Marabuul african (Leptoptilos crumenifer), numit și marabutul african, barza marabu africană, este o pasăre africană sedentară, asemănătoare cu barza, din familia ciconiidelor (Ciconiidae). Se întâlnește în Africa tropicală. Are o talie mare, mai mare decât barza. Un mascul al marabuului african poate avea o înălțime de  și o greutate de până la . Ciocul este uriaș, crește continuu și poate atinge o lungime de . Coloritul spatelui, aripilor și cozii este negricios, cenușiu-închis, cu dungi albe pe aripi. Penajul pieptului și abdomenul sunt albe. La gât are un sac aerian de piele (sacul gular), care este în legătură cu nările. Cuibărește în colonii, instalându-și cuiburile în arbori. Mănâncă tot ce se poate mânca: hoituri, resturi de mâncare aruncate de oameni, resturi rămase de la animalele sfâșiate de răpitoare, pești, șopârle, șerpi, broaște, șobolani, șoareci, termite, lăcuste și păsări, inclusiv flamingi. În trecut a fost mult vânat pentru renumitele sale pene "marabu", căutate în industria îmbrăcămintei. În prezent formează exponate apreciate ale grădinilor zoologice.

Denumirea

Denumirea latină Leptoptilos a genului, provine din cuvintele grecești leptos () = delicat, grațios + ptilon () = pană, adică o pasăre "cu pene grațioase", datorită renumitelor sale pene "marabu" de sub coadă, delicate și frumoase, de culoare albă, căutate mult în comerțul ca articole de modă de odinioară. Denumirea latină  a speciei,  provine din cuvintele latine  = pungă de bani făcută din piele și purtată în jurul gâtului + -fera = purtat ( = a purta), deoarece are un sac subcutanat (sacul gular) care atârnă de gât în jos.

Denumirea română de "marabu" sau "marabut" a acestei păsări este împrumutată din cuvântul arab murabit (murābiṭ) = pustnic musulman venerat ca sfânt, deoarece se credea că este o pasăre sfântă.

Taxonomia

Marabuul african a fost descris sub denumirea științifică  de ornitologul francez René Lesson în 1831 în Senegal.

Marabuul african este înrudit îndeaproape cu marabuul asiatic (Leptoptilos dubius). Relațiile dintre marabuul african și marabuul asiatic au fost un subiect discutabil, datorită asemănării lor și ambele specii în trecut erau considerate conspecifice (din aceeași specie). Cu toate acestea, diferențele semnificative în comportamentul lor sunt suficiente pentru a le considera ca specii separate.

Anterior a fost folosită denumirea științifică , dar, deoarece  este un substantiv masculin, denumirea corectă a speciei este Leptoptilos crumenifer.

Este o specie monotipică (nedivizată în subspecii).

Arealul

Marabuul african cuibărește în Africa tropicală din Senegal spre est până în Eritreea, Etiopia și vestul Somaliei și spre sud până în Namibia și nordul și estul Africii de Sud (provinciile Northern Cape, Free State, KwaZulu-Natal).

Cuibărește și iernează în următoarele țări: Africa de Sud, Angola, Benin, Botswana, Burkina Faso, Burundi, Camerun, Republica Centrafricană, Ciad, Congo, Republica Democrată Congo, Côte d'Ivoire (Coasta de Fildeș), Djibouti, Eritreea, Eswatini (Swaziland), Etiopia, Gabon, Gambia, Ghana, Guineea, Guineea-Bissau, Kenya, Malawi, Mali, Mauritania, Mozambic, Namibia, Niger, Nigeria, Rwanda, Senegal, Sierra Leone, Somalia, Sudanul de Sud, Sudan, Tanzania, Togo, Uganda, Zambia, Zimbabwe.

Apariții accidentale au fost înregistrate în: Israel, Liberia, Spania. Pe  21 iulie 2017, marabuul african a fost fotografiat la Hurghada, aceasta fiind prima înregistrare a acestei păsări în Egipt.

Descrierea

Marabuul african este o barză masivă, cu o înălțime de aproximativ 120 cm atunci când stă cu corpul ridicat, dar mai mică în poziția obișnuită încovoiată, anvergura aripii este de până la . Are o lungime de  și o greutate de ; anvergura aripilor . Un mascul al marabuului african poate avea o înălțime de  și o greutate de până la . Coloritul este în general negru-ardeziu, cenușiu și alb, capul și gâtul aproape fără pene și ciocul masiv cuneiform (în formă de pană). Pe gât are 2 saci subcutanați aerieni, unul mai mare atârnă de gâtlej în jos (sacul gular), altul mai mic pe spate, la baza gâtului.

Ciocul la marabuul african este uriaș; la această specie, el crește continuu și poate atinge o lungime de . Acest cioc enorm se numără printre cele mai formidabile arme din lumea animală, deși se pare că nu este destul de eficient pentru secționarea hoiturilor, care reprezintă o parte importantă a hranei marabuului african. Oricum ar sta lucrurile, acest cioc este destul de îngrozitor pentru a face ca pasărea să fie respectată de celelalte păsări și mamifere necrofage.

Unii consideră că marabuul este una dintre cele mai urâte păsări din lume. El a fost menționat  ca "un lucru respingător chiar și în cele mai bune momente", "cea mai urâtă pasăre din lume", "complet lipsit de orice farmec", sau "un om bătrân murdar cu o boală de piele a capului". Cu toate acestea, biologii care cunosc marabuul gândesc altfel și rareori vorbesc despre el în astfel de termeni peiorativi; această pasăre are calități mai plăcute decât se crede, mai ales renumitele sale pene "marabu" (penele subcodale albe), căutate odinioară în industria îmbrăcămintei. Referindu-se la frumoasele tectrice subcodale albe, care cresc în sezonul de reproducere și folosite în trecut în croitoria de lux (haute couture), F.J. Jackson (1938) menționa: "Este aproape de neconceput că astfel de pene delicate și frumoase, care împodobesc un fan al modei sau unele haine luxoase ale unei femei, sunt produsul acestei păsări necrofage uriașe, cu o înfățișare îngrozitoare și respingătoare, cu capul pleșuv și scârbos și cu corpul plin de paraziți".

O caracteristică distinctivă este sacul gular subcutanat (punga gulară) atârnat de gâtlej care este acoperit de piele aproape goală de culoare roșiatic–trandafirie până la magenta (roșu–purpurie) deschisă. Când este umflat, sacul de aer gular atârnă în jos la  de la partea din față a gâtlejului.

Părțile superioare au o culoare întunecată, cenușiu–ardezie, părțile inferioare sunt albe. Remigele aripilor au un luciu verzui, în timp ce spatele și mantaua au un luciu albastru. Capul, gâtul și sacul gular sunt aproape goale, cu câteva pene răzlețe, asemănătoare cu părul, de culoare întunecată brun–roșcată, pe ceafă, gât și pe laturile capului. Pe spate, la baza gâtului, are un guler de pene albe, care înconjoară un sac aerian roșu–carmin închis sau roșu–portocaliu de  în diametru și  înălțime; acest sac variază foarte mult de la un individ la altul și este vizibil numai atunci când este umflat și expus prin desfacerea penelor. Irisul este brun–roșcat până la brun–cenușiu. Ciocul are o culoare cornie sau galben–verzuie, pătat cu negru, în special lângă bază. Fruntea, lorul () și pielea golașă a capului sunt în cea mai mare parte roșu–portocalii cu numeroase pete mici negre, acestea crescând cu vârsta, cele mai multe se află în jurul deschiderii urechii și la baza ciocului. Sacul gular și gâtul sunt rozacee sau roșu–purpurii, pătate cu negru în special pe sac. Picioarele și labele sunt aproape negre, dar de obicei acoperite abundent cu excremente albe. Are o bandă îngustă de piele netedă roșiatică la capătul superior al tibiei goale, chiar sub marginea inferioară a penajului, vizibilă numai atunci când pasărea se îndoaie sau își ridică aripa.

Vârsta și sexele

Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj. Atunci când păsările stau împreună, sexele se pot distinge de obicei după mărime. Masculii sunt mai mari decât femelele și au ciocul mai lung și mai mare. La peste 50 de adulți măsurați în Uganda, s-a constatat că dacă suma lungimii aripii și lungimii cozii depășite 100 cm, pasărea este de sex masculin.

La începutul sezonului de reproducere părțile superioare devin mai deschise, cenușiu–albăstrui, cu o bandă de dungi albe, asemănătoare unei scări, pe fața superioară a aripii, formată de marginile albe ale tectricelor supraalare mari. Tectricele subcodale luxuriante, alungite și pufoase ("puful marabu" din comerțul cu articole de modă de odinioară) sunt de culoare albă pură. Fața și fruntea devin roșu–negricioase, încrustate cu sânge uscat. Culorile pielii goale de pe cap, gât și sacul gular se intensifică, iar partea dorsală a gâtului devine albastru–deschis strălucitoare. Culoarea irisului, mai ales la unele femele, devine mai deschisă, cenușiu–brunie, pentru câteva zile, chiar înainte de depunerea ouălor. Culoarea deschisă cenușiu–albăstruie a spatelui se datorează unei "colorații ceroase" a cheratinei de pe suprafața penelor; aceasta se roade treptat, iar adulții revin la culoarea spatelui mai întunecată, cenușiu–ardezie, de obicei cu mult înainte ca puii să poată zbura.

Puii eclozați au pielea zbârcită, de culoare rozacee și sunt acoperiți cu pene răzlețe și puf cenușiu–deschis; puii eclozați recent au o greutate de aproximativ 70 g. Puii din cuib mai mari, de 8–35 de zile, sunt acoperiți cu un puf alb mai des, cu excepția pielii golașe de pe cap, partea anterioară a gâtului și față; ei se aseamănă cu puii marabuului asiatic (Leptoptilos dubius) și marabuului javanez (Leptoptilos javanicus). Penele de contur negricioase apar pe spate și pe aripi la 35–50 de zile. La 51–65 de zile, puii devin predominant negri pe partea dorsală și după 66 de zile au penajul complet dezvoltat  și se schimbă puțin în aspect după aceea.

Juvenilii sunt asemănători cu adulții. Însă ei au părțile superioare întunecate, negru–ardezii, cu un luciu moderat albăstriu amestecat cu bruniu; marginile tectricelor supraalare mari sunt brune și nu albe. Pe cap și gât au pene filamentoase mai dese brun–deschise sau negre, amestecate cu pene lânoase cenușiu–deschise. Părțile golașe moi sunt mai puțin viu colorate, iar sacul gular este mai puțin dezvoltat (sau mai rar umflat complet). Lungimea ciocului se mărește încet cu vârsta, și necesită 1–2 ani pentru a ajunge la lungime obișnuită.

Specii asemănătoare

Spre deosebire de alte specii ale familiei ciconiidelor (Ciconiidae), berzele marabu din genul Leptoptilos zboară cu gâtul retras parțial între umeri, asemenea stârcilor (Ardeidae), dar ciocul și picioarele sunt ușor înclinate sub orizontală. Kahl a stabilit că rata bătăilor aripilor este de 143/min.

Pe pământ sau de aproape, marabuul african nu poate fi confundat cu nici o altă pasăre din arealul său.

Când planează la înălțime, poate fi distins de vulturi și pelicanii comuni (Pelecanus onocrotalus) prin picioarele lungi trase înapoia corpului, și de abumarkub (Balaeniceps rex), rar întâlnit, prin ciocul mai subțire.

Vocea

Marabuul este în general o pasăre tăcută în afara locurilor de cocoțat sau de reproducere, cu excepția clămpănitului ciocului, asociat de obicei cu comportamentul amenințător. La cuib sau când stă cocoțat pe o creangă emite diferite strigăte și mormăituri țipătoare, șuierătoare, scâncitoare sau mugitoare.

Atât în comportamentul amenințător cât și în timpul paradei nupțiale clămpănește adesea din cioc zgomotos și surd ca din puț și emite diferite țipete stridente și urlete ascuțite nedeslușite sau un muget "muu" mormăit, de o tonalitate joasă, asemănător cu cel de vacă; aceste țipete sunt destul de asemănătoare cu cele scoase de marabuul asiatic (Leptoptilos dubius) din Asia. Majoritatea sunetelor emise de marabu sunt imposibil de silabisit în orice limbă cunoscută.

Puii scot strigăte de cerșire a hranei, care se schimbă odată cu vârsta.

Habitatul

Marabuul african este întâlnit în principal în regiuni deschise, mai ales în savana aridă fără sau cu puțini copaci, adesea în vecinătatea lacurilor mari sau a râurilor. Se pare că preferă zonele aride sau semi–aride, dar mai adesea cele din apropierea habitatelor acvatice la care pot ajunge în zbor. De asemenea, vizitează zonele umede naturale (pășuni, mlaștini, malurile râurilor și lacurilor), în special în timpul sezonului de cuibărit, preferând bălțile care seacă și în care se adună mult pește.

Este rareori întâlnit în deșerturi. Nu este întâlnit în regiunile cu păduri dese din Africa, cu excepția cazurilor în care pădurile sunt străbătute de râuri mari.

În estul și centrul Africii este o pasăre comună, uneori numeroasă, în jurul așezărilor omenești, a grămezilor de gunoi, abatoarelor și satelor pescărești, unde sunt disponibile resturi de mâncare. Însă cei din sudul Africii vizitează zonele mai puțin populate, precum delta Okavango din Botswana.

Adesea se alătură vulturilor și altor păsări și mamifere necrofage (mai ales în estul și sudul Africii), care se hrănesc cu rămășițele animalelor ucise, abandonate de prădătorii mari.

Comportamentul

Marabuul decolează cu greutate, dar zboară destul de bine cu bătăi ritmice și zgomotoase din aripi odată ce se află în aer. Când construiesc cuibul sau se confruntă cu alte marabuuri din colonie, aripile lor fac zgomote puternice "lătrătoare", mai ales în timpul aterizării și decolării păsării.

Grupurile de marabu planează cu aripile fixate în curenții termali ascendenți, uneori urcând la altitudini atât de mari încât sunt aproape invizibile de la sol. Un grup de marabu a fost observat, dintr-o aeronavă ușoară, planând la 3000–4000 m deasupra Ugandei, cu sacii gulari complet umflați. Colin Pennycuick (1972) a dat o descriere interesantă a zborului planat al marabuului, observat dintr-un motoplanor deasupra câmpiei Serengeti din Tanzania.

Adesea toate marabuurile dintr-o zonă se adună târziu după–amiază în locurile de cocoțare comune tradiționale, care pot fi folosite mai mulți ani atunci când nu sunt deranjate. În următoare dimineață, adesea rămân pe locul de cocoțat câteva ore după răsăritul soarelui, până când se formează curenții termali ascendenți de aer în care pot plana fără efort spre locurile de hrană îndepărtate. Într-un loc de cocoțare, în apropiere de Nairobi (Kenya), departe de coloniile cunoscute de reproducere, erau adunați până la 1000 de indivizi.

Marabuul stă mult timp pe tarsuri și adesea se încălzește la soare, așezat sau stând în picioare, cu aripile complet desfăcute.  Desfacerea aripilor la soare este un tip de comportament foarte molipsitor și multe păsări dintr-un cârd pot face așa ceva simultan.

Sacul gular (punga gulară) gonflabil este folosit în primul rând ca un semnal de dominanță în afișările din colonie. Însă, acesta și alți saci aerieni subcutanați pot servi și altor funcții fiziologice secundare, cum ar fi termoreglarea.

În Sudan, prigoria stacojie (Merops nubicus) urmărește insectele stând din când în când pe spatele marabuului, pe care îl  folosește ca un  "mijloc de transport viu".

Hrana

Marabuul african are preferințe alimentare deosebite, neîntâlnite la alte ciconiide. Marabuul este o specie polifagă care se hrănește cu diverse animale în mod oportun. Hrana include adesea hoituri, precum și resturi de pește și alte resturi de mâncare aruncate de oameni, pe care adesea le caută prin gunoaie și lângă abatoare. Consumă și diferite alte vertebrate și nevertebrate, inclusiv pești, termite, lăcuste, broaște, șopârle, șobolani, șoareci, șerpi și păsări. Marabuul african a prosperat în Africa datorită modului oportun de hrănire, spre deosebire de cele două specii de marabu din Asia.

Hrana marabuului constă din aproape tot ce este organic. După Brown și colab. (1982), el mâncă aproape orice hrană de origine animală, de la termite până la un elefant mort. Peste 200 de marabuuri s-au adunat la cadavrul unui elefant în Parcul Național Kruger din Africa de Sud.

Marabuul se hrănește predominant cu hoituri, dobândindu-și o mare parte din hrană din animale moarte și din deșeurile umane. Cadavrele sunt o componentă esențială a hranei marabuului, în special în afara sezonului de cuibărit. Marabuul concurează aproape pe picior de egalitate cu hienele, câinii sălbatici, șacalii și mai multe specii de vulturi la cadavrele erbivorelor mari din câmpiile africane. În ciuda ciocului său uriaș, marabuul poate domina rar la un cadavru. Comportamentul alimentar al marabuului în astfel de situații este în mod surprinzător destul de timid. Unii indivizi se pot alătură vulturilor care se hrănesc cu cadavre de mamifere mari ucise de prădători. Ei fură obișnuit resturile de mâncare de la vulturi sau înșfacă bucățile abandonate de aceștia. Ciocul marabuului nu este foarte eficient pentru tăierea cărnii, iar dezmembrarea cărnii este realizată în mod normal destul de simplu prin tragere. Când se hrănește cu hoituri împreună cu vulturii, marabuul este de obicei o pasăre destul de fricoasă. El stă în preajma grupului de vulturi mult mai numeroși și din când în când se strecoară printre ei cu mișcări dansatoare și fură bucățele de carne de la aceste păsări necrofage mai mici, dar mai agresive. În astfel de situații, marabuul joacă mai mult rolul de "pirat", deoarece are ciocul neadecvat pentru dezmembrarea cadavrelor, permițând vulturilor cu ciocul lor mai puternic în formă de cârlig să smulgă bucăți de carne dintr-un cadavru pe care apoi încearcă să le fure. În schimb acvilă de savană (Aquila rapax) fură de multe ori hrana de la marabu.

Hoiturile animalelor sălbatice, cum ar fi rămășițele animalelor ucise de lei, au fost înlocuită în mare parte în mai multe locuri de către rămășițele alimentare din gunoaie, resturile de pește din satele pescărești și resturile de la abatoare pe care le găsește în jurul așezărilor omenești. Și astăzi în multe zone urbane, produsele vegetale constituie o mare parte din hrana marabuului. În locurile de colectare a gunoaielor și în satele pescărești, marabuul își pierde orice frică de oameni și poate fi văzut la un metru de muncitorii care lucrează acolo, așteptând cu răbdare să i se arunce resturi de mâncare. Marabuul african este adesea întâlnit în preajma pescarilor, în speranța că va culege resturile de pește; el adesea vizitează și locurile pentru gunoaie, mai ales când sunt aruncate aici măruntaie.

Mai ales în timpul sezonului de cuibărit, dar uneori și în afara acestuia, marabuul se hrănește cu pradă vie. În acest sezon consumă diferite vertebrate și nevertebrate vii, inclusiv pești, termite, lăcuste, omizi de buhe (Noctuidae), crustacee, broaște, șopârle, șobolani, șoareci, șerpi și păsări.  Vertebratele întregi (în principal peștii, broaștele și rozătoarele) sunt preferate de adulți în sezonul de cuibărit când puii lor din cuib cresc mai rapid, probabil datorită necesităților crescute de calciu ale puilor. Puii crescuți artificial nu supraviețuiesc dacă nu sunt hrăniți cu vertebrate întregi.

Atunci când termitele se roiesc, marabuul stă adesea lângă mușuroaiele lor și consumă cantități mari ale acestor insecte durdulii când ele ies pentru a se împerechea în zbor. Marabuurile apar pe neașteptate în număr mare când năpădesc lăcustele sau omizile buhelor (Noctuidae) și în timpul incendiilor vegetații, unde consumă insectele și vertebratele mici speriate sau rănite de flăcări. Aici se hrănesc adesea împreună cu berzele albe migratoare (Ciconia ciconia) și berzele lui Abdim (Ciconia abdimii). La un marabu prins în timp ce se hrănea cu un roi de lăcuste de deșert (Schistocerca gregaria) au fost găsite 993 lăcuste în tractul său digestiv. Se alătură câteodată turmelor de mamifere mari erbivore, prinzând insectele pe care mamiferele le stârnesc prin mișcările lor.

Prada acvatică, printre care și peștii, o prinde adesea pe pipăite, care este o tehnică de tactolocalizație (adică prin simțul tactil) caracteristică tantalului american (Mycteria americana). Marabuul își scufundă vertical ciocul parțial deschis în apa puțin adâncă și îl mișcă încet, pe măsură ce pasărea merge înainte prin apă. Atunci când prada vine în contact cu ciocul, acesta se închide rapid și prada este înghițită imediat cu o mișcare înapoi a capului. Cu alte ocazii, când vizibilitatea este bună, o astfel de pradă este localizată vizual și înhățată cu vârful ciocului,  la fel ca stârcii (Ardeidae), uneori marabuul se plimbă prin ape puțin adânci, scufundându-și în mod repetat ciocul în apă, așa cum face și jabiruul (Ephippiorhynchus). Marabuul african preferă să pescuiască în bălțile care se usucă unde peștii sunt abundenți, iar reproducerea este de obicei sincronizată cu această perioadă, când această hrană foarte nutritivă este disponibilă pentru puii care cresc rapid.

Marabuul mănâncă cu plăcere ouăle și puii crocodililor, mai ales când aceștia ies din găoacile lor.

Uneori și păsările cad pradă marabuului. Realizatorii de filme despre viața sălbatică Simon Trevor și Des Bartlett au fotografiat marabuul când acesta prindea și mânca puii țesătorului cu cioc roșu (Quelea quelea) în Parcul Național Tsavo din Kenya și porumbei adulți în Parcul Național Etosha din Namibia. Mai mulți autori au observat că prinde și păsări mai mari, cum ar fi flamingii adulți și puii lor în estul Africii, puii cormoranilor în Africa de Sud și puii pelicanului comun (Pelecanus onocrotalus) în Nigeria. Acolo unde flamingii s-au stabilit în colonii mari, marabuul african adesea mănâncă ouăle și puii lor și chiar flamingii adulți. Când întregul cârd de flamingi este zburătăcit, marabuul african de obicei alege o pasăre pe care o lovește pe la spate, o trage în jos în apă și o îneacă. Aceasta este apoi sfâșiată și mâncată de unul sau mai mulți marabuuri în trei sau patru minute. Colonii întregi de flamingi compuse din 4500 de perechi au părăsit locurile de cuibărit din cauza prezenței și conflictului cu câteva marabuuri.

Având ciocul masiv și gâtlejul elastic, marabuul poate să înghită bucăți de carne întregi cu o greutate de până la 600 g. sau chiar până la 1 kg. F.J. Jackson (1938) a observat un marabu care se străduia să înghită o trahee întreagă a unui bivol african (Syncerus caffer) ajunsă doar la jumătatea drumului său din gât. Un muncitor de la un abator din Kitale (Kenya), a văzut că un marabu a furat și a înghițit un cuțit de măcelărie însângerat care a fost lăsat deoparte pentru câteva clipe; câteva zile mai târziu cuțitul curat, fără nici o pată de sânge și fără rămășițe de carne, a fost găsit în apropiere în iarbă, unde a fost regurgitat ca indigestibil de marabu, iar acesta se plimba nevătămat în jur ca de obicei. Se estimează că un marabu adult, cu o greutate de 5–8 kg, necesită aproximativ 0,7–1,0 kg de alimente pe zi pentru a supraviețui.

Marabuurile se hrănesc adesea împreună, adunându-se în grupuri. În aceste grupuri de marabu, indivizii dominanți umblă de obicei cu pas maiestuos și punga gulară (sacul gular) complet umflată, iar păsările subordonate se dau la o parte.

Reproducerea

Marabuul african cuibărește în colonii, care adesea ocupă o suprafață destul de mare, coloniile sunt formate de la câteva perechi până la câteva sute de perechi, cel mai frecvent 20–60 de perechi. Aceștia cuibăresc adesea alături de pelicanii cu spate roz (Pelecanus rufescens) sau mai rar cu alte păsări de apă. Locurile de cuibărit sunt adesea folosite tradițional mai mulți ani, cu excepția perturbării lor.

Cerințele obișnuite pentru un loc de cuibărit adecvat sunt locurile îndepărtate de perturbații, plus o proximitate acceptabilă (<50–60 km) a surselor de hrană bună (în mod ideal, atât hoituri, cât și animale vertebrate vii) pentru pui. Cele mai mari colonii din estul Africii se află în apropierea mlaștinilor întinse.

Cuiburile sunt amplasate de obicei la o înălțime de 3–40 m în copaci; uneori își fac cuiburile pe marginile stâncilor, ca în nord–estul Ugandei, sudul Sudanului și sudul Tanzaniei. Cuiburile din copaci sunt adesea amplasate în euforbie (Euphorbia dawei), iroko (Chlorophora excelsa), baobab (Adansonia digitata) sau acacia. Acești copaci se află uneori în mijlocul satelor, în special în vestul Africii sau în orașe mari, de exemplu în Kampala, capitala Ugandei.

Platforma cuibului este o structură grosolană făcută din bețișoare grosiere, căptușită în interior cu rămurele și frunze verzi. Fundamentele cuiburilor din anii precedenți sunt adesea folosite din nou, dar de obicei necesită o renovare considerabilă, datorită stricăciunilor cauzate de intemperii și furtul bețelor de către vecini. O platformă finisată are un diametru de aproximativ 1 m și o grosime de 20–30 cm. Din când în când sunt adăugate bețișoare la structura cuibului pe tot parcursul sezonului de cuibărit, până când puii părăsesc cuibul.

Deoarece puii din cuib cresc foarte lent, sezonul de cuibărit durează mult, aproximativ 165 de zile de la depunerea ouălor până când puii părăsesc cuibul.  În nordul și sudul tropicilor, reproducerea începe de obicei în sezonul uscat și puii părăsesc cuibul în timpul următorului sezon umed. În zona ecuatorială, unde există două cicluri umede / uscate pe an, sezonalitatea este mai puțin clar conturată, și reproducerea nu poate fi finalizată în sezonul uscat scurt, iar puii părăsesc cuibul în următorul sezon uscat.

Formarea perechilor și paradă nupțială a marabuului african au fost descrise în detaliu de Kahl (1966). Masculii se stabilesc în locurile de cuibărit și așteaptă să fie abordați de femelele care îi curtează. Sacii lor gulari mari sunt de obicei complet umflați în acest timp, denotând un nivel ridicat de ostilitate și dominanță la masculi. Toți intrușii sunt tratați cu ostilitate la început; unii masculi de obicei îi contraatacă, în timp ce femelele reacționează pasiv și cu o ținută de supunere, cum ar fi postura de balanțare (postură de plecăciune). În postură de balanțare femela are aripile deschise complet, într-un plan aproximativ de 45° față de orizontală; axa corpului este aproape orizontală, coada ușor ridicată, tectricele subcodale sunt răsfirate în evantai, penele de pe partea superioară a spatelui sunt ridicate; capul este aplecat  cu ciocul îndreptat în jos; sacul dorsal de pe gât și pielea roșie de pe partea superioară a tibiei sunt uneori expuse. În cele din urmă o femelă persistentă este acceptată de mascul.

După împerechere femela își umflă și ea sacul gular, iar ambii parteneri îl țin complet umflat mult timp, cel puțin până la depunerea ouălor. Acesta se pare că este un semnal al "sentimentului de dominanță" la locul cuibului, care avertizează berzele marabu din vecinătate. Atunci când perechea s-a stabilit în locul pentru cuib, masculul lasă periodic femela singură pe cuib, timp în care acesta colectează bețișoare pentru cuib. Când partenerul se întoarce la cuib el se salută reciproc cu celălalt membru al cuplului printr-o mișcare a capului în sus și în jos. Urmează copulații frecvente, intercalate cu activități de construire a cuibului și parade nupțiale efectuate de ambii parteneri.

În fazele incipiente ale construcției cuibului, masculul colectează majoritatea materialului de construcție și îl aduce femelei din cuib, care clădește cea mai mare parte a cuibului. Mai târziu, în timpul sezonul de cuibărit, majoritatea bețelor sunt aduse de femelă. Bețișoarele sunt aduse în continuare în cuib de ambii părinți până când puii părăsesc cuibul.

Numărul ouălor depuse este de 1–4, rareori 5, de obicei 2–3. În 108 ponte depuse au fost  găsite în medie câte 2,4 ouă în fiecare. Ouăle sunt depuse la intervale de 1–3 zile. Coaja ouălor este alb–cretacee când sunt proaspăt depuse, dar în curând devin pătate. Dimensiunea ouălor este de 84,5 x 62 mm, ele au o greutate de 138–145 g.

Ambele sexe participă la incubația ouălor, hrănirea și păzirea puilor. Clocitul începe când este depus primul ou sau imediat după aceasta. Ambele sexe clocesc aproximativ 84% din perioada luminoasă a zilei: masculul 48%, femela 36% din acest timp. Noaptea masculul clocește mai mult decât femela. Durata incubației este de 29–31 zile (în medie 30,3 zile). Puii eclozează de obicei la intervale de 2–3 zile; extremele observate sunt de 1–7 zile.

Puii sunt acoperiți și încălziți pe rând de părinți o mare parte din timp în primele 10 zile. Ulterior, ei sunt acoperiți mai puțin, cu excepția perioadelor ploioase sau reci. Puii din cuib sunt umbriți de un părinte care stă în picioare, cu aripile desfăcute sau nedesfăcute, atunci când soarele arde și este prea cald. Puii nu sunt aproape niciodată lăsați singuri în cuib până la vârsta de 25–30 de zile. Chiar și după aceasta un părinte este prezent cea mai mare parte din timp la cuib sau în apropierea lui. Puii mai mari din cuib  sunt uneori lăsați singuri în timp ce ambii părinți caută hrana. Ei sunt de obicei capabili să apere cuibul de alți marabu intruși care uneori încearcă să intre în el.

Puii cer insistent hrană îngenunchind (lăsându-se pe tarsuri), cu aripile parțial desfăcute, coada ridicată și mișcări a capului în sus și în jos într-o postura de cerșit. Strigătul de cerșire a hranei al puilor recent eclozați este un piuit strident. Acest strigăt devine treptat mai grav, pe măsură ce puii cresc, transformându-se într-un sunet neplăcut nazal răgușit.

Ambii părinți hrănesc puii regurgitând hrana pe fundul cuibului. În 386 de înregistrări s-a constatat că masculul hrănește puii mai des (55%) decât femela (45%). Puii sunt hrăniți mai intens între orele 10 și 15, acest interval coincide cu temperatura zilnică mai prielnică care permite părinților să zboare spre locurile îndepărtate de procurare a hranei.

Consumul de hrană a puilor captivi se mărește de la <100 g/zi în primele 1–10 zile de la eclozare până la 500–600 g/zi la o vârsta a lor mai mare de 60 zile. Puii din cuib sunt hrăniți în mare parte cu vertebrate întregi, inclusiv pești, probabil datorită necesităților lor ridicate în calciu în timpul creșterii rapide. În 421 înregistrări a hranei aduse puilor într-o colonie de marabu din Kitale (Kenya), 29% a constat din vertebrate întregi.

Puilor mai mari li se dă și apă, care este regurgitată de către părinți în gura lor. Această aprovizionare cu apă, pe lângă conținutul umed al hranei, ajută puii să-și regleze temperatura corpului printr-o respirație accelerată (gâfâit) și excreția urinei pe picioare, fără a se deshidrata.   Udarea picioarelor este similară cu obiceiul termoregulator al adulților de a excreta urina diluată pe pielea goală a picioarelor pentru răcirea lor prin evaporare. Fără o aprovizionare suplimentară cu apă asigurat de către părinți, acest comportament de udare poate duce la deshidratarea puilor.

Puii pot sta în picioare și fâlfâi din aripi la vârsta de 17 zile, planează deasupra cuibului la 65 de zile, și efectuează zboruri scurte în limitele cuibului din copac la 95 de zile. Primul zbor dintr-un copac a fost înregistrat la vârsta de 98 de zile, dar obișnuit puii zboară pentru prima dată la vârsta de 110–115 de zile. Creșterea puilor este foarte lentă și ei rămân dependenți de părinți până la vârsta de 130 de zile sau mai mult. Această creștere prelungită este probabil o adaptare pentru a reduce necesarul de hrană zilnică a puilor la un nivel acceptabil la care părinții pot face față.

Marabuul probabil atinge maturitatea sexuală la vârsta de 6 sau 7 ani.   Unii marabu adulți nu se reproduc în fiecare an și printre cei care se reproduc, succesul reproductiv este destul de scăzut. În funcție de condiții, 52–95% din ouă eclozează. În cuiburile în care 3 ouă eclozează, ultimul pui eclozat foarte rar supraviețuiește, deși ocazional o face. Doar din 36% din ouă depuse în colonia de marabu de la Kitale (Kenya) au crescut pui capabili să zboare.  Aproximativ 0,9 pui pe cuib au devenit zburători și au părăsit cuibul în coloniile de marabu din Uganda. În perioada 1984–1989, populația de marabu s-a mărit în orașul Kampala (Uganda), iar succesul reproductiv a crescut la 1,18–1,75 pui/cuib.

Pomeroy (1978) a constatat că succesul reproductiv a fost mai mare în coloniile de dimensiuni medii, formate din 40–60 de cuiburi.  Motivele acestui fenomen nu sunt cunoscute. Este posibil ca coloniile de dimensiuni medii să aibă o proporție mai mare de adulți experimentați și, prin urmare, au o rată de succes mai mare. Potrivit calculelor lui Pomeroy (1978), numai dintr-un ou din trei ies pui capabili să zboare, mai puțin de un sfert dintre aceștia supraviețuiesc și se alătură populației cuibăritoare. Prin urmare, orice adult în plus în populația cuibăritoare necesita 12 ouă depuse.

Structura de vârstă a populației din Uganda (bazată pe penajul al 4566 de păsări) este puternic dominată de adulți: 13% juvenili, 15% subadulți de 3–4 ani și 71% adulți cu vârste mai mari de 4 ani. Rata anuală estimată a mortalității adulților este de 8%.

Cele mai  în vârstă păsări probabil au peste 25 de ani; indivizii în captivitate au ajuns la peste 41 de ani.

Deplasările sezoniere

Majoritatea populațiilor marabuului african sunt sedentare în Africa tropicală, mai ales în regiunile urbanizate, dar unele populații hoinăresc.

Marabuul efectuează migrații scurte, intratropicale în funcție de precipitații. Hoinărește neregulat spre zonele cu hrană abundentă temporar. Populațiile mai nordice și mai sudice se deplasează în general către ecuator după reproducere. Unele populații, probabil necuibăritoare, se deplasează spre sud, în savana umedă în timpul sezonului uscat din vestul Africii. Adesea părăsește locurile de cuibărit în sezonul ploios, dar se întoarce în sezonul uscat următor.  În Uganda, populațiile migratoare se pare că se deplasează în principal în direcția nord-sud.   Specia hoinărește rar la sud de arealul de reproducere.

Juvenilii inelați cu inele colorate din cea mai sudică colonie din Swaziland a acestei specii, au fost văzuți în primul an de viață a lor la o distanță de până la 1500 km, câțiva ajungând în Namibia, Botswana și sud–vestul Africii de Sud.

Apariții accidentale au fost înregistrate în timpul vagabondajului în Israel, Maroc și Spania. Există cel puțin cinci înregistrări în Maroc, dintre care două cu cel puțin patru indivizi. Există observații recente a acestei specii în libertate în Spania, Portugalia și Franța: toate înregistrările din Franța și unele din Iberia au fost atribuite evadărilor din grădinile zoologice, dar există dovezi clare că cel puțin unii indivizi sălbatici au ajuns în Iberia și specia este admisă în categoria A în Spania.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC – Least Concern după criteriile IUCN.

Este frecventă, comună sau abundentă (numeroasă) în cea mai mare parte a arealului său și este considerată în ansamblu în creștere, datorită capacității sale de a exploata cantitățile din ce în ce mai mari de gunoi aruncate de oameni. De exemplu, populația de marabu din orașul Kampala (capitala Ugandei) a crescut de la 100 de perechi la începutul anilor 1970 până la aproape 1000 de perechi la mijlocul anilor 2000.

Populația globală în 2006 a fost estimată a fi între 200.000 și 500.000 de păsări. Estimările populațiilor de marabu la mijlocul anilor 1980 au fost: Uganda cu circa 5000 de păsări, din care 2000 în Parcul Național Rwenzori; Kenya 1000–2000, din care 797 de păsări numărate la lacul Nakuru în ianuarie 1991. Cel mai mare număr găsit în vestul Africii înainte de anul 1992 a fost de 600 de păsări în bazinul Ciadului; 280 de păsări în bazinul Nigerului și 402 de păsări numărate în Camerun în ianuarie 1991. Cea mai sudică colonie, din Swaziland, a fost distrusă în anii 1960 pentru a face loc unei plantații de trestie de zahăr, dar specia a reapărut în țară, stabilindu-se într-o nouă colonie de 30–40 de perechi în Parcul Național Hlane.

Puțini cuibăresc în Zimbabwe sau în Africa de Sud, dar din când în când se întâlnesc în număr mare în unele locuri de aici: de exemplu câteva sute au fost atrase de măruntaiele dintr-o fermă de crocodili din Zimbabwe în martie 2000, peste 2000 erau în Shinwedzi din Parcul Național Kruger din Africa de Sud, în aprilie 1999 și peste 1000 au fost văzuți de-a lungul drumului trans–Kalaharian lângă Lobatse (Botswana) în martie 2000.

Aspectul său urât și obiceiurile sale l-au făcut probabil mai puțin atractiv pentru vânători. Totuși această specie este vânată și comercializată pe piețele de preparate medicinale tradiționale din Nigeria. În plus, este uneori protejat atât de superstițiile locale, cât și de conștientizare rolului săi util în înlăturarea hoiturilor și a gunoaielor, contribuind astfel la combaterea bolilor; în anii 1990 un plan de a otrăvi păsările din Kampala (Uganda) a fost anulat în urma obiecțiilor din partea localnicilor. În trecut marabuul african a fost mult vânat pentru renumitele sale pene "marabu", căutate în industria îmbrăcămintei.

Marabu este uneori ținut ca animal de companie în satele africane și cu timpul devine destul de îmblânzit. Totuși, ciocul său masiv este o armă de temut și s-a raportat că a ucis un copil care încerca să-l prindă.

A fost inclus în lista III a CITES în Ghana. Un număr mare este ținut în captivitate în grădinile zoologice, dar păsările captive s-au reprodus doar rareori.

Referințe

Legături externe

 Marabou Leptoptilos crumenifer. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Marabou Stork Leptoptilos crumenifer. eBird
 Marabou Stork (Leptoptilos crumenifer). BirdGuides
 Marabout d'Afrique Leptoptilos crumenifer - Marabou Stork. Oiseaux.net
 Marabout d'Afrique Leptoptilos crumenifer - Marabou Stork. Photos, Oiseaux.net.

Leptoptilos
Păsări din Africa subsahariană
Păsări din Africa de Est
Păsări descrise în 1831
Taxoni clasificați de René Lesson

Marabu african


Psikrometri, nemli havanın termodinamik özellikleri ile, bu özellikleri kullanarak nemli havadaki işlemler ve şartlar ile ilgilenen, termodinamiğin bir dalıdır.

Psikrometri


ملخص الأحداث
يعمل رب الأسرة في قصر أحد أمراء الأسرة المالكة . يربط الحب بين ابنه علي وإنجي ابنة الباشا منذ الصغر، يصبح علي ضابطًا . يكتشف علاء شقيق إنجي العلاقة بين أخته وعلي، فيقرر والده طرد أبيه من عمله، تتظاهر إنجي بقبول خطبة أحد الأمراء لها لتحمي حبيبها، يعتقد علي أن إنجي تغدر به، وتمضي الأعوام، وفي يوم حريق القاهرة تحاصر النار الراقصة كريمة التي على علاقة بعلي وتحبه فتصاب بحروق تؤدي لوفاتها ولكن قبل أن تموت تسلم علي رسالة إنجي التي أخفتها عنه وفيها تؤكد له حبها . بعد ثورة 52، يرأس علي لجنة مصادرة أملاك الأمير، تلقاه إنجي التي تظن أنه جاء شامتًا ولكنها تكتشف صدق عاطفته.

الممثلين

أشترك في التمثيل: أحمد بهلول- عادل الشناوي - محمد عتريس - ممدوح كاسب

الأطفال:هيام محمد سعيد:بهية - شادي عبد الوهاب:علاء الشاب- أحمد حسنين: علي الشاب - أحمد بهلوان: على الطفل - أحمد عبد الوهاب: حسين الطفل- عمرو عبد الخالق:حسين الشاب - أيمن صبحي:علاء الطفل - مايا:أنجي الطفلة - مروة وحيد:إنجي الشابة

بالإضافة الي:أحمد حافظ - حسن يوسف - عادل عطية - عبد الرحمن حامد - سيد حاتم - أحمد كمالي - أحمد عمار - سيد مهدي - أحمد الطاهر - محمود جلفون - حسن صلاح الدين - محمد لطفي - أحمد فوزي - محمد المصري - أبو السعود عطية - عبد العزيز عيسى - فؤاد بشارة - سيد مصطفى

مصادر
 مسلسل رد قلبي
 صفحة العمل علي موقع قاعدة بيانات السينما العربية

مسلسلات أحمد السقا
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 1998
مسلسلات تلفزيونية مبنية على روايات مصرية
مسلسلات حسن حسني
مسلسلات رجاء الجداوي
مسلسلات رياض الخولي
مسلسلات لطفي لبيب
مسلسلات هدى سلطان
أعمال عن ثورة 23 يوليو
مسلسلات رامز جلال
مسلسلات تاريخية تلفزيونية مصرية

رد قلبي (مسلسل)


වොන් ෆිලිප්ස් (උපත 1954) යනු  විකලාංග අනුබද්ධ පිළිබඳ ඇමරිකානු නිමැවුම්කරුවෙනි. ඔහු විසින් නිමැවුනු ෆ්ලෙක්ස්-ෆුට් මාදිලියේ කෘත්‍රිම පාද සහ ගාත්‍රා මෙන්ම, අංගඡේදිතයන් වෙනුවෙන් ඔහුගේ පුණ්‍යමය කටයුතු සඳහා ඔහු ජනප්‍රියය. වයස අවුරුදු 21 ක් වත්ම, දණහිසෙන් පහළ එක් පාදයක් අහිමිවූ අංගඡේදිතයෙක් වූ ෆිලිප්ස්, එකල පැවැති කෘත්‍රිම ගාත්‍රා වල අඩුපාඩුකම් නිසා පෙලඹීමට ලක්වූ,    නෝර්ත්වෙස්ටර්න් විශ්වවිද්‍යාල වෛද්‍ය ශාස්ත්‍රාලයෙහි විකාලාංග අනුබද්ධ-පෙළගැස්වුම් කේන්ද්‍රයෙහි අධ්‍යයනය ඇරමීය. උපාධිය ලැබුමෙන් පසුව, ෆ්ලෙක්ස්-ෆුට් ඉන්කෝපරේටඩ් නම් ස්වීය සමාගම 1984දී ඇරඹීමට පෙර,  යූටා විශ්වවිද්‍යාලයෙහි ජෛව-වෛද්‍ය නිර්මාණ ඉංජිනේරුවෙකු ලෙසින් ඔහු සේවය කලේය.

අත්‍යන්තයෙහිදී, කාබන් ග්‍රැෆයිට් වලින් නිමැවුනු හා භාවිතයෙහි යෙදිය හැකි කෘත්‍රිම පාදයක් නිමැවීමට ෆිලිප්ස් සමත් විය. පෙරදී වූ සියළු විකාලාංග අනුබද්ධිතයන්ගෙන් වෙනස් වූ එය, පළඳින්නාගේ පියවර තැබීම තුලින් උකහා ගත් චාලක ශක්තිය, දුන්නක විලසින්,  විභව ශක්තිය ලෙසින් ගබඩා තොට, පළඳින්නාට දිවීමට හා පැනීමට ඉඩ සැලසීය. ඔහු විසින් නිර්මාණය කෙරුණු විකලාංග අනුබද්ධ පාදයක් වන ෆ්ලෙක්ස්-ෆුට් චීටා නමැත්ත, ද්විත්ව-අංගඡේදිත සහ පැරාඔලිම්පික් රන්-පදක්කම්ලාභී ඔස්කා පිස්ටෝරියස් විසින් භාවිතා කෙරෙන අතර, පැරාඔලිම්පික් ක්‍රීඩකයන්ගෙන් සියයට 90 පමණ දෙනා මෙන්ම ලොව පුරා දහස් ගණනක් ජනයා,  මුල් ෆ්ලෙක්ස් -ෆුට් සැලසුමෙහි ප්‍රභේදනයක් භාවිතා කරති. වසර 2000දී ෆිලිප්ස් විසින් ඔසර් සමාගම වෙත ෆ්ලෙක්ස්-ෆුට් විකුණු අතර, එය විසින් කෘත්‍රිම පාදය නිෂ්පාදනය කිරීම සිදු කරගෙන යයි. මෙයත් බලන්න ඔසර්#විකලාංග අනුබද්ධය.

ලෝකය වඩා සිටින අංගඡේදිතයන් සඳහා මිල අධික නොවන සහ ශක්තිමත්  විකලාංග අනුබද්ධ සැපයීම සඳහා වන ලාභ-සඳහා-නොපවත්වන සංවිධානයක් වන සෙකන්ඩ් වින්ඩ් සංවිධානය 1999දී ඔහු විසින් සංස්ථාපනය කෙරුණු අතර,  සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවල් වල, බිම් බෝම්බ වලට ගොදුරුවූවන් සඳහා විකලාංග අනුබද්ධ පාදයක් තැනීම සඳහා කටයුතු සලසමින් සිටියි.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
 ossur.com හී වොන් ෆිල්ප්ස් පිටුව

1954 උපත්
ජීවත්වන්නෝ
ඇමරිකානු නිපැයුම්කරුවෝ
නෝර්ත්වෙස්ටර්න් විශ්වවිද්‍යාලයීය උපාධිධරයෝ
යූටා විශ්වවිද්‍යාලයීය ආචාර්ය මණ්ඩලය
ක්‍රීඩා නිපැයුම්කරුවෝ සහ නවෝත්පාදකයෝ
ඇමරිකානු අංගඡේදිතයෝ
විකලාංග අනුපද්ධය

වොන් ෆිලිප්ස් (නිමැවුම්කරු)


Humulopsis, monotipski bniljni rod, dio porodice konopljovki. Jedina je vrsta Humulopsis scandens.

Sinonimi
 Antidesma scandens Lour.
 Humulus japonicus Sieb. & Zucc.
 Humulus japonicus var. minor Nakai
 Humulus lupulus Thunb.
 Humulus scandens (Lour.) Merr.
 Humulus scandens var. variegatus (Siebold & Zucc.) Moldenke
 Lupulus scandens (Lour.) St. Lager.

Izvori

Konopljovke
Flora Vijetnama

Humulopsis


داميان جيروم جين ريتشارد بليسيس (5 مارس 1988 في نيوفيلي أو بوي)  لاعب كرة قدم فرنسي ذو أصول ريونيونية يلعب في مركز الوسط المدافع.

المسيرة الرياضية مع الأندية
بدأ بليسيس مسيرته الرياضية في نادي ليون .

ليفربول
في 31 أغسطس 2007 وقع على عقد انتقاله إلى نادي ليفربول وتم تحويله مباشرة إلى الفريق الرديف . شارك بليسيس في أول مباراة رسمية في مواجهة نادي آرسنال والتي انتهت بالتعادل 1-1 في 5 أبريل 2008 . في بداية موسم 2008-2009 تم تسليمه القميص رقم 28 . شارك في أول مباراة في ذلك الموسم في مواجهة نادي ستاندارد لييج البلجيكي ضمن بطولة دوري أبطال أوروبا بينما شارك في أول مباراة في بطولة الدوري في مواجهة نادي سوندرلاند حيث حل مكان شابي ألونسو . في 23 سبتمبر 2008 شارك نادي ليفربول في مواجهة نادي كرو ألكسندرا ضمن بطولة كأس رابطة الأندية الإنجليزية المحترفة . سجل هدفه الأول في مرمى نادي توتنهام هوتسبر في 12 نوفمبر 2008 ضمن نفس البطولة .

المسيرة الرياضية مع المنتخبات
انضم بليسيس إلى صفوف منتخب فرنسا الذي شارك في بطولة كأس الأمم الأوروبية للناشئين تحت 19 سنة التي أقيمت في النمسا 2007 حيث ساهم في تأهله إلى الدور النصف النهائي .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في سويسرا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في السويد
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في البرتغال
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم رجالية من لا ريونيون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو أرليه أفينيون
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري البرتغالي الممتاز
لاعبو الدوري السويدي لكرة القدم الدرجة الأولى
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري اليوناني
لاعبو باناثينايكوس
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو دوري السوبر السويسري
لاعبو شاتورو
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في البرتغال
لاعبو كرة قدم مغتربون في السويد
لاعبو كرة قدم مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في سويسرا
لاعبو كرة قدم من لا ريونيون
لاعبو ليفربول
لاعبو ماريتيمو
لاعبو منتخب فرنسا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي أوريبرو
لاعبو نادي دونكاستر روفرز
لاعبو نادي لوزان
مواليد 1988
رياضيون رجال من لا ريونيون

داميان بليسيس


An Bulbostylis bathiei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henri Chermezon. An Bulbostylis bathiei in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis bathiei


Serbin este o comunitate neîncorporată în sud-vestul comitatului Lee, Texas, Statele Unite. Situat la aproximativ  est de Austin, a fost inițial fondată ca Low Pin Oak Settlement de către imigranți sorabi (Wendish) în Texas la mijlocul anilor 1850. Numele comunității a fost schimbat în Serbin, adică "pământul Sorab" în limba sorabă, înainte de 1860. (Sorbii nu ar trebui să fie confundați cu sârbii, deși numele celor două grupuri etnice slave au probabil o origine comună.)

Cea mai mare migrație unică a imigranților sorabi în Statele Unite s-a stabilit în Texas, folosind Serbin ca pe o "colonie mamă". La 20 septembrie 1854, aproximativ 550 de luterani sorabi din congregațiile din Prusia și Saxonia au plecat în Texas sub conducerea și îngrijirea pastorală a lui John Kilian. La sosirea în Texas, au devenit cei mai vechi membri ai Sinodului Missouri al Bisericii luterane din Texas. Biserica Sf. Paul, construită în 1871, este un exemplu tipic al arhitecturii sorabiene, încă folosită la slujbe religioase; cu amvonul situat în balconul din fața bisericii.

Muzeul Texas Wendish Heritage este găzduit în orașul Serbin pe terenul bisericii Sf. Paul. Ocupând trei clădiri independente, inclusiv o fostă școală parohială a bisericii Sf. Paul, muzeul are de asemenea două exponate în aer liber ale unei cabane din lemn intacte și o parte a casei dogtrot.

În cele din urmă, limba sorabă din Serbin a fost înlocuită de germană și engleză. Rev. Kilian avea chiar piatra de mormânt pentru soția sa Maria sculptată în germană, nu în sorabă; la fel a fost procedat și pentru piatra sa în 1884.

Nici una dintre cele două limbi sorabe nu este vorbită fluent sau în mod regulat în Serbin. Conform recensământului din 2000, 37 de persoane din zona codului ZIP 78942 (care cuprinde și Giddings și alte orașe din apropiere) au vorbit acasă o altă limbă slavă în afară de poloneză sau rusă.

Referințe

Legături externe
 Serbin, Texas de la TexasEscapes.com

 Biserica Sf. Paul Lutheran, Serbin, TX
 Texas Wendish Cultural Society
 Conexiune Wendish la nivel mondial
 Vizionări în interiorul bisericii

Comunități neîncorporate din statul Texas
Comitatul Lee, Texas

Serbin, Texas


Peter Carington, poznati i kao Lord Carrington (London, 6. lipnja 1919. – London, 9. srpnja 2018.) bio je britanski barun i konzervativni političar. Služio je kao Ministar obrane od 1970. do 1974. godine, ministar vanjskih poslova od 1979. do 1982. godine, predsjednik General Electric Company od 1983. do 1984., te glavni tajnik NATO-a od 1984. do 1988. godine. U prvoj vladi Margaret Thatcher odigrao je važnu ulogu u pregovorima u Lancaster Houseu koji je okončao rasni sukob u Rodeziji i omogućio stvaranje Zimbabvea. U Hrvatskoj javnosti je poznat po svojoj ulozi u vrijeme raspada SFRJ.

Carrington je bio ministar vanjskih poslova 1982. godine kada je Argentina napala Falklandske otoke. Preuzeo je punu odgovornost za propust u predviđanju te je dao ostavku. Kao glavni tajnik NATO-a, pomogao je u sprječavanju rata između Grčke i Turske tijekom Egejske krize 1987.

Rani život
Prezime "Carrington" (s dva r) usvojeno je kraljevskom licencom iz 1839. od strane njegovog izravnog muškog pretka Roberta Carringtona, drugog baruna Carringtona, umjesto Smitha. Potonji otac, Robert Smith, zastupnik u Nottinghamu, učinjen je barunom Carringtonom 1796. (Peerage of Ireland) i 1797. (Peerage of Great Britain). Pravopis prezimena promijenjen je kraljevskom licencom u "Carington" (s jednim r) 1880. od strane sinova 2. baruna, ali se pravopis naslova nije promijenio.

Poveznice
 Carrington-Cutileirov plan

Izvori

Životopisi, Ujedinjeno Kraljevstvo
Britanski političari
Glavni tajnici NATO-a

Peter Carington


A eleição parlamentar letã de 2014 foi realizada em 4 de outubro.

Resultados eleitorais

Parlamentar
Letônia

Eleição parlamentar na Letônia em 2014


Patti getur átt við eftirfarandi:
 Patti Page
 Patti Smith
 Patrekur Jóhannesson
Mannanöfn

Patti


Herbert Johnson er en engelsk hattemager, der blev grundlagt i 1889 i 45 New Bond Street. I 1996 blev virksomheden købt af Swaine Adeney Brigg.

Berømte hatte
Herbert Johnson har leveret hatte til en lang række kendte og kongelige i løbet af virksomhedens levetid.

I 1901 fik virksomheden royal warrant som hattemager til Edward 7. af Storbritannien, og snart efter fulgte flere udnævnelser til hofleverandører til zar Nikolaj 2. af Rusland, Georg 1. af Grækenland og kejser Wilhelm 2. af Tyskland.

Efter man fandt vraget af RMS Titanic, som sank i 1912, så fandt mand en høj hat i silke fra Herbert Johnson, hvor man stadig kunne læses.

Racerkøreren Lieutenant-Colonel Goldie Gardner bestilte Geoffrey Glazier til at designe en beskyttelseshat. Geoffrey designede en let men stærk hjelm. Sir Stirling Moss bar en hvid udgave af denne racerhjelm, da han vandt British Grand Prix i Aintree den 20. kuli 1957. Han solgte senere hjelmen til British Oxygen. Dette firma fik den belagt med bladguld og brugte den som Golden Helmet Trophy til British Formula Ford Championship, som det sponsorerede i 1970'erne. Hjelmen indbragt £23.000, da den blev solgt på auktion hos Bonhams i 2009.

Andre hatte er blevet brugt i britiske fjernsynsserier; Patrick Macnees karakter John Steed bar en bowlerhat i The Avengers; Arthur Lowes karakter Captain Mainwaring bar en kaptajnskasket i sticommen Dad's Army og Tom Bakers fjerde Doktor i science fictionserien Doctor Who bare en fedorahat fra Herbert Johnson i filt.

I film har Herbert Johnsons hatte også været brugt i adskillige produktioner. Peter Sellers karakter Inspector Clouseau var iført en trilby i Blake Edwards's Et skud i mørke (1964), der var den den anden film i serien om Den lyserøde panter: filt-trilbyen blev erstattet af en udført i tweed i de senere film.
Clint Eastwood var iført en bomulds-trilbyhat i Hvid jæger, sort hjerte (1990); og Jack Nicholson i rollen som Jokeren var iført en lilla fedora i Batman (1989). Begge hatt var fra Herbert Johnson. Den mest berømte hat, som firmaet har leveret, er dog nok Harrison Fords fedora i rollen som Indiana Jones i Steven Spielberg's Jagten på den forsvundne skat (1981), som var modellen The Poet med høj hattepul og bred skygge.

Musikerne Jimi Hendrix og Mick Jagger har begge båret Johnsons fedorahatte.

Referencer

Litteratur
  Prior, Katherine, med mange fotografier af James Austin  (2012). In Good Hands: 250 Years of Craftsmanship at Swaine Adeney Brigg.  Cambridge: John Adamson.   , "Herbert Johnson: Hatters of New Bond Street", pp. 122–33

Eksterne henvisninger

Beklædningsvirksomheder fra Storbritannien
Etableret i 1889
Hattevirksomheder

Herbert Johnson (hattemager)


Birgit Kleis (født 3. november 1956 i Hellerup) er en dansk jurist og tidligere rigsombudsmand på Færøerne.

Kleis var uddannet cand.jur. i 1985, og har det meste af karrieren arbejdet i det danske Justitsministeriet.

Hun var i perioden 2001 til 2005 rigsombudsmand på Færøerne.

Kilder

Embedsmænd fra Danmark
Jurister fra Danmark
Rigsombudsmænd på Færøerne

Birgit Kleis


El Municipio de Rayón es un municipio del Estado de México, cuyo nombre fue tomado en honor a uno de los héroes de la Independencia de México, Ignacio López Rayón, quien en 1812, cuando se posesionó de Tenango del Valle, el municipio de Rayón dio su participación más importante a la causa libertaria, apoyando al héroe con una avanzada ubicada al poniente del asiento actual del municipio, y que por momentos detuvo los embates realistas; de esta singular alianza se toma el nombre del municipio al erigirse como tal en 1874.
El nombre prehispánico que más trasciende es el de Cuauhtenco, en Náhuatl se compone de cuauhtli, "árbol", de tentli, "boca, labio, orilla, borde" y de co, posposición locativa, significando "Lugar a la Orilla del Bosque".

Población
De acuerdo al Censo General de Población y Vivienda 2020, del Instituto Nacional de Estadística Geografía e Informática (INEGI), el municipio tiene una población de 25604 habitantes, de los cuales 11600 son hombres y 14004 son mujeres.
El municipio se encuentra integrado por:
 Las colonias denominadas: Centro, San José, San Isidro, La Joya, Santa Isabel, Emiliano Zapata.  Una delegación denominada San Juan la Isla;  Una Ex_hacienda; Santiaguito  Y nueve ranchos: La Asunción, Los Cerritos, El Corralito, La Gloria, Mi Querencia, La Purísima, Sanabria, San Diego y Santa Anita.
Las principales localidades del municipio son: Santa María Rayón, San Juan la Isla, Colonia Emiliano Zapata y Ex-hacienda Santiaguito.

Localización y extensión
Rayón se localiza a los 19º 09' 92" latitud norte y a los 99° 34' 42" longitud oeste, situado al sureste del Valle de Toluca, donde se inician las laderas del Xinantécatl, a una altura de 2600
El municipio ocupa una extensión de 20.60 km²; limita al norte con el municipio de San Antonio la Isla, al sur con Tenango del Valle, al este con Texcalyacac y Almoloya del Río y al oeste con Calimaya.
El municipio de Rayón forma parte de la Zona Metropolitana del Valle de Toluca (ZMVT) la quinta metrópoli más grande y poblada de México después de la Ciudad de México, Guadalajara, Monterrey y Puebla. Forma parte también del corredor turístico artesanal de Tenancingo de Degollado, Tenango del Valle y San Antonio la Isla.

Orografía
El municipio de Rayón, se encuentra ubicado al suroeste de la ciudad de Toluca. Su topografía se constituye con una meseta de pendiente muy suave y poca o nula obstrucción y en todo lo largo del municipio únicamente se distingue una pequeña loma llamada "La pirámide" y "Los cerritos". El municipio se ubica en la meseta más elevada del país pues ésta tiene una altitud entre 2550 y 2710 metros sobre el nivel del mar. Rayón se ubica a 2590 metros sobre el nivel del mar.

Hidrografía
En el municipio existen pequeños arroyos intermitentes que presentan corriente sólo en épocas de lluvia, que corren desde las laderas del Xinantécatl ya desembocan en lo que antes fuera la laguna de Chinahuapan. Dos son las corrientes que sobresalen: el Río Santiaguito y el Río Sanabria.

Cabe hacer mención, que estos dos ríos son producto de la lluvia, por lo que en el temporal de lluvias solo existen, en el tiempo restante no hay agua, por lo tanto no es agua potable, ya que con la fuerza de la lluvia, arrastra animales muertos, basura, piedras y árboles.o

Clima
El clima del municipio de Rayón se registra un clima semifrío-subhúmedo, cuyas características son las siguientes: abundancia de lluvias en verano, una precipitación media anual mayor de 800 mm, una temperatura media anual de 4 a 12 °C. Durante el mes de julio se tiene la mayor incidencia de lluvias, con rango de 200 a 210 mm y en febrero se encuentra el menor rango, con 10 mm; ene. Periodo de invierno se tiene un porcentaje de lluvias menor a 5 %. Por lo que respecta a la temperatura, la máxima se alcanza en abril y mayo, con valor de 12 y 13 °C mientras los meses más fríos son enero y diciembre, con temperatura de 8 a 9 °C en promedio. La clasificación técnica que corresponde a su clima es templado subhúmedo con lluvias en verano C (w2) (w).

Flora
En Rayón el entorno natural ha dado paso al creado por el hombre y casi en todo el territorio municipal se aprecia un paisaje de cultivos, sin embargo, existen de manera aislada, sauces, llorones, pinos, eucaliptos, álamos, ciruelos, capulines, chabacanos y nogales que completan el mencionado paisaje.

Fauna
En cuanto a la fauna es difícil observar ejemplares silvestres, sin embargo es posible localizar zopilotes, ranas zorrillos, tejones, tlacuaches, culebras y golondrinas.

Recursos naturales
La agricultura, ya que se utiliza generalmente para esta actividad produciendo gramíneas y hortalizas y en menor proporción se da uso pecuario.

Características y uso de suelo: los suelos son dos básicamente feozem e histosol, de este último se compone el 60% del territorio y existe en la zona aledaña al Río Lerma y en las zonas sujetas a inundación; son suelos que provienen de la acumulación de materia orgánica, como restos de plantas y animales que han permanecido como desecho durante largo tiempo y es excelente para la agricultura, ya que se utiliza generalmente para esta actividad produciendo gramíneas y hortalizas y en menor proporción se da uso pecuario. En cuanto al phaeozem, comprende el 40% del municipio, posee una capa oscura y suave, rica en materia orgánica y nutrientes y es de gran calidad para la agricultura.

Fiestas y tradiciones

Fiestas
Dentro de las principales Fiestas que se celebran en este municipio se encuentran:

La de San José

Esta festividad se celebra en honor a san José, padre de Jesús, y se lleva a cabo en la capilla de San José Ubicada en las Calles de Paseo la Asunción y Cuahutémoc y tiene lugar el día 19 de marzo, el domingo anterior a la fecha de esta festividad se realiza un paseo en el que los vecinos de la localidad arreglan carros que presentan diferentes temas ya sean religiosos o de personajes que se encuentran de moda. Nueve días antes se lleva a cabo un novenario en el que se rezan rosarios y además se lleva a cabo una semana cultural en la que se presentan diferentes números artísticos como bailables, interpretaciones musicales, callejonada, etc. El día de la festividad por la mañana se lleva a San José por las principales calles del pueblo acompañado por los santitos del las otras capillas del poblado así como los vecinos de la localidad, después se lleva a cabo la quema de un castillo de juegos pirotécnicos que contienen algunos juguetes y animales como palomas y conejos que se liberan al irse quemando el castillo. A mediodía tiene lugar una misa en Honor a San José, ya por la noche se quema otro castillo y se realiza un baile popular, también se pueden encontrar puestos de antojitos y juegos mecánicos.

La de San Isidro

Esta festividad se celebra en honor a san Isidro Labrador, y se lleva a cabo en la capilla de San Isidro Ubicada en las Calles Industria esquina con Juárez y tiene lugar el día 15 de mayo, el domingo anterior a esta fecha se realiza un paseo en la que los vecinos de la localidad arreglan carros que presentan diferentes temas ya sean Religiosos o de personajes que se encuentran de moda. Nueve días antes se lleva a cabo un novenario en el que se rezan rosarios y además se lleva a cabo una semana cultural en la que se presentan diferentes números artísticos como bailables, interpretaciones musicales, callejonada, etc. El día de la festividad por la mañana se lleva por las principales calles del pueblo a San Isidro acompañado por los santitos del las otras capillas del poblado así como los vecinos de la localidad, después de un paseo en el que se presentan carretas adornadas con papel y demás adornos, se lleva a cabo una misa a la que asiste la mayoría de los vecinos del pueblo y algunos de los poblados cercanos, después de que concluye la misa se reparten antojitos, comida, licor, pulque entre otras cosas que son aportadas por los mismos vecinos del pueblo con ayuda de los niños que se visten con trajes de manta que representan a los llamados guarines y otros vestidos con pantalón de mezclilla y camisa a cuadros que representan a los llamados Patrones; ya por lo noche se lleva a cabo la quema del castillo y los toritos (juegos pirotécnicos) acompañados por una banda de viento, también se hace un baile popular al que asiste mucha gente, también se pueden encontrar puestos de antojitos y juegos mecánicos.

La de la Asunción

Esta festividad se celebra en honor a la Asunción de la Virgen María al Cielo, y se lleva a cabo en la Parroquia del pueblo ubicada en las Calles Ignacio López Rayón y Alberto García y tiene lugar el día 15 de agosto, el domingo anterior a la fecha de esta festividad se realiza un paseo en el que los vecinos de la localidad arreglan carros que presentan diferentes temas ya sean Religiosos o de personajes que se encuentran de moda. Nueve días antes se llevan a cabo misas en honor a la Patrona del pueblo y además se lleva a cabo una semana cultural en la que se presentan diferentes números artísticos como bailables, interpretaciones musicales, callejonada, etc. El día de la festividad por la mañana se lleva a la Virgen por las principales calles del pueblo acompañado por los santitos del las otras capillas del poblado así como los vecinos de la localidad. A mediodía tiene lugar una misa en Honor a la Virgen María. Durante todo el día toca una banda en la parroquia para alegrar la fiesta, ya por la noche se quema un castillo, toritos y se realiza un baile popular, también se pueden encontrar puestos de antojitos y juegos mecánicos.

La de la Concepción de La Virgen María
Esta festividad se celebra en honor a la Concepción de la Virgen María, y se lleva a cabo en la Parroquia del pueblo ubicada en las calles Ignacio López Rayón y Alberto García y tiene lugar el día 8 de diciembre, el domingo anterior a la fecha de esta festividad se realiza un paseo en el que los vecinos de la localidad arreglan carros que presentan diferentes temas ya sean religiosos o de personajes que se encuentran de moda. Nueve días antes se llevan a cabo misas en honor a la patrona del pueblo y además se lleva a cabo una semana cultural en la que se presentan diferentes números artísticos como bailables, interpretaciones musicales, callejonada, etc. El día de la festividad por la mañana se lleva a la virgen por las principales calles del pueblo acompañado por los santitos del las otras capillas del poblado así como los vecinos de la localidad. A mediodía tiene lugar una misa en Honor a la Virgen María. Durante todo el día toca una banda en la parroquia para alegrar la fiesta, ya por la noche se quema un castillo, toritos y se realiza un baile popular, también se pueden encontrar puestos de antojitos y juegos mecánicos.

La de la Virgen de Guadalupe

Esta festividad se celebra en honor a la virgen de Guadalupe, y se lleva a cabo en la capilla de Guadalupe ubicada en las calles Aldama e Hidalgo y tiene lugar el día 12 de diciembre, el domingo anterior a la fecha de esta festividad se realiza un paseo en el que los vecinos de la localidad arreglan carros que presentan diferentes temas ya sean religiosos o de personajes que se encuentran de moda. Nueve días antes se llevan a cabo rosarios en honor a la virgen de Guadalupe y además se lleva a cabo una semana cultural en la que se presentan diferentes números artísticos como bailables, interpretaciones musicales, callejonada, etc. El día de la festividad por la mañana se lleva a la virgen por las principales calles del pueblo acompañado por los santitos del las otras capillas del poblado así como los vecinos de la localidad. A mediodía tiene lugar una misa en honor a la virgen María. Durante todo el día toca una banda en la capilla para alegrar la fiesta, ya por la noche se quema un castillo, toritos y se realiza un baile popular, también se pueden encontrar puestos de antojitos y juegos mecánicos.

Tradiciones

La tradición más antigua del municipio es la  peregrinación a Chalma. La peregrinación sale del pueblo caminando el día 22 de abril  a las 5:00 , hace un recorrido que pasa primero por el pueblo vecino de Santiaguito Cuaxustenco, camina otro poco para llegar a Tenango del Valle, sube el cerro de Tenango para bajar al poblado de San Francisco Tepexoxuca, en este poblado voluntarios entregan a los peregrinos pan, café,  y se detienen las personas un rato en el centro, de ahí avanza a Joquicingo, se camina por un paraje denominado el Llano de doña Juana hasta   San Pedro Totoltepec, toma el camino que los llevara al poblado de Ocuilan, en este poblado de detienen un poco a descansar en el puente de Ocuilan, del puente caminan un tramo de carretera y después entran a un camino llamado el Pedregal Grande al cual lleva al ahuehuete de Chalma un lugar muy conocido, avanzan otro tramo de carretera y entran en otro camino conocido como el pedregal chico, terminado este camino se llega a Chalma, las personas llegan a un lugar conocido como la Casa del Peregrino, este es un pequeño templo que los vecinos del pueblo de Rayón construyeron para albergar las personas para su llegada de la peregrinación; los peregrinos bajan hasta el atrio del Templo en donde se encuentra el Señor de Chalma para dar gracias de haber llegado hasta su recinto. El día 24 de abril por la noche en la Casa del Peregrino se celebra una velación en honor de las imágenes del pueblo que se llevan a Chalma. El día 25 de abril se celebra la entrada de las imágenes del pueblo al Templo del Señor de Chalma, para esto van varias danzas que se preparan tiempo antes para ir a ofrecer su baile en el atrio del templo, entre estas danzas se encuentran: los Lobitos, los Moros, la danza de la Pluma, las Pastoras y los viejitos, a los integrantes de cada danza se les da una caña adornada con banderas de plástico, se celebra una misa y al terminar la misa las danzas comienzan a bailar; por lo regular las personas visitan los diferentes balnearios que se pueden encontrar dentro de Chalma y algunos que se encuentra en Malinalco. El día 29 de abril se hace la peregrinación de regreso a Rayón siguiendo el mismo camino que de ida, en el puente de Ocuilan por la mañana se ofrece un desayuno para los peregrinos, aportado por los mismos pobladores de Rayón, ese mismo día llegan hasta San Francisco Tepexoxuca en donde se quedan toda la noche a descansar y se lleva a cabo un rosario a las imágenes. Por la mañana del día 30 se camina el cerro de Tenango, bajan a Tenango, caminan a Santiaguito Cuaxustenco y ese mismo día llegan a Rayón, por la noche se les hace una velación a las imágenes. El día 1 de mayo se realiza la entrada de las imágenes a la Parroquia la cual se hace igual a la que se hizo en el templo de Chalma, y así concluye la peregrinación al santuario del Señor de Chalma.

Relaciones Internacionales

Hermanamientos
  Tlalpujahua, México (2013)
  Oaxaca, México (2014)
  Huichapan, México (2014)
  Tenango del Valle, México (2015)
  Malinalco, México (2015)
  Toluca, México (2015)
  Tianguistenco, México (2015)
  Zitácuaro, México (2016)
  Chignahuapan, México (2022)

Referencias

Municipios epónimos de Ignacio López Rayón

Municipio de Rayón (Estado de México)


Das Municipio Fernández Alonso (auch: Fernández Alonzo) ist ein Landkreis im Departamento Santa Cruz im Tiefland des südamerikanischen Anden-Staates Bolivien.

Lage im Nahraum
Das Municipio Fernández Alonso ist eines von fünf Municipios in der Provinz Obispo Santistevan. Es grenzt im Nordwesten und Westen an das Municipio San Pedro, im Südwesten und Süden an das Municipio Mineros, und im Osten und Nordosten an die Provinz Ñuflo de Chávez. Es erstreckt sich von Westen nach Osten bis zu 30 Kilometer und von Norden nach Süden bis zu 35 Kilometer.

Zentraler Ort des Municipios ist die Kleinstadt Fernández Alonso mit 5.273 Einwohnern (Volkszählung 2012) im südlichen Teil des Municipios; zweitgrößte Ortschaft ist Chané Independencia mit 2.612 Einwohnern.

Geographie
Das Municipio Fernández Alonso liegt im tropischen Feuchtklima vor dem Ostrand der Anden-Gebirgskette der Cordillera Oriental. Die Region ist erst in den letzten Jahrzehnten erschlossen worden und war vor der Kolonisierung von Monsunwald bedeckt, ist heute aber größtenteils Kulturland.

Die mittlere Durchschnittstemperatur der Region liegt bei knapp 25 °C (siehe Klimadiagramm San Pedro), die Monatsdurchschnittswerte schwanken zwischen 21 °C im Juni/Juli und 26 bis 27 °C von Oktober bis März. Der Jahresniederschlag beträgt fast 1500 mm, die Monatsniederschläge sind ergiebig und liegen zwischen 50 mm im Juli und 250 mm im Januar.

Bevölkerung
Die Einwohnerzahl des Municipio Fernández Alonso ist in den vergangenen beiden Jahrzehnten auf fast das Doppelte angestiegen:
 1992: 8.292 Einwohner (Volkszählung)
 2001: 11.363 Einwohner (Volkszählung)
 2012: 15.117 Einwohner (Volkszählung)
Die Bevölkerungsdichte bei der letzten Volkszählung von 2012 betrug 18,9 Einwohner/km².
93,5 Prozent der Bevölkerung sprechen Spanisch, 45,1 Prozent sprechen Quechua, 3,3 Prozent Guaraní, und 0,7 Prozent Aymara.

Die Säuglingssterblichkeit war von 9,7 Prozent (1992) auf 7,0 Prozent im Jahr 2001 zurückgegangen, der Alphabetisierungsgrad bei den über 6-Jährigen von 75,0 Prozent (1992) auf 85,4 Prozent angestiegen.

50,6 Prozent der Bevölkerung haben keinen Zugang zu Elektrizität, 19,7 Prozent leben ohne sanitäre Einrichtung. (2001)

71,3 Prozent der 2032 Haushalte besitzen ein Radio, 37,1 Prozent einen Fernseher, 81,1 Prozent ein Fahrrad, 10,8 Prozent ein Motorrad, 15,4 Prozent ein Auto, 23,1 Prozent einen Kühlschrank, und 3,2 Prozent ein Telefon. (2001)

Politik
Ergebnis der Regionalwahlen (concejales del municipio) vom 4. April 2010:

Ergebnis der Regionalwahlen (elecciones de autoridades políticas) vom 7. März 2021:

Gliederung
Das Municipio Fernández Alonso ist nicht weiter in Kantone (cantones) unterteilt. Auf Grund der Teilung des ursprünglichen Municipios Mineros in die Municipios Mineros, Fernández Alonso und San Pedro liegen für 2001 keine abgesicherten Daten über die Anzahl der Unterkantone (vicecantones) und Ortschaften (localidades) vor.

Einzelnachweise

Weblinks
 Municipio Mineros – Übersichtskarten Nr. 71003
 Municipio Mineros – Detailkarte und Bevölkerungsdaten (PDF; 710 kB) (spanisch)
 Departamento Santa Cruz – Sozialdaten der Municipios (PDF; 5,12 MB) (spanisch)

Municipio Fernández Alonso


සැකසීම් උපකරණ

සැකසීමට පෙර පටලය ආලෝකයෙන් තොර කාමරයක් හෝ බහාලුමක් තුළ දී කැමරාවෙන් හා එහි කැසට්ටුවෙන්, ඔතනයෙන් හෝ දාරකයෙන් ඉවත් කර ගත යුතුය.

කුඩා පරිමාණ සැකසීම

ආධුනික සැකසීමේ දී පටලය කැමරාවෙන් ඉවත් කර ගන්නා අතර සම්පූර්ණ අඳුරේදී (සාමාන‍්‍යයෙන් අඳුරු කුටියක් තුළ (ආරක්ෂක විදුලි පහන ක්‍රියා විරහිත කර) හෝ අත් සිදුරු ඇති පාරාන්ධ බෑගයක් තුළ) රීලයකට ඔතනු ලැබේ. රීලය පටලය දඟර හැඩයකින් දරා සිටින අතර එක් එක් පුඩු අතර හිඩැස් ද ඇත. මේ නිසා පටල මතුපිට හරහා රසායන ද්‍රව්‍ය නිදහසේ ගලා යා හැක. ඉන්පසු රීල විශේෂයෙන් නිර්මාණය කරන ලද පාරාන්ධ ටැංකියක් තුළ (දවල් ආලෝක සැකසුම් ටැංකි ලෙස හඳුන්වන) බහාලන අතර අවසාන සේදුම සම්පූර්ණ වන තුරු එය එහි පවතී.

තහඩු පටලවලදි ඒවා ට්‍රේ, එල්වුම් (ගැඹුරු ටැංකි තුළ දී භාවිතා වන හෝ චක්‍රීය සැකසුම් සිංගාරා තුළ දී සැකසිය හැක.

වානිජමය සැකසීම

වානිජමය සැකසීමේ දී පටලය ස්වයංක්‍රීයව හෝ ක්‍රියාකරවන්නෙකු විසින් ඉවත් කරන අතර පාරාන්ධ බෑගයක් තුළ එය බහාලනු ලැබේ. සැකසුම් යන්ත්‍රය තුළට ඇතුල් කරන්නේ එයයි. සැකසුම් යාන්ත්‍රණය, අඛණ්ඩ රේඛාවක පටල එකට පුරුද්දා ක්‍රියාත්මක වන අඛණ්ඩ පදනමක් මත ධාවනය වේ. සියළු සැකසුම් පියවර තනි සැකසුම් යන්ත්‍රයක් තුළදී ස්වයංක්‍රීයව පාලනය කරන ලද කාල, උෂ්ණත්ව හා ප්‍රතිකාරක නැවත පිරවුම් සීඝ්‍රතා සමඟ සිදු කෙරේ. පටලය හෝ මුද්‍රණ එලියට මතු වන්නේ සේදී හා වියළී වන අතර අතින් කැපීමට සූදානම් වීය. සමහරක් නූතනයන්ට පටල හා මුද්‍රණ ස්වයංක්‍රීයව කැපීම සිදු කරයි. නමුත් ඉන් සමහරක දී රාමුවේ මධ්‍යයෙන් දළ සේයා පටල කැපී යයි. මෙය හේතුව ලෙස දැක්විය හැක්කේ පටල අතර හිඩැස ඉතා පටු වීම හෝ ඡායාරූපය අඩු ආලෝකයේ දී ගැනීම හේතුවෙන් පටල කෙළවර තියුණු නොවීමයි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Film_developing#Processing_apparatuses

ඡායාරූප මුද්‍රණය-සැකසීම් උපකරණ


A tala (IAST tāla) literally means a 'clap, tapping one's hand on one's arm, a musical measure'. It is the term used in Indian classical music similar to musical meter, that is any rhythmic beat or strike that measures musical time. The measure is typically established by hand clapping, waving, touching fingers on thigh or the other hand, verbally, striking of small cymbals, or a percussion instrument in the Indian subcontinental traditions. Along with raga which forms the fabric of a melodic structure, the tala forms the life cycle and thereby constitutes one of the two foundational elements of Indian music.

Tala is an ancient music concept traceable to Vedic era texts of Hinduism, such as the Samaveda and methods for singing the Vedic hymns. The music traditions of the North and South India, particularly the raga and tala systems, were not considered as distinct till about the 16th century. There on, during the tumultuous period of Islamic rule of the Indian subcontinent, the traditions separated and evolved into distinct forms. The tala system of the north is called Hindustaani, while the south is called Carnaatic. However, the tala system between them continues to have more common features than differences.

Tala in the Indian tradition embraces the time dimension of music, the means by which musical rhythm and form were guided and expressed. While a tala carries the musical meter, it does not necessarily imply a regularly recurring pattern. In the major classical Indian music traditions, the beats are hierarchically arranged based on how the music piece is to be performed. The most widely used tala in the South Indian system is Adi tala. In the North Indian system, the most common tala is teental.

Tala has other contextual meanings in ancient Sanskrit texts of Hinduism. For example, it means trochee in Sanskrit prosody.

Etymology
 () is a Sanskrit word, which means 'being established'.

Terminology and definitions
According to David Nelson, an ethnomusicology scholar specializing in Carnatic music, a tala in Indian music covers "the whole subject of musical meter". Indian music is composed and performed in a metrical framework, a structure of beats that is a tala. The tala forms the metrical structure that repeats, in a cyclical harmony, from the start to end of any particular song or dance segment, making it conceptually analogous to meters in Western music. However, talas have certain qualitative features that classical European musical meters do not. For example, some talas are much longer than any classical Western meter, such as a framework based on 29 beats whose cycle takes about 45 seconds to complete when performed. Another sophistication in talas is the lack of "strong, weak" beat composition typical of the traditional European meter. In classical Indian traditions, the tala is not restricted to permutations of strong and weak beats, but its flexibility permits the accent of a beat to be decided by the shape of musical phrase.

A tala measures musical time in Indian music. However, it does not imply a regular repeating accent pattern, instead its hierarchical arrangement depends on how the musical piece is supposed to be performed. A metric cycle of a tala contains a specific number of beats, which can be as short as 3 beats or as long as 128 beats. The pattern repeats, but the play of accent and empty beats are an integral part of Indian music architecture. Each tala has subunits. In other words, the larger cyclic tala pattern has embedded smaller cyclic patterns, and both of these rhythmic patterns provide the musician and the audience to experience the play of harmonious and discordant patterns at two planes. A musician can choose to intentionally challenge a pattern at the subunit level by contradicting the tala, explore the pattern in exciting ways, then bring the music and audience experience back to the fundamental pattern of cyclical beats.

The tala as the time cycle, and the raga as the melodic framework, are the two foundational elements of classical Indian music. The raga gives an artist the ingredients palette to build the melody from sounds, while the tala provides her with a creative framework for rhythmic improvisation using time.

The basic rhythmic phrase of a tala when rendered on a percussive instrument such as tabla is called a theka. The beats within each rhythmic cycle are called matras, and the first beat of any rhythmic cycle is called the sam. An empty beat is called khali. The subdivisions of a tala are called vibhagas or khands. In the two major systems of classical Indian music, the first count of any tala is called sam. The cyclic nature of a tala is a major feature of the Indian tradition, and this is termed as avartan. Both raga and tala are open frameworks for creativity and allow theoretically infinite number of possibilities, however, the tradition considers 108 talas as basic.

History
The roots of tala and music in ancient India are found in the Vedic literature of Hinduism. The earliest Indian thought combined three arts, instrumental music (vadya), vocal music (gita) and dance (nrtta). As these fields developed, sangita became a distinct genre of art, in a form equivalent to contemporary music. This likely occurred before the time of Yāska (~500 BCE), since he includes these terms in his nirukta studies, one of the six Vedanga of ancient Indian tradition. Some of the ancient texts of Hinduism such as the Samaveda (~1000 BCE) are structured entirely to melodic themes, it is sections of Rigveda set to music.

The Samaveda is organized into two formats. One part is based on the musical meter, another by the aim of the rituals. The text is written with embedded coding, where svaras (octave note) is either shown above or within the text, or the verse is written into parvans (knot or member). These markings identify which units are to be sung in a single breath, each unit based on multiples of one eighth. The hymns of Samaveda contain melodic content, form, rhythm and metric organization. This structure is, however, not unique or limited to Samaveda. The Rigveda embeds the musical meter too, without the kind of elaboration found in the Samaveda. For example, the Gayatri mantra contains three metric lines of exactly eight syllables, with an embedded ternary rhythm.

According to Lewis Rowell, a professor of music specializing in classical Indian music, the need and impulse to develop mathematically precise musical meters in the Vedic era may have been driven by the Indian use of oral tradition for transmitting vast amounts of Vedic literature. Deeply and systematically embedded structure and meters may have enabled the ancient Indians a means to detect and correct any errors of memory or oral transmission from one person or generation to the next. According to Michael Witzel,

The Samaveda also included a system of chironomy, or hand signals to set the recital speed. These were mudras (finger and palm postures) and jatis (finger counts of the beat), a system at the foundation of talas. The chants in the Vedic recital text, associated with rituals, are presented to be measured in matras and its multiples in the invariant ratio of 1:2:3. This system is also the basis of every tala.

In the ancient traditions of Hinduism, two musical genre appeared, namely Gandharva (formal, composed, ceremonial music) and Gana (informal, improvised, entertainment music). The Gandharva music also implied celestial, divine associations, while the Gana also implied singing. The Vedic Sanskrit musical tradition had spread widely in the Indian subcontinent, and according to Rowell, the ancient Tamil classics make it "abundantly clear that a cultivated musical tradition existed in South India as early as the last few pre-Christian centuries".

The classic Sanskrit text Natya Shastra is at the foundation of the numerous classical music and dance of India. Before Natyashastra was finalized, the ancient Indian traditions had classified musical instruments into four groups based on their acoustic principle (how they work, rather than the material they are made of). These four categories are accepted as given and are four separate chapters in the Natyashastra, one each on stringed instruments (chordophones), hollow instruments (aerophones), solid instruments (idiophones), and covered instruments (membranophones). Of these, states Rowell, the idiophone in the form of "small bronze cymbals" were used for tala. Almost the entire chapter of Natyashastra on idiophones, by Bharata, is a theoretical treatise on the system of tala. Time keeping with idiophones was considered a separate function than that of percussion (membranophones), in the early Indian thought on music theory.

The early 13th century Sanskrit text Sangitaratnakara (literally 'Ocean of Music and Dance'), by Śārṅgadeva patronized by King Sighana of the Yadava dynasty in Maharashtra, mentions and discusses ragas and talas. He identifies seven tala families, then subdivides them into rhythmic ratios, presenting a methodology for improvisation and composition that continues to inspire modern era Indian musicians. Sangitaratnakara is one of the most complete historic medieval era Hindu treatises on this subject that has survived into the modern era, that relates to the structure, technique and reasoning behind ragas and talas.

The centrality and significance of Tala to music in ancient and early medieval India is also expressed in numerous temple reliefs, in both Hinduism and Jainism, such as through the carving of musicians with cymbals at the fifth century Pavaya temple sculpture near Gwalior, and the Ellora Caves.

Description

In the South Indian system (Carnatic), a full tala is a group of seven suladi talas. These are cyclic (avartana), with three parts (anga) traditionally written down with laghu, drutam and anudrutam symbols. Each tala is divided in two ways to perfect the musical performance, one is called kala (kind) and the other gati (pulse).

Each repeated cycle of a tala is called an avartan. This is counted additively in sections (vibhag or anga) which roughly correspond to bars or measures but may not have the same number of beats (matra, akshara) and may be marked by accents or rests. So the Hindustani Jhoomra tal has 14 beats, counted 3+4+3+4, which differs from Dhamar tal, also of 14 beats but counted 5+2+3+4. The spacing of the vibhag accents makes them distinct, otherwise, again, since Rupak tal consists of 7 beats, two cycles of it of would be indistinguishable from one cycle of the related Dhamar tal. However the most common Hindustani tala, Teental, is a regularly-divisible cycle of four measures of four beats each.

The first beat of any tala, called sam (pronounced as the English word 'sum' and meaning even or equal) is always the most important and heavily emphasised. It is the point of resolution in the rhythm where the percussionist's and soloist's phrases culminate: a soloist has to sound an important note of the raga there, and a North Indian classical dance composition must end there. However, melodies do not always begin on the first beat of the tala but may be offset, for example to suit the words of a composition so that the most accented word falls upon the sam. The term talli, literally 'shift', is used to describe this offset in Tamil. A composition may also start with an anacrusis on one of the last beats of the previous cycle of the tala, called ateeta eduppu in Tamil.

The tāla is indicated visually by using a series of rhythmic hand gestures called kriyas that correspond to the angas or 'limbs', or vibhag of the tāla. These movements define the tala in Carnatic music, and in the Hindustani tradition too, when learning and reciting the tala, the first beat of any vibhag is known as tali ('clap') and is accompanied by a clap of the hands, while an "empty" (khali) vibhag is indicated with a sideways wave of the dominant clapping hand (usually the right) or the placing of the back of the hand upon the base hand's palm instead. But northern definitions of tala rely far more upon specific drum-strokes, known as bols, each with its own name that can be vocalized as well as written. In one common notation the sam is denoted by an 'X' and the khali, which is always the first beat of a particular vibhag, denoted by '0' (zero).

A tala does not have a fixed tempo (laya) and can be played at different speeds. In Hindustani classical music a typical recital of a raga falls into two or three parts categorized by the quickening tempo of the music; Vilambit (delayed, i.e., slow), Madhya (medium tempo) and Drut (fast). Carnatic music adds an extra slow and fast category, categorised by divisions of the pulse; Chauka (one stroke per beat), Vilamba (two strokes per beat), Madhyama (four strokes per beat), Drut (eight strokes per beat) and lastly Adi-drut (16 strokes per beat).

Indian classical music, both northern and southern, have theoretically developed since ancient times numerous tala, though in practice some talas are very common, and some are rare.

In Carnatic music

Carnatic music uses various classification systems of tālas such as the Chapu (four talas), Chanda (108 talas) and Melakarta (72 talas). The Suladi Sapta Tāla system (35 talas) is used here, according to which there are seven families of tāla. A tāla from this system cannot exist without reference to one of five jatis, differentiated by the length in beats of the laghu. Thus, with all the possible combinations of tala types and laghu lengths, there are 5 x 7 = 35 talas having lengths ranging from 3 (Tisra-jati Eka tala) to 29 (sankeerna jati dhruva tala) aksharas. The seven tala families and the number of aksharas for each of the 35 talas are;

In practice, only a few talas have compositions set to them. The most common tala is Chaturasra-nadai Chaturasra-jaati Triputa tala, also called Adi tala (Adi meaning primordial in Sanskrit). Nadai is a term which means subdivision of beats. Many kritis and around half of the varnams are set to this tala. Other common talas include:
 Chaturasra-nadai Chaturasra-jaati Rupaka tala (or simply Rupaka tala). A large body of krtis is set to this tala.
 Khanda Chapu (a 10-count) and Misra Chapu (a 14-count), both of which do not fit very well into the suladi sapta tala scheme. Many padams are set to Misra Chapu, while there are also krtis set to both the above talas.
 Chatusra-nadai Khanda-jati Ata tala (or simply Ata tala). Around half of the varnams are set to this tala.
 Tisra-nadai Chatusra-jati Triputa tala (Adi Tala Tisra-Nadai). A few fast-paced kritis are set to this tala. As this tala is a twenty-four beat cycle, compositions in it can be and sometimes are sung in Rupaka talam.

Strokes
There are six main angas/strokes in talas;

Anudhrutam, a single beat, notated 'U', a downward clap of the open hand with the palm facing down.
Dhrutam, a pattern of two beats, notated 'O', a downward clap with the palm facing down followed by a second downward clap with the palm facing up.
Laghu, a pattern with a variable number of beats, three, four, five, seven or nine, depending on the jati. It is notated 'l' and consists of a downward clap with the palm facing down followed by counting from little finger to thumb and back, depending on the jati.
Guru, a pattern represented by eight beats. It is notated '8' and consists of a downward clap with the palm facing down followed by circling movement of the right hand with closed fingers in the clockwise direction.
Plutham, a pattern of twelve beats notated '3', it consists of a downward clap with the palm facing down followed by counting from little finger to the middle finger, a krishya (waving the hand towards the left hand side four times) and a sarpini (waving the hand towards the right four times)
Kakapadam, a pattern of sixteen beats notated 'x', it consists of a downward clap with the palm facing down followed by counting from little finger to the middle finger, a pathakam (waving the hand upwards four times),a krishya and a sarpini

Jatis
Each tala can incorporate one of the five following jatis.

Each tala family has a default jati associated with it; the tala name mentioned without qualification refers to the default jati.

Dhruva tala is by default chaturasra jati
Matya tala is chaturasra jati
Rupaka tala is chaturasra jati
Jhampa tala is misra jati
Triputa tala is tisra jati (chaturasra jati type is also known as Adi tala)
Ata tala is kanda jati
Eka tala is chaturasra jati
For all the 72 melakarta talas and the 108 talas the jathi is mostly chatusram

For example, one cycle of khanda-jati rupaka tala comprises a two-beat dhrutam followed by a five-beat laghu. The cycle is thus seven aksharas long. Chaturasra nadai khanda-jati Rupaka tala has seven aksharam, each of which is four matras long; each avartana of the tala is 4 x 7 = 28 matras long. For Misra nadai Khanda-jati Rupaka tala, it would be 7 x 7 = 49 matra.

Gati (nadai in Tamil, nadaka in Telugu, nade in Kannada)
The number of maatras in an akshara is called the nadai. This number can be three, four, five, seven or nine, and take the same name as the jatis. The default nadai is Chatusram:

Sometimes, pallavis are sung as part of a Ragam Thanam Pallavi exposition in some of the rarer, more complicated talas; such pallavis, if sung in a non-Chatusra-nadai tala, are called nadai pallavis. In addition, pallavis are often sung in chauka kale (slowing the tala cycle by a magnitude of four times), although this trend seems to be slowing.

Kāla
Kāla refers to the change of tempo during a rendition of song, typically doubling up the speed. Onnaam kaalam is first speed, Erandaam kaalam is second speed and so on. Erandaam kaalam fits in twice the number of aksharaas (notes) into the same beat, thus doubling the tempo. Sometimes, Kāla is also used similar to Layā, for example Madhyama Kālam or Chowka Kālam.

In Hindustani music

Talas have a vocalised and therefore recordable form wherein individual beats are expressed as phonetic representations of various strokes played upon the tabla. Various Gharanas (literally 'Houses' which can be inferred to be "styles" – basically styles of the same art with cultivated traditional variances) also have their own preferences. For example, the Kirana Gharana uses Ektaal more frequently for Vilambit Khayal while the Jaipur Gharana uses Trital. Players from the Jaipur Gharana are also known to use Ada Trital, a variation of Trital for transitioning from Vilambit to Drut laya.

The khali vibhag has no beats on the bayan, i.e. no bass beats this can be seen as a way to enforce the balance between the usage of heavy (bass dominated) and light (treble) beats or more simply it can be thought of another mnemonic to keep track of the rhythmic cycle (in addition to Sam). The khali is played with a stressed syllable that can easily be picked out from the surrounding beats.

Some rare talas even contain a "half-beat". For example, Dharami is an 11 1/2 beat cycle where the final "Ka" only occupies half the time of the other beats. This tala's sixth beat does not have a played syllable – in western terms it is a rest.

Common Hindustani talas
Some talas, for example Dhamaar, Ektaal, Jhoomra and Chautala, lend themselves better to slow and medium tempos. Others flourish at faster speeds, like Jhaptal or Rupak talas. Trital or Teental is one of the most popular, since it is as aesthetic at slower tempos as it is at faster speeds. As stated above, the division with the sam (first strong beat) is marked with X, the khali section is marked by 0, and the remaining sections, tali are marked with numbers starting at 2. Some sources give Rupak tala as starting with khali, the only tala to do so.

There are many talas in Hindustani music, some of the more popular ones are:

72 melakarta talas and 108 anga talas

72 melakarta talas

7 Saptangachakram (7 angas)

Shodashangachakram (16 angas)

Compositions are rare in the 108 lengthy anga talas. They are mostly used in performing the Pallavi of Ragam Thanam Pallavis. Some examples of anga talas are:

Sarabhanandana tala

Simhanandana tala : It is the longest tala.

Another type of tala is the chhanda tala. These are talas set to the lyrics of the Thirupugazh by the Tamil composer Arunagirinathar. He is said to have written 16,000 hymns each in a different chhanda tala. Of these, only 1500–2000 are available.

Rarer Hindustani talas

References

Bibliography

Further reading

 Humble, M. (2002): The Development of Rhythmic Organization in Indian Classical Music, MA dissertation, School of Oriental and African Studies, University of London.

 Junius, Manfred: Die Tālas der nordindischen Musik [The Talas of North Indian Music], Munich, Salzburg: Katzbichler, 1983.

 Montfort, Matthew. Ancient Traditions – Future Possibilities: Rhythmic Training Through the Traditions of Africa, Bali and India, Mill Valley: Panoramic Press, 1985.

External links
 A Visual Introduction to Rhythms (taal) in Hindustani Classical Music
 Colvin Russell: Tala Primer – A basic introduction to tabla and tala
 KKSongs Talamala: Recordings of Tabla Bols, database for Hindustani Talas
 Ancient Future: MIDI files of the common (major) Hindustani Talas

Indian classical music
Hindustani music terminology
Carnatic music terminology

Tala (music)


الزيج جداول فلكية، ورث العرب بحثها عن اليونان والسريان وترجموا ما وضع فيه من أزياج وقاموا باختباره عمليا وانتقدوه.

وبدأ علماء الفلك المسلمون في عمل أزياج جديدة لمواقع النجوم وحركاتها، وساعدهم على القيام بهذه المهمة تشييد المراصد ورصد النجوم مستعينين بآلات الرصد الفلكية التي أعدها الأقدمون وبآلات جديدة اخترعها الفلكيون المسلمون.

أشهر الأزياج

ومن أشهر الأزياج الفلكية تلك الأزياج التي نسبت لصانعيها وهي:

 زيج الفزاري، وهو من أوائل الأزياج العربية، والفزاري هو أول مَن صنع أسطرلابا.
 وزيج الخوارزمي، وقد أنجزه الخوارزمي في خلافة المأمون.
 أزياج المروذي الثلاثة: زيجه المعروف بزيج حسب الحاسب.
 الزيج المأموني على مذهب السند الهند، والزيج الممتحن وهو أشهر أزياجه الثلاثة، وقد أشاد به البيروني في كتبه.
 هناك الزيج الصغير المعروف بالشاه.
 زيج البلخي وقد صنعه أبو زيد البلخي على مذهب الفرس.
 زيج البتاني الذي أثبت فيه البتاني الكواكب الثابتة.
 زيج جمال الدين بن محفوظ البغدادي.
 الزيج الذي صنعه الهمداني وسمى باسمه: زيج الهمداني، وقد اعتمد عليه أهل اليمن.
 زيج كوشيار الجيلي وله زيجان آخران هما: الزيج الجامع، واللامع من أمثلة الزيج الجامع.
 هناك الزيج الشامل للبوزجاني.
 الزيج الكبير الحاكمي لابن يونس.
 الزيج السنجري للخازن.
 الزيج الملكشاهي لعمر الخيام.
 الزيج الشاهي لركن الدين خورشاه، وقد لخصه اللبودي وسماه: الزيج الزاهي.

وهناك أزياج أخرى كثيرة وضعها علماء مسلمون آخرون لا إبداع يذكر فيها فقد كانت شروحا أو تعليقات أو اختصارات مدرسية، وأشهر الأزياج على الإطلاق التي وضعها الفلكيون المسلمون الزيج الإيلخاني لأولغ بك.

الزيج الإيلخاني

وكان هذا الزيج ثمرة كبرى لأعمال نصير الدين الطوسي الفلكية في مرصد سمرقند وهو مرتب على أربعة مقالات:

 حسب التواريخ.
 حسب سير الكواكب ومواضعها طولا وعرضا.
 حسب أوقات مطالع النجوم.
 حسب باقي أعمال النجوم الأخرى.

وقد أصلح هذا الزيج ما كان قبله من نقص للأزياج السابقة، وبعده توجهت شروح الفلكيين وتلخيصاتهم إلى الزيج الإيلخاني فقد ذاعت شهرته وعرف العلماء المسلمون فضله ودقته.

وبعد مرور حوالي ثلاثة قرون تبين نقص الزيج الإيلخاني وظهر الخلل في ضبطه بظهور فرق نحوا من ساعتين من الزمن نتيجة لتغير مواقع النجوم.
وقد ظهر هذا الفرق من عمل كاسيني في عهد الدولة العثمانية في القرن الحادي عشر / السابع عشر عندما قاس دخول الشمس في نقطة الحمل، وفي الكسوف والخسوف، وعندما استخدم آلات فلكية جديدة. وكان مرور الزمن هو السبب نفسه في تعدد الأزياج الإسلامية من بلد إلى بلد ومن زمن إلى زمن.

مراجع

انظر أيضا
 علم الأزياج

أعمال فلكية في العصر الذهبي للإسلام
جداول فلكية
كلمات وجمل فارسية

زيج