a unei ceremonii secrete în Casa Albă, informație primită în 1985 de la jurnalistul Stetson Kennedy. Acesta din urmă, alături de Elizabeth Gardner, au înregistrat spre finalul anilor '40 mărturia fostului Imperial Klokard Alton Young, aflat pe patul de moarte. Young menționa că făcut parte din echipa care l-a înscris pe președinte. Concomitent, acesta a repudiat rasismul.

În lucrarea Freakonomics din 2005, economistul Universității Chicago, Steven D. Levitt, și jurnalistul Stephen J. Dubner au făcut aluzie la posibila apartenență a lui Harding. Totuși, într-un text publicat în The New York Times Magazine sub titlul "Hoodwinked? Does it matter if an activist who exposes the inner workings of the Ku Klux Klan isn't open about how he got those secrets?", Dubner și Levitt afirmau că nu mai acceptă declarația lui Stetson Kennedy.

Platforma Partidului Republican din 1920 a cerut Congresului să adopte legi împotriva linșajului. Harding a fost primul președinte american care a denunțat public linșajul într-un important discurs în Birmingham, Alabama, pe data de 21 octombrie 1921, eveniment discutat în presa națională. Acesta a susținut și o lege împotriva linșajului în Congres în perioada administrației sale. Deși aceasta nu a trecut de Senat, astfel de activități nu sunt specifice unui membru al KKK.

În lucrarea The Strange Deaths of President Harding, istoricul Robert Ferrell menționează că nu a reușit să găsească dovezi care să confirme "ceremonia" din Casa Albă în care Harding ar fi devenit membru Ku Klux Klan. John Dean, în lucrarea sa Warren Harding (2004), menționează lipsa dovezilor care să susțină apartenența președintelui la organizație. De asemenea, documentele personale deținute de secretarul său, George Christian Jr., nu susțin ideea că Harding ar fi primit membri KKK în perioada administrației sale.

Payne susține că organizația era atât de enervată de atacurile lui Harding încât a creat și răspândit zvonuri false despre o posibile apartenență a președintelui la Ku Klux Klan.

Carl S. Anthony, biograful soției lui Harding, nu a descoperit dovezi care să susțină apartenența lui Harding. Discută în schimb evenimentele care au condus la zvonul așa-zisei ceremonii din Casa Albă din iunie, 1923:Conștient fiind că unele fracțiuni ale organizației Shriners erau anticatolice și implicit simpatizante ale Ku Klux Klanului, respectiv că grupul organiza un protest la mai puțin de 1 km de Washington, Harding a cenzurat grupurile în discursul său Shriners. Presa "l-a considerat drept un atac direct" împotriva Klanului.În 2005, The Straight Dope a prezentat un rezumat a numeroase argumente împotriva apartenenței lui Harding și precizează că, deși ar fi fost utilă din punct de vedere politic înscrierea publică în Ku Klux Klan, o ceremonie privată nu i-ar fi adus niciun avantaj pe scena politică.

De asemenea, ideea că Harding ar fi avut sânge afro-american este un zvon fals.

Harry S. Truman

Harry S. Truman, politician democrat, al 33-lea președinte al Statelor Unite (1945), a fost acuzat de oponenți că a cochetat cu organizația. În 1924, acesta ocupa funcția de judecător în Comitatul Jackson, Missouri. Prietenii săi,  Edgar Hinde și Spencer Salisbury, i-au recomandat acestuia să intre în KKK în perioada realegerilor. Organizația avea putere politică în Comitatul Jackson, iar doi dintre inamicii lui Truman din Partidul Democrat erau susținuți de către Klan. Acesta a refuzat la început, însă a plătit cotizația de membru în valoarea de 10$ și o întâlnire cu ofițerul grupului a fost stabilită.

Conform versiunii lui Salisbury, Truman a fost înscris, însă "nu a fost activ; era doar un membru care nu făcea nimic". Totuși, Salisbury a mărturisit acestă poveste după ce a intrat în conflict cu Truman, motiv pentru care istoricii pun sub semnul întrebării validitatea afirmațiilor.

Conform perspectivelor lui Hinde și Truman, ofițerul Klanului i-a cerut lui Truman să jure că dacă va fi reales, nu va angaja catolici sau evrei. Truman a refuzat și le-a cerut să-i returneze cotizația de membru; majoritatea oamenilor aflați sub comanda sa în Primul Războil Mondial au fost irlandezi catolici.

Truman nu a fost de acord cu anticatolicismul Ku Klux Klanului deoarece acesta se afla sub protecția familiei catolice Pendergast, aflată în fruntea unei organizații politice puternice din Comitatul Jackson. Truman ar fi fost acceptat de către familia Pendergast deoarece nu făcea parte din nicio organizație anticatolică de tip KKK. Acesta a declarat mai târziu că aceștia "l-au amenințat cu moartea", motiv pentru care "am părăsit întâlnirea și i-am provocat să încerce". Totuși, biograful Alonzo Hamby afirmă că această poveste, nefiind susținută de documente, este doar o confabulație care are la bază întâlnirea cu o mulțime de democrați ostili; această mărturisire arată tendința lui Truman de a-și modifica istoria personală. Admiratorii lui Truman văd în flirtul său cu organizația KKK o eroare de moment și scot în evidență faptul că cel mai bun prieten al acestuia și partenerul său de afaceri, Eddie Jacobson, era evreu. De asemenea, în timpul administrației sale au avut loc ameliorări semnificative în ceea ce privește drepturile civile ale persoanelor de culoare.

Vezi și
 Rasismul în politica Statelor Unite

Note

Surse
 Anthony, Carl Sferrazza. Florence Harding, New York: W. Morrow & Co. 1998.
 Dean, John; Schlesinger, Arthur M. Warren Harding (The American President Series), Times Books, 2004.
 Ferrell, Robert H. The Strange Deaths of President Harding.University of Missouri Press, 1996.
 Hamby, Alonzo L. Man of the People: A Life of Harry S Truman, New York: Oxford University Press, 1995.
 McCullough, David. Truman. New York: Simon & Schuster, 1992.
 Steinberg. Man From Missouri. New York: Van Rees Press, 1962.
 Truman, Margaret. Harry S Truman. New York: William Morrow and Co. (1973).
 Wade, Wyn Craig. The Fiery Cross: The Ku Klux Klan in America.New York: Simon and Schuster (1987).

Ku Klux Klan
Istoria politică a Statelor Unite ale Americii

Membri Ku Klux Klan în politica Statelor Unite


Camacho - município brasileiro do estado de Minas Gerais
 Arroio Camacho - curso de água do estado de Santa Catarina, no Brasil
 Camacho (futebolista)

Desambiguação

Camacho (desambiguação)


Žuta lužarka (babaluška, brnduša, miholjica žuta, lat. Sternbergia lutea), vrsta jednosupnice iz porodice zvanikovki. Jedna je od dvije vrste lužarki koje rastu i u Hrvatskoj.

Raširena je po Mediteranu od Španjolske na istok sve do Srednje Azije.

Žuta lužarka je višegodišnja zeljasta lukovičasta biljka čija stabljika naraste do 30cm visine. Cvjetovi su krupni, žute boje (lutea = žut). Plod je mesnata kapsula sa sitnim sjemenkama. Uzgaja se i kao ukrasna biljka.

Izvori

Narcisseae

Žuta lužarka


Stančikas ist ein litauischer männlicher Familienname.

Weibliche Formen
 Stančikaitė (ledig)
 Stančikienė (verheiratet)

Namensträger
 Andriejus Stančikas (* 1961), Agrarfunktionär und Politiker,  Mitglied des Seimas
 Valdemaras Stančikas  (*  1979),  Rechtsanwalt und Politiker,  Vizeminister für Umwelt

Familienname
Litauischer Personenname

Stančikas


إنفنسيس   شركة رائدة في مجال أنظمة التحكم الصناعي مقرها الرئيسي في بريطانيا والولايات المتحدة.

مراجع

شركات أمريكية
شركات بريطانية أسست في 1999
شركات تكنولوجيا أسست في 1999
شركات سابقة مقرها في لندن
شركات مدرجة في بورصة لندن
شركات هندسية في المملكة المتحدة
شنايدر إليكتريك

إنفنسيس


Alın yüzün bir parçasıdır ve kaşların üstünden saç bitimi başlangıcına kadar olan bölgeyi kapsar.

Alın derisinin hemen altında yağ dokusu ve bunun da altında kaslar vardır. Bu kaslar mimik kaslar grubundandır.

Alın kemiği içinde küçük bir çift kanalla burun boşluğuna açılan bir çift odacık (sinüs) mevcuttur. Baş ağrılarının birçok türü alın bölgesinde hissedilir. Bu ağrılar sinüziten kaynaklanabileceği gibi; göz, beyin ve sinir sistemine ait de olabilir.

Yüz

Alın


Bogey ori Bogie (termen din limba engleză) s-ar putea referi la,

Geografie

 Localitatea Bogie, statul , o comunitate neîncorporată,
 Bogey Hole, bazin oceanic în apropiere de localitatea Newcastle, ,
 River Bogie (Râul Bogie), unul din afluenții lui River Deveron (Râul Deveron) din nord-estul Scoției.

Artă, divertisment, mass media

Premiu

 Premiile Bogey, premii de film acordate în .

Entități ficționale

 Bogey (comics), personaj de ficțiune din benzile desenate din  și
 Bogey Orangutan, personaj de ficțiune din seria de desene animate Shirt Tales.

Film

 Humphrey Bogart, cunoscut actor american poreclit "Bogey" și
 Bogie (1980), un documentar biografic (de televiziune) despre același Humphrey Bogart.

Alte utilizări

 Bogie, șasiu sau subansamblu având (cel puțin) axele și roțile unui vehicul,
 Bogie, unul din însoțitorii personajului Jack cel verde în anumite celebrări tradiționale engleze din luna mai,
 Bogey, cuvânt de origine aborigeană australiană pentru baie,
 Bogey, termen din nord-vestul Angliei, din anii 1950 și 1960, desemnând un anumit tip de cal de curse,
 Bogey (golf), scor peste recordul local (adică mai modest decât recordul local) la oricare din cel 18 "găuri" ale celor 18 trasee ale unui teren de golf și
 Bogey (aeronautică), un contact radar ori vizual a cărui identitate este necunoscută.

Articole de citit

 Bogeyman, monstru legendar,
 Boggart, spirit răutăcios al locuințelor și
 Bogle, fantomă din folclorul scoțian sau din cel nordic englez.

Dezambiguizare
Nume proprii

Bogey


Melissa Chessington Leo (14. september 1960) er en amerikansk skuespillerinde. Primært kendt i rollen som Kay Howards i tv-serien Mission: Mord (Mord: Liv på gaden) 1993-1997. Hun vandt en Oscar for bedste kvindelige birolle for sin præstation i filmen The Fighter i 2011.

Hun har en søn sammen med skuespilleren John Heard.

Filmografi
 London Has Fallen (2016)
 The Equalizer (2014)
 Olympus Has Fallen (2013)

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra New York
Personer fra New York City
Oscar for bedste kvindelige birolle

Melissa Leo


95247 Schalansky este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
95247 Schalansky este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Desert Eagle de William Kwong Yu Yeung. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,23 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 16,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 95001-96000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

95247 Schalansky


Radionica je oblik organizirana tečaja koji vode stručnjaci. Primjeri su radionica kreativnog pisanja, izrada tradicijskih kolača,  radionica o bazi podataka i dr. Sudionici nisu samo slušači, nego i na mjestu predavanja vježbaju napraviti i popraviti ono o čemu su slušali.

Izvori

Akademija

Radionica (tečaj)


This is a list of aviation-related events from 1902:

Events
The Wright brothers fly their No. 3 Glider, with assisted take off, on over 700 flights, results lead directly to the construction of the Flyer.
The British Admiralty rejects a proposal to use captive balloons for submarine detection.
On an unspecified Sunday in 1902, the Ezekiel Airship is claimed to have flown in Pittsburg, Texas. According to these claims, the craft flew approximately  at a height of between  and  in the presence of only a handful of witnesses; those involved allegedly took an oath of silence, and there is no physical evidence to support any of their claims.

January – December
 January – British Army Colonel James Templer visits the Brazilian aviation pioneer Alberto Santos-Dumont in Paris and compiles a report on Santos-Dumont's non-rigid airships. The British War Office approves his recommendation that the British Army begin experimenting with such airships. The first British airship will result from this program, and will make its first flight in 1907.
10 January – German meteorologist and aerologist Arthur Berson and balloonist Hermann Elias set a German balloon distance record, covering 1,470 kilometers (913 miles) from Berlin, Germany, to Poltava in the Russian Empire in 30 hours.
17 January – Gustave Whitehead claims a circling 11 km (7 mi) flight over water in a 40 hp- 29.9-kW- engine-powered flying machine with wheels and an amphibious boat-shaped hull. He supposedly makes a water landing near his starting point, and helpers pull him from the water.
28 January to 14 February – Alberto Santos-Dumont starts a series of 5 experimental airship flights in Monaco.
4 February – First balloon flight in Antarctica when Robert Falcon Scott and Ernest Shackleton ascend to 800 feet (240 m) in a tethered hydrogen balloon to take the first Antarctic aerial photographs.
 March – Professor Erich von Drygalski's 1901–1903 German Antarctic Expedition uses a balloon to survey the Antarctic coast of Wilhelm II Land.
30 April – The St Louis Aeronautical Exposition opens in Missouri.
12 May – Brazilian Augusto Severo and French engineer Georges Saché fly the semi-rigid airship Pax, which Severo designed, over Paris for its maiden flight. When they begin to lose control of the airship, it catches fire and explodes 1,200 feet (366 m) above Montparnasse Cemetery, killing both men instantly.
15 May – Lyman Gilmore, United States, later claims to have been the first person to fly a powered aircraft (a steam-powered glider), on this date, but there were no witnesses.
13 October – Over Paris, Hungarian-born French diplomat Herlad de Bradsky and electrical engineer Paul Morin fly an airship of their own design on its first test flight. At an altitude of about 600 feet (183 m), the gondola separates from rest of the airship and the two men fall to their deaths.
October 1902. – The Wright brothers complete development of the three-axis control system with the incorporation of a movable rudder connected to the wing warping control on their 1902 Glider. They subsequently make several fully controlled heavier than air gliding flights, including one of 622.5 ft (189.7 m) in 26 seconds. The 1902 glider is the basis for their patented control system, still used on modern fixed-wing aircraft.

Notes and references

Aviation by year
1902 in transport

1902 in aviation


Die Copa del Generalísimo 1939 war die 35. Austragung des spanischen Fußballpokalwettbewerbes, der heute unter dem Namen Copa del Rey stattfindet.

Nach dem Ausbruch des spanischen Bürgerkrieges wurde 1937 im von republikanischen Truppen kontrollierten Teil Spaniens die Copa de España Libre (Pokal des freien Spaniens) ausgetragen. Diese Pokalrunde wird jedoch vom spanischen Fußballverband nicht offiziell anerkannt und in Statistiken daher nicht aufgeführt. 1938 wurde gar kein Turnier ausgetragen. Nach dem Ende des Bürgerkrieges und dem Sieg der antirepublikanischen Truppen von Francisco Franco wurde der Pokalwettbewerb 1939 erstmals wieder offiziell ausgespielt und in Anlehnung an den Generalissimus in Copa del Generalísimo umbenannt.

Der Wettbewerb startete am 14. Mai und endete mit dem Finale am 25. Juni 1939 im Estadi Montjuïc in Barcelona. Titelverteidiger des Pokalwettbewerbes war der Madrid FC. Den Titel gewann der FC Sevilla durch einen 6:2-Erfolg im Finale gegen Racing de Ferrol.

Vorrunde
Die Hinspiele wurden am 14. Mai, die Rückspiele am 21. Mai 1939 ausgetragen.

|}
 Racing Santander und Real Sociedad erhielten ein Freilos.

Viertelfinale
Die Hinspiele wurden am 28. Mai, die Rückspiele am 4. Juni 1939 ausgetragen.

|}

Halbfinale
Die Hinspiele wurden am 11. Juni, die Rückspiele am 18. Juni 1939 ausgetragen.

|}

Finale

Weblinks
 Spielplan und Ergebnisse (linguasport.com)

1939
Fußballsaison 1939

Copa del Generalísimo 1939


بروتون ويرا هي سيارة من إنتاج شركة بروتون الماليزية. يعد طراز ويرا بديلا لطراز سابق هو بروتون ساجا. بدء إنتاج هذا الطراز عام 1993 بنسختين رباعية الأبواب صالون وهاتشباك. بقى هذا الطراز في الإنتاج حتى تم استبداله بطرازين بروتون جين-2 وبروتون بيرسونا، أما ساجا فاستمر إنتاجها مع تعديلات بسيطة حتى عام 2008 حيث حصلت على الجيل الثاني.

كلمة ويرا هي كلمة باللغة المالاوية تعنى البطل.

صور

مراجع

سيارات اخترعت في 1993
ويرا
سيارات دفع أمامي
سيارات صالون
سيارات عائلية صغيرة
سيارات عقد 2000
هاتشباك

بروتون ويرا


Totò e Carolina est un film italien réalisé par Mario Monicelli, sorti en 1955.

Synopsis
Lors d'une descente de police à Villa Borghèse, l'agent Antonio Caccavallo, veuf avec un fils et un père à sa charge, arrête également Carolina, une orpheline qui avait fui les parents à qui elle avait été confiée parce qu'elle avait subi des attouchements de la part du père. Carolina s'était enfuie avec le chauffeur d'une usine de pâtes locales qui, après l'avoir mise enceinte, l'avait abandonnée. Caccavallo l'avait trouvée près du lieu de la perquisition et, bien que conducteur de la voiture de patrouille, avait agi sans réfléchir. Le pauvre policier est donc obligé par son commissaire de ramener Carolina dans sa ville natale et de la rendre à ses parents, qui seront scandalisés par cette grossesse inattendue.

Le règlement de l'affaire s'avère plus compliqué que prévu, notamment en raison des réticences de la jeune fille qui se sait déjà paria parmi les siens. Néanmoins, Carolina parvient à se confier et à se lier au policier, dont elle comprend les obligations professionnelles et qui ne lui en veut pas malgré les ennuis qu'elle lui cause (la jeune fille tente de s'enfuir et même de se suicider, au risque de le tuer lui aussi). Finalement, en mentant à ses supérieurs sur le succès de la mission, Caccavallo prend les choses en main en l'accueillant dans sa maison, où une présence féminine manquait depuis si longtemps.

Fiche technique
 Titre : Totò e Carolina
 Réalisation : Mario Monicelli
 Scénario : Mario Monicelli, Ennio Flaiano, Agenore Incrocci, Furio Scarpelli et Rodolfo Sonego
 Photographie : Domenico Scala et Luciano Trasatti
 Montage : Adriana Novelli
 Musique : Angelo Francesco Lavagnino
 Pays d'origine : Italie
 Format : Noir et blanc - 1,37:1 - Mono
 Genre : comédie
 Date de sortie :
 Italie :

Distribution
 Totò : Antonio Caccavallo
 Anna Maria Ferrero : Carolina De Vico
  : Don Luigi
 Maurizio Arena : Mario
 Arnoldo Foà : Commissaire
 Fanny Landini : Prostituée
 Mario Castellani : l'ami d'Antonio
 Enzo Garinei : Rinaldi
Parmi les acteurs non crédités :
 Tina Pica : la femme à l'hôpital
 Rosita Pisano :  Barozzoli
 Nino Vingelli : Brigadier

Liens externes

Film italien sorti en 1955
Comédie italienne
Film italien en noir et blanc
Film réalisé par Mario Monicelli
Film scénarisé par Age-Scarpelli
Film scénarisé par Rodolfo Sonego
Film se déroulant à Rome
Film avec une musique composée par Angelo Francesco Lavagnino
Film en italien

Totò e Carolina


In physics, a rigid body, also known as a rigid object, is a solid body in which deformation is zero or negligible. The distance between any two given points on a rigid body remains constant in time regardless of external forces or moments exerted on it. A rigid body is usually considered as a continuous distribution of mass.

In the study of special relativity, a perfectly rigid body does not exist; and objects can only be assumed to be rigid if they are not moving near the speed of light. In quantum mechanics, a rigid body is usually thought of as a collection of point masses. For instance, molecules (consisting of the point masses: electrons and nuclei) are often seen as rigid bodies (see classification of molecules as rigid rotors).

Kinematics

Linear and angular position

The position of a rigid body is the position of all the particles of which it is composed. To simplify the description of this position, we exploit the property that the body is rigid, namely that all its particles maintain the same distance relative to each other. If the body is rigid, it is sufficient to describe the position of at least three non-collinear particles. This makes it possible to reconstruct the position of all the other particles, provided that their time-invariant position relative to the three selected particles is known. However, typically a different, mathematically more convenient, but equivalent approach is used. The position of the whole body is represented by:
 the linear position or position of the body, namely the position of one of the particles of the body, specifically chosen as a reference point (typically coinciding with the center of mass or centroid of the body), together with
 the angular position (also known as orientation, or attitude) of the body.

Thus, the position of a rigid body has two components: linear and angular, respectively.  The same is true for other kinematic and kinetic quantities describing the motion of a rigid body, such as linear and angular velocity, acceleration, momentum, impulse, and kinetic energy.

The linear position can be represented by a vector with its tail at an arbitrary reference point in space (the origin of a chosen coordinate system) and its tip at an arbitrary point of interest on the rigid body, typically coinciding with its center of mass or centroid. This reference point may define the origin of a coordinate system fixed to the body.

There are several ways to numerically describe the orientation of a rigid body, including a set of three Euler angles, a quaternion, or a direction cosine matrix (also referred to as a rotation matrix). All these methods actually define the orientation of a basis set (or coordinate system) which has a fixed orientation relative to the body (i.e. rotates together with the body), relative to another basis set (or coordinate system), from which the motion of the rigid body is observed. For instance, a basis set with fixed orientation relative to an airplane can be defined as a set of three orthogonal unit vectors b1, b2, b3, such that b1 is parallel to the chord line of the wing and directed forward, b2 is normal to the plane of symmetry and directed rightward, and b3 is given by the cross product .

In general, when a rigid body moves, both its position and orientation vary with time. In the kinematic sense, these changes are referred to as translation and rotation, respectively. Indeed, the position of a rigid body can be viewed as a hypothetic translation and rotation (roto-translation) of the body starting from a hypothetic reference position (not necessarily coinciding with a position actually taken by the body during its motion).

 Linear and angular velocity

Velocity (also called linear velocity) and angular velocity are measured with respect to a frame of reference.

The linear velocity of a rigid body is a vector quantity, equal to the time rate of change of its linear position. Thus, it is the velocity of a reference point fixed to the body.  During purely translational motion (motion with no rotation), all points on a rigid body move with the same velocity.  However, when motion involves rotation, the instantaneous velocity of any two points on the body will generally not be the same. Two points of a rotating body will have the same instantaneous velocity only if they happen to lie on an axis parallel to the instantaneous axis of rotation.

Angular velocity is a vector quantity that describes the angular speed at which the orientation of the rigid body is changing and the instantaneous axis about which it is rotating (the existence of this instantaneous axis is guaranteed by the Euler's rotation theorem). All points on a rigid body experience the same angular velocity at all times.  During purely rotational motion, all points on the body change position except for those lying on the instantaneous axis of rotation. The relationship between orientation and angular velocity is not directly analogous to the relationship between position and velocity.  Angular velocity is not the time rate of change of orientation, because there is no such concept as an orientation vector that can be differentiated to obtain the angular velocity.

 Kinematical equations

 Addition theorem for angular velocity

The angular velocity of a rigid body B in a reference frame N is equal to the sum of the angular velocity of a rigid body D in N and the angular velocity of B with respect to D:

In this case, rigid bodies and reference frames are indistinguishable and completely interchangeable.

 Addition theorem for position

For any set of three points P, Q, and R, the position vector from P to R is the sum of the position vector from P to Q and the position vector from Q to R:

The norm of a position vector is the spatial distance.
Here the coordinates of all three vectors must be expressed in coordinate frames with the same orientation.

 Mathematical definition of velocity

The velocity of point P in reference frame N is defined as the time derivative in N of the position vector from O to P:

where O is any arbitrary point fixed in reference frame N, and the N to the left of the d/dt operator indicates that the derivative is taken in reference frame N.  The result is independent of the selection of O so long as O is fixed in N.

 Mathematical definition of acceleration

The acceleration of point P in reference frame N is defined as the time derivative in N of its velocity:

 Velocity of two points fixed on a rigid body

For two points P and Q that are fixed on a rigid body B, where B has an angular velocity  in the reference frame N, the velocity of Q in N can be expressed as a function of the velocity of P in N:

where  is the position vector from P to Q., with coordinates expressed in N (or a frame with the same orientation as N.)
This relation can be derived from the temporal invariance of the norm distance between P and Q.

 Acceleration of two points fixed on a rigid body

By differentiating the equation for the Velocity of two points fixed on a rigid body in N with respect to time, the acceleration in reference frame N of a point Q fixed on a rigid body B can be expressed as

where  is the angular acceleration of B in the reference frame N.

 Angular velocity and acceleration of two points fixed on a rigid body

As mentioned above, all points on a rigid body B have the same angular velocity  in a fixed reference frame N, and thus the same angular acceleration

 Velocity of one point moving on a rigid body

If the point R is moving in the rigid body B while B moves in reference frame N, then the velocity of R in N is

where Q is the point fixed in B that is instantaneously coincident with R at the instant of interest.  This relation is often combined with the relation for the Velocity of two points fixed on a rigid body.

 Acceleration of one point moving on a rigid body

The acceleration in reference frame N of the point R moving in body B while B is moving in frame N is given by

where Q is the point fixed in B that instantaneously coincident with R at the instant of interest.  This equation is often combined with Acceleration of two points fixed on a rigid body.

 Other quantities

If C is the origin of a local coordinate system L, attached to the body,
the spatial or twist acceleration''' of a rigid body is defined as the spatial acceleration of C (as opposed to material acceleration above):
where
 represents the position of the point/particle with respect to the reference point of the body in terms of the local coordinate system L (the rigidity of the body means that this does not depend on time)
  is the orientation matrix, an orthogonal matrix with determinant 1, representing the orientation (angular position) of the local coordinate system L, with respect to the arbitrary reference orientation of another coordinate system G. Think of this matrix as three orthogonal unit vectors, one in each column, which define the orientation of the axes of L with respect to G.
 represents the angular velocity of the rigid body
 represents the total velocity of the point/particle
 represents the total acceleration of the point/particle
 represents the angular acceleration of the rigid body
 represents the spatial acceleration of the point/particle
 represents the spatial acceleration of the rigid body (i.e. the spatial acceleration of the origin of L).

In 2D, the angular velocity is a scalar, and matrix A(t) simply represents a rotation in the xy-plane by an angle which is the integral of the angular velocity over time.

Vehicles, walking people, etc., usually rotate according to changes in the direction of the velocity: they move forward with respect to their own orientation. Then, if the body follows a closed orbit in a plane, the angular velocity integrated over a time interval in which the orbit is completed once, is an integer times 360°. This integer is the winding number with respect to the origin of the velocity. Compare the amount of rotation associated with the vertices of a polygon.

Kinetics

Any point that is rigidly connected to the body can be used as reference point (origin of coordinate system L) to describe the linear motion of the body (the linear position, velocity and acceleration vectors depend on the choice).

However, depending on the application, a convenient choice may be:
the center of mass of the whole system, which generally has the simplest motion for a body moving freely in space;
a point such that the translational motion is zero or simplified, e.g. on an axle or hinge, at the center of a ball and socket joint, etc.

When the center of mass is used as reference point:
The (linear) momentum is independent of the rotational motion. At any time it is equal to the total mass of the rigid body times the translational velocity.
The angular momentum with respect to the center of mass is the same as without translation: at any time it is equal to the inertia tensor times the angular velocity. When the angular velocity is expressed with respect to a coordinate system coinciding with the principal axes of the body, each component of the angular momentum is a product of a moment of inertia (a principal value of the inertia tensor) times the corresponding component of the angular velocity; the torque is the inertia tensor times the angular acceleration.
Possible motions in the absence of external forces are translation with constant velocity, steady rotation about a fixed principal axis, and also torque-free precession.
The net external force on the rigid body is always equal to the total mass times the translational acceleration (i.e., Newton's second law holds for the translational motion, even when the net external torque is nonzero, and/or the body rotates).
The total kinetic energy is simply the sum of translational and  rotational energy.

Geometry

Two rigid bodies are said to be different (not copies) if there is no proper rotation from one to the other.
A rigid body is called chiral if its mirror image is different in that sense, i.e., if it has either no symmetry or its symmetry group contains only proper rotations. In  the opposite case an object is called achiral: the mirror image is a copy, not a different object. Such an object may have a symmetry plane, but not necessarily: there may also be a plane of reflection with respect to which the image of the object is a rotated version. The latter applies for S2n, of which the case n'' = 1 is inversion symmetry.

For a (rigid) rectangular transparent sheet, inversion symmetry corresponds to having on one side an image without rotational symmetry and on the other side an image such that what shines through is the image at the top side, upside down. We can distinguish two cases:
the sheet surface with the image is not symmetric - in this case the two sides are different, but the mirror image of the object is the same, after a rotation by 180° about the axis perpendicular to the mirror plane.
the sheet surface with the image has a symmetry axis - in this case the two sides are the same, and the mirror image of the object is also the same, again after a rotation by 180° about the axis perpendicular to the mirror plane.

A sheet with a through and through image is achiral. We can distinguish again two cases:
the sheet surface with the image has no symmetry axis - the two sides are different
the sheet surface with the image has a symmetry axis - the two sides are the same

Configuration space
The configuration space of a rigid body with one point fixed (i.e., a body with zero translational motion) is given by the underlying manifold of the rotation group SO(3). The configuration space of a nonfixed (with non-zero translational motion) rigid body is E+(3), the subgroup of direct isometries of the Euclidean group in three dimensions (combinations of translations and rotations).

See also
Angular velocity
Axes conventions
Differential rotation
Rigid body dynamics
Infinitesimal rotations
Euler's equations (rigid body dynamics)
Euler's laws
Born rigidity
Rigid rotor
Rigid transformation
Geometric Mechanics
 Classical Mechanics (Goldstein)

Notes

References
 This reference effectively combines screw theory with rigid body dynamics for robotic applications. The author also chooses to use spatial accelerations extensively in place of material accelerations as they simplify the equations and allow for compact notation.
JPL DARTS page has a section on spatial operator algebra (link: ) as well as an extensive list of references (link: ).
 (link: ).
 Prof. Dr. Dennis M. Kochmann, Dynamics Lecture Notes, ETH Zurich.

External links

Rigid bodies mechanics
Rotational symmetry

Rigid body


KNSM-eiland () ist ein Stadtteil und eine Insel im Stadtbezirk Amsterdam-Oost (Provinz Nordholland) im "Oostelijk Havengebied" (deutsch östliches Hafengebiet). Der Stadtteil hat 2.335 Einwohner (Stand: 1. Januar 2022) auf einer Landfläche von 13 Hektar.

Geschichte
Die KNSM-Insel wurde gegen Ende des 19. Jahrhunderts angelegt als Wellenbrecher im Amsterdamer IJ, ebenso wie die anschließende Insel Java-eiland. Sie wurde später als Hafengebiet benutzt. 1903 war dieses Gebiet Standort der Reederei Koninklijke Nederlandsche Stoomboot Maatschappij (kurz: KNSM). Die Abkürzung des Unternehmens wurde der Name der Insel.

Die KNSM-Reederei bestand von 1856 bis 1981 und 1977 zog das Unternehmen von der Insel weg. In den 1980er Jahren wurde die Insel von Hausbesetzern und Künstlern bevölkert. Das eigentliche Wohnviertel entstand in den 1990er Jahren nach dem Plan des niederländischen Architekten Jo Coenen, der auch den großen Rundbau Emerald Empire an der Ostspitze der Insel errichtete. Der Plan umfasste unter anderem zwei große Wohnblocks mit einer Länge von 170 Meter und 60 Meter Breite mit 300 sozialen Mietwohnungen. Einen davon mit dem Namen Piraeus errichtete der deutsche Architekt Hans Kollhoff, der andere trägt den Namen Barcelona und wurde vom belgischen Architekten Bruno Albert entworfen. Beachtenswert ist ebenfalls das Hochhaus Sky Dome von Wiel Arets mit einer Höhe von 60 Metern, mit 22 Stockwerken, wovon 20 je fünf identische Wohnungen beherbergen.

Zahlreiche ältere Hafengebäude sind erhalten geblieben. Dazu gehören die KNSM-Kantine und "Loods 6" (Schuppen 6). Er wurde für den symbolischen Betrag von einem Gulden von der Gemeinde Amsterdam für die dort ansässigen Künstler gekauft.

Die "Projektgruppe östliches Hafengebiet" untersuchte im Jahr 2000 die Wohnverhältnisse auf der Insel. So bestanden 76 % der Bevölkerung aus Einpersonen-Haushalten und Haushalten ohne Kinder, 18 % aus Familien mit Kindern.

Der erste Amsterdamer Weinmarkt () fand am 22. Mai 2011 auf der KNSM-Insel statt.

Zu erreichen ist die KNSM-Insel mit dem Stadtbus "Lijn 65" (Linie 65), der von der Rivierenbuurt, dem Bahnhof Amsterdam Amstel, Watergraafsmeer und der indischen Buurt (Indisches Viertel) zur KNSM-Insel fährt. Außerdem seit 2004 mit der Straßenbahn (Tram) Nr. 10 zum Azartplein auf der KNSM-Insel.

Literatur
 Geert Mak,  Frans Heddema (Text), Han Singels (Fotos): De Eilanden. Het Amsterdams Oostelijk Havengebied in stadsgezichten 1974-2002. Uitgeverij De Verbeelding, Amsterdam 2002. ISBN 90-74159-45-1

Weblinks

 Informationen für die Bewohner des Stadtteils Online KNSM-eiland (niederländisch)
 Fotos von KNSM-Eiland aus den Jahren 1989 und 2011 (niederländisch)

Einzelnachweise

Stadtteil von Amsterdam
Insel (Europa)
Künstliche Insel
Flussinsel
Gemeinde des New Urbanism
Amsterdam-Oost

KNSM-eiland


Kamran Rahimov (en azéri : Kamran Nəbi oğlu Rəhimov; né le 4 juillet 1928 à Garabaghlar de la République socialiste soviétique autonome de Nakhitchevan  et mort le 27 juillet 2007 à  Bakou) est un ancien ministre de l'éducation publique de la République socialiste soviétique d'Azerbaïdjan, premier secrétaire du Comité régional de Nakhitchevan du Parti communiste d'Azerbaïdjan, docteur en sciences historiques, professeur.

Biographie
En 1945, Kamran Rahimov est diplômé de l'institut avec mention et entre au département d'histoire de l'Université d'État d'Azerbaïdjan. Après avoir obtenu son diplôme, il travaille comme maître de conférences au nouveau département d'histoire de l'université. En 1954, Kamran Rahimov est admis à l'école doctorale de l'Institut d'histoire du parti et est envoyé au poste de chef du département du "Communiste azerbaïdjanais", revue théorique et politique du Comité central du Parti communiste de Azerbaïdjan. De 1959 à 1962, il est rédacteur en chef adjoint et de 1962 à 1975 rédacteur en chef.

Activité scientifique
Il poursuit ses activités scientifiques et pédagogiques dans le magazine. En 1958, il soutient sa thèse de doctorat, en 1966, il soutient sa thèse de doctorat au Grand Conseil scientifique de l'Université d'État d'Azerbaïdjan et en 1967 au plénum de la Commission suprême d'attestation de l'URSS.
Kamran Rahimov est l'auteur d'un certain nombre de monographies, de manuels, de nombreux articles scientifiques et théoriques et journalistiques.
Il publie à plusieurs reprises des articles sur des questions théoriques d'actualité dans les médias de Moscou, des anciennes républiques soviétiques et de plusieurs autres pays. Il est le seul scientifique de la République d'Azerbaïdjan à avoir publié à deux reprises un article théorique et scientifique dans la revue moscovite "Communist".

Travail administratif
Pendant le mandat de Kamran Rahimov en tant que premier secrétaire du Comité régional de Nakhitchevan du Parti communiste d'Azerbaïdjan (1975-1983), des installations industrielles, des lacs, des vergers et des vignobles, et des complexes d'élevage sont construits et mis en service. Il relance l'activité du Centre scientifique du Nakhitchevan de l'Académie des sciences d'Azerbaïdjan.
Au cours de ces années, un travail important est réalisé dans le domaine de la culture. Des palais de la culture sont construits et mis en service dans les colonies de Nakhchivan, Ordoubad, Shahbuz et de nombreux villages de la région. Des musées de traditions locales sont créés dans toutes les régions et les expositions sont concentrées dans ces musées pour empêcher le vol de monuments anciens de notre histoire par les Arméniens.

Poste du ministre
En 1983, le professeur Kamran Rahimov est nommé ministre de l'Éducation publique de la République d'Azerbaïdjan. En tant que ministre de l'instruction publique, il lance de nombreux projets.
Kamran Rahimov souleve la question de l'enseignement de l'histoire, de la langue, de la littérature et de la géographie azerbaïdjanaises dans les écoles arméniennes et géorgiennes. Se référant à la décision du Conseil des ministres de l'URSS n° 230 de 1962, il est chargé d'enseigner ces matières dans les écoles arméniennes et géorgiennes et commence à traduire ces manuels en arménien et géorgien. "L'histoire de l'Azerbaïdjan" pour les classes supérieures est traduite en arménien et envoyée aux écoles arméniennes.
Lors de sa visite en Belgique en 1986 en tant que chef de la délégation des éducateurs de l'URSS, Kamran Rahimov s'est intéressé à l'état de l'enseignement général et au processus de formation des enseignants. Ainsi, l'informatisation des établissements d'enseignement se reflète dans la réforme scolaire du pays. Kamran Rahimov accordé une attention particulière à la création de cours d'informatique dans toutes les écoles du district.

Références

Naissance en juillet 1928
Décès en juillet 2007
Ministre azerbaïdjanais soviétique

Kamran Rahimov