Johannes Eremita Cassianus eller Johannes Massiliensis (født omkring 360, døde i 435 eller 448) var en munk og forfatter. Han tog en uddannelse i græsk teologi.

Cassianus formodes at være født i Vesterland, men der er ingen kilder der bekræfter hvor han helt nøjagtigt blev født. Han boede i et kloster i byen Betlehem, og var elev hos Evagrius Ponticus.

Cassianus var meget optaget af eneboere fra Egypten og deres liv, og rejste derfor med sin bofælle Germanus i 390 til landet for at få dyberegående kendskab til deres liv. I første omgang forblev han sammen med disse eneboere i syv år og kom senere tilbage i endnu tre år.

Munkelivet
Johannes Chrysostomos viede i 403 i Konstantinopel - det nuværende Istanbul - Cassianus til Diakon.

Fra år 405 er Cassianus i Rom hvor han blev viet til præst. Fem år senere blev byen, i 410, ødelagt og blev han "grebet af den almindelige følelse af verdens forfængelighed og intethed".

Han rejste derefter til Marseille hvor han i nærheden stiftede Saint-Victor de Marseilleklostret til munke og en kloster til nonner.

Han gjorde det første ægte forsøg på at afvise den orientalske munkisme ved at forme det efter vestlige normer, og hans skrifter blev bredt spredt i det vestlige klostre.

Cassianus blev aldrig formelt erklæret for en helgen, men han regnes almindeligvis som sådan.

Forfatter
Munkelivet, som Cassianus så det, blev af Benedikt fra Nurcia beskrevet som Johannes Cassianus' regel i Ordensreglen (De institutis coenibiorum et de octo principalibus vitiis). og Cassianus' og Germanus' samtaler med de ægyptiske eneboere blev beskrevet i hans Collationes Patrum.

Hans bog mod Nestorius, hvori han sagde at "det naturlige menneske er sygt, ikke dødt, sig selv kan det ikke hjælpe, men det kan bede om lægens hjælp", havde stor betydning i striden om nåde og synd mellem Augustin og Pelagius, da han var tætknyttet til Johannes Chrysostomos. Denne fremstilling af læren om menneskets frelse var vidt udbredt i samtiden, men betegnes senere med den kritiske betegnelse semipelagianisme.

I 1559 blev der i Basel udgivet Cassianus' første udgave af samlede skrifter, efterfulgt i 1722 i Frankfurt og i 1733 i Leipzig.

Referencer

Kilder
 Laust Moltesen: Cassianus, Johannes Eremita Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind IV, s. 625;

Eksterne henvisninger

 Tre af Cassianus værker i Bibliothek der Kirchenväter

 Værke om og over Johannes Cassianus  i Deutschen Digitalen Bibliothek
 Cassian-Projekt Münsterschwarzach
 Johannes Cassianus: Die Lehre vom beständigen Gebet

Institutes of John Cassian  New Advent
Latin edition of the De Coenobiorum Institutis
Text of the Conferences New Advent
Text of On the Incarnation of the Lord (Against Nestorius)
Collationes patrum XXIV. From the Lessing J. Rosenwald Collection at the Library of Congress.
Plotz, John. "Their Noonday Demons, and Ours", The New York Times Sunday Book Review, 23 December 2011 - Essay on Acedia, Cassian's Views, and modern application
Opera Omnia by Migne Patrologia Latina
Feiss OSB, Hugh. "Cassian and Monasticism", Monastery of the Ascension; Jerome, Idaho
Venerable John Cassian the Roman Orthodox icon and synaxarion
 St. John Cassian Monastery, Constanta, Romania

Kirkefædre
Teologer fra Tyskland

Johannes Cassianus


Abyssosaurus es un género extinto de plesiosaurio aristonéctido que vivió en el Cretácico Inferior en lo que ahora es Rusia.

Descubrimiento
Abyssosaurus se conoce solo por el espécimen holotipo, un esqueleto postcraneal parcial. El holotipo se encontró en
Chuvashia, datando de fines del Hauteriviense en el Cretácico Inferior, hace unos 133-130 millones de años. El espécimen se piensa que ocupa una posición intermedia entre Tatenectes y Kimmerosaurus del Jurásico Superior y Aristonectes y Kaiwhekea del Cretácico Inferior. Abyssosaurus representa el primer registro fiable de un  aristonéctido en Rusia.

Etimología
Abyssosaurus fue nombrado oficialmente por Alexander Yu. Berezin en 2011 y la especie tipo es Abyssosaurus nataliae.

Referencias

Enlaces externos

Aristonectidae
Plesiosaurios del Cretácico Inferior
Plesiosaurios de Europa

Abyssosaurus


Posidonia coriacea, vrsta porosta (posidonije), morskih jednosupnica koje obitavaju u vodama oko južne i zapadne obale Australije, na dubinama od 1 do 30 metara.

Vanjske poveznice
 IUCN

Izvori

Porost

Posidonia coriacea


Prybirsk (en , en , Priborsk) est un village de 800 habitants (2004) situé au nord de l'oblast de Kiev en Ukraine.

Prybirsk est proche de la zone d'exclusion de Tchernobyl sur la rive gauche de la rivière Teteriv et sur la route régionale P-56. Le village, fondé en 1600, est le centre administratif du selvsoviet (municipalité rurale) du même nom dans le raïon d'Ivankiv. Le village Pyrohovytchi () d'environ 200 habitants fait également partie de la commune. Le centre administratif du raïon d'Ivankiv est à  au sud-ouest et la capitale Kiev est à environ  au sud-est du village.

Notes et références

Commune rurale dans l'oblast de Kiev
Fondation en 1600

Prybirsk


هيلاريون كابوتشي أو كبوجي (2 مارس 1922 - 1 يناير 2017م) هو رجل دين مسيحي سوري، ولد في حلب. أصبح مطراناً لكنيسة الروم الكاثوليك في القدس عام 1965. عُرف بمواقفه الوطنية المعارضة للاحتلال الإسرائيلي في فلسطين، وعمل سراً على دعم المقاومة. اعتقلته سلطات الاحتلال في آب 1974 أثناء محاولته تهريب أسلحة للمقاومة، وحكمت عليه محكمة عسكرية بالسجن 12 عاماً. أفرج عنه بعد 4 سنوات بوساطة من الفاتيكان، وأبعد عن فلسطين في تشرين الثاني 1978، وقد أمضى حياته بعد ذلك في المنفى في روما حتى وفاته.

كرمته السودان ومصر وليبيا والعراق وسوريا والكويت بطابع بريد يحمل صورته، كما نشر المناضل الراحل داوود تركي شعراً مخصصاً للمطران معبراً عن تقديره واحترامه العظيمين له؛ اطلقت مدينة رام الله اسمه على أحد شوارع المدينة.

سيرته
اسمه الأصلي «جورج» وكلمة «كبوجي»، وهي كنيته، تعني «البواب» أو «الحارس» بالسريانية، وقد اختار اسم هيلاريون تيمناً براهب ولد في غزة في سنة 291 ميلادية، ونقل طريقة العزلة في الصحاري من المصريين إلى البلاد السورية، وكان والد المطران كبوجي «بشير» يعمل تاجراً للسيارات في حلب وقد توفي باكرا، أما والدته فتدعى شفيقة رباط، وهي قريبة الدستوري الكبير ونائب حلب عن حزب الكتلة الوطنية، إدمون ربّاط.

درس كبوجي في مدارس حلب حتى المرحلة الثانوية، ثم انتقل في سنة 1933 إلى دير الشير في لبنان، وتابع دروسه فيه حتى سنة 1944 عندما غادر إلى دير القديسة آن في القدس لإكمال دروسه اللاهوتية. وقد سيم كاهناً في سنة 1947، وعين مديراً لمدرسة النهضة الوطنية القريبة من بلدة سوق الغرب في جبل لبنان، ثم عين مساعداً للبطريرك مكسيموس صايغ ومسؤولاً عن أبرشيات دمشق وجوارها. وفي سنة 1962 أصبح رئيساً عاماً للرهبانية الباسيلية الشويرية. ثم في سنة 1963 اختير رئيساً عاماً للرهبانية الحلبية، ورقي في 6 نوفمبر/تشرين الثاني 1965 إلى رتبة المطرانية، وعين نائباً بطريركياً في القدس لطائفة الروم الكاثوليك. وفي القدس ظهرت نوازعه القومية بوضوح وجلاء، فكان الوحيد من بين رجال الدين الذي رفض حضور الاحتفالات والاستقبالات الرسمية التي تنظمها السلطات الإسرائيلية. وفي يوم وفاة جمال عبد الناصر في 28 سبتمبر/أيلول 1970 توجه إلى جميع الأساقفة في القدس طالباً منهم رفع الأعلام السود فوق مقارهم، وقرع الأجراس في أثناء جنازته.

المطران في الفن
في شهر رمضان سنة 2020، تم عرض مسلسل درامي يحكي سيرته بعنوان «حارس القدس» وقام بدوره الفنان رشيد عساف، وهو من إنتاج المؤسسة العامة للإنتاج في سوريا ومن إخراج باسل الخطيب.

قصة اعتقاله

كان كابوتشي من سكان شرقي القدس، لكن المنصب الديني الذي تقلده لم يمنعه الخوض في مجال تهريب الأسلحة للمقاومين الفلسطينين مستندا على حرية الحركة الممنوحة لرجال الدين.

وفي أعقاب المعلومات الجديدة هذه أصبح جهاز الأمن العام (الشاباك) يراقب كابوتشي ويتتبع تحركاته، واتضح بفضل إجراءات التتبع هذه يوم 8 آب 1974 أن سيارته المحمَّلة بالمتفجرات تسير في ظروف مثيرة للشبهة باتجاه القدس وأن كابوتشي نفسه ومساعده يستقلانها. وتقرر إيقاف السيارة فوراً خشية انفجار المتفجرات بداخلها سواء عمداً أو عقب حادث اعتباطي مما قد يؤدي إلى نتائج كارثية.

وهكذا تم، ونُقلت السيارة ومَن فيها إلى مركز الشرطة في حاكورة الموسكوبية القدس حيث تم في ورشة السيارات تفكيكها وتفتيشها مما أدى إلى اكتشاف «غنائم» كثيرة ومنها 4 رشاشات كلاشنيكوف ومسدسان وعدة طرود تحتوي على متفجرات بلاستيكية وصواعق كهربائية وقنابل يدوية وما إلى ذلك.

وعند التحقيق معه أنكر كابوتشي بدايةً ضلوعه في عملية التهريب مدعياً بأنه تم نقل الوسائل القتالية إلى سيارته دون علمه. غير أن مغلفاً عُثر عليه لدى تفتيش أمتعته كتب عليه بخطّه رقم المسؤول الفتحاوي أبو فراس في لبنان أثبت ضلوعه في هذا المخطط. وبالتالي اعترف كابوتشي بأنه تلقى في نيسان 1974 من المدعو أبو فراس حقيبتين ونقلهما بسيارته إلى الضفة الغربية حيث أخفاهما – كما أُوعز إليه – داخل مدرسة الكنيسة اليونانية الكاثوليكية في بيت حنينا. وروى كابوتشي أيضاً أنه طُلب منه في شهر تموز من العام نفسه نقل وسائل قتالية أخرى تم إخفاؤها في أماكن مختلفة داخل سيارته لكن – كما سلف – تم ضبط السيارة عند اعتقاله.

وكانت هذه نهاية القضية وتمت محاكمة كابوتشي وفرض عقوبة السجن لمدة 12 عاماً عليه لكن أُفرج عنه في نوفمبر تشرين الثاني 1977 بطلب من البابا. وعلى الرغم من وعود حاضرة الفاتيكان وبخلاف تعليماتها إليه فقد أصبح كابوتشي من دعاة القضية الفلسطينية في أنحاء العالم.

أسطول الحرية
في مايو 2010 كان المطران كابوتشي على متن أحد سفن الإغاثة المشكلة لأسطول الحرية التي كانت تحمل الأمتعة والغداء لأهالي غزة المحاصرين على يد السلطات الإسرائيلية وتم مصادرة كل ما فيها وطرد كل من تواجد هناك إلى لبنان.

وفاته
أعلن الفاتيكان مساء يوم الأحد 1 يناير 2017 وفاة المطران هيلاريون في العاصمة الإيطالية روما عن عمرٍ ناهز 94 عاماً.

تم نقل الجثمان لاحقًا إلى لبنان حيث أقيمت مراسم دفن كبّوجي في منطقة الربوة في المتن الشمالي، ثم نقل إلى دير المخلص للرهبانية الباسيلية الحلبية في صربا، جونيه حيث دُفن، وذلك بتاريخ 10 يناير/كانون الثاني 2017.

قالوا عنه
 يقول الإعلامي اللبناني رفيق شلالا: «في غياب المطران الراحل، بفضله عليّ بواقعتين: الأولى مهنية بدلت مسار عملي في حقل الصحافة، والثانية شخصية مكنتني من أن أكون اليوم حياً».

المراجع

قادة دينيون من حلب
أزمة رهائن إيران
أشخاص حاربوا من أجل عروبة فلسطين
أشخاص من حلب
أعلام الصراع الإسرائيلي الفلسطيني
روم كاثوليك سوريون
رؤساء أساقفة سوريون
سجناء ومعتقلون في إسرائيل
سوريون مسجونون في الخارج
شخصيات مسيحية معاصرة
مسيحيون سوريون
مشاركون في أسطول الحرية
مواليد 1340 هـ
مواليد 1922
مواليد في حلب
وفيات 1438 هـ
وفيات 2017
وفيات في روما

هيلاريون كابوتشي


La guerre d'Ingouchie (russe : Война в Ингушетии) est un conflit post-soviétique qui a commencé en 2007 par une insurrection en Ingouchie liée au conflit séparatiste en Tchétchénie. Ce conflit a été décrit comme une « guerre civile » par les militants locaux des droits de l'homme et l'opposition ; d'autres l'ont qualifié de « soulèvement ». À la mi-2009, l'Ingouchie avait dépassé la Tchétchénie en tant que république du Caucase du Nord la plus violente. Cependant, en 2015, l'insurrection dans la République s'était considérablement affaiblie et le nombre de victimes avait considérablement diminué dans les années qui ont suivi.

Déroulement
Le 26 juillet 2007, une opération de sécurité massive a été lancée en Ingouchie, déclenchée par une série d'attaques dont une tentative d'assassinat contre le président  cinq jours plus tôt. Moscou a envoyé 2 500 soldats supplémentaires du MVD, triplant presque le nombre de forces spéciales en Ingouchie. Au cours des jours suivants, des centaines d'hommes ont été rassemblés lors des ratissages, tandis que plusieurs agents de sécurité ont été tués et blessés dans les attaques continues. En octobre 2007, la police et les forces de sécurité en Ingouchie ont reçu l'ordre de cesser d'informer les médias de tout "incident de nature terroriste."

En 2008, , propriétaire du site d'opposition très critique , a été tué alors qu'il était en garde à vue. Les conséquences du meurtre ont été marquées par une recrudescence des activités séparatistes et de l'animosité envers la Russie et les russes au sein de la population ingouche. Au centre de cette controverse se trouvait le président profondément impopulaire Murat Zyazikov, un ancien général du KGB qui a été critiqué à la fois par des groupes de défense des droits de l'homme et par certains membres du gouvernement russe. Le ministre de l'Intérieur ingouche Musa Medov a été ciblé par un kamikaze en octobre 2008. Finalement, on a demandé à Zyazikov de démissionner. Le 30 octobre 2008, le président russe Dmitri Medvedev a signé un décret pour destituer Zyazikov de ses fonctions et le remplacer par le lieutenant-colonel Iounous-bek Evkourov. Cela a été salué par l'opposition ingouche comme une victoire.

Cependant, la violence n'a pas cessé. Selon des sources policières, près de 50 personnes (dont 27 rebelles, 18 policiers et deux civils) sont mortes dans les affrontements quasi quotidiens dans cette petite république (moins de 500 000 habitants) au cours des trois premiers mois de 2009. Les assassinats et tentatives d'assassinats de personnalités de premier plan se sont poursuivies. Le 10 juin 2009, , la juge en chef adjointe de la , a été abattue et le 13 juin, l'ancien vice-Premier ministre  a été abattu devant son domicile. Le président ingouche Evkourov a été grièvement blessé dans un attentat-suicide le 22 juin et le ministre de la Construction  a été abattu dans son bureau en août. En octobre 2010, la branche ingouche du groupe islamiste de l'émirat du Caucase a annoncé un moratoire sur le meurtre de policiers. Selon le président Evkourov, 400 policiers avaient été tués en Ingouchie au cours des cinq années précédant le 2 octobre 2010.

Après 2010, les niveaux de violence en Ingouchie ont commencé à baisser, cette tendance s'est poursuivie, le nombre total de victimes dans la République diminuant de plus de 60 % entre 2013 et 2014. En 2014, le chef de l'insurrection  a été tué par forces de sécurité. À la mi-2015, Evkourov a déclaré que l'insurrection dans la République avait été "vaincue". Il a déclaré que 80 combattants du groupe s'étaient rendus et avaient été amnistiés et que les insurgés actifs restants avaient été considérablement réduits. Les raisons suggérées pour ce déclin, qui s'est reflété plus largement tout au long de l'insurrection dans le Caucase du Nord, comprenaient la mort de commandants insurgés de haut rang, le ciblage accru par les forces de sécurité de l'infrastructure de soutien sur laquelle s'appuyaient les insurgés et un exode d'insurgés vers d'autres zones de conflit.

Notes et références

Guerre du XXIe siècle
Guerre impliquant la Russie
Ingouchie

Guerre d'Ingouchie


Los Avisauridae (avisáuridos) son una familia extinta de aves enantiornithes conocidas del periodo Cretácico de Norte y Suramérica, Europa y Asia. Están representados hasta el momento por ocho géneros.

Los Avisauridae fueron denominados por Brett-Surman y Paul en 1985. Ellos incluyeron en esta familia unos pocos fósiles que ellos creyeron que pertenecían a pequeños dinosaurios no avianos.

Chiappe (1992) más tarde reconoció que los Avisauridae pertenecían a la clase Aves y a la subclase Enantiornithes. Chiappe (1993) diagnosticó la familia de la siguiente forma: "aves enantiornites con una fuerte convexidad transversal de la superficie dorsal del eje medio del metatarso III, una distintiva proyección plantar del borde medio de la tróclea del metatarso III, y un metatarso I comprimido lateralmente con forma de letra 'J'". Él definió a la familia como el último ancestro común de Neuquenornis volans y Avisaurus archibaldi y a todos sus descendientes. En 2008, la familia fue redefinida como Avisaurus archibaldi y todos los géneros más cercanamente relacionados con este que a Longipteryx, Gobipteryx o a Sinornis.

Cladograma basado en el análisis de Cau y Arduini (2008):

Chiappe y Calvo (1994) encontraron que los avisáuridos compartían adaptaciones en el pie — incluyendo un hallux puesto al revés y situado distalmente con una garra grande — que indicaba  la habilidad de posarse en las ramas de los árboles. Ellos afirmaron que un estilo de vida arbóreo era lo más probable para todos los avisáuridos.

Referencias

Fósiles del Cretáceo
Enantiornithes

Avisauridae


Olof Palmes Allé er en gade i det nordlige Aarhus mellem Halmstadgade og Brendstrupgårdsvej. Foruden selve centralgaden, er også dens sideveje navngivet Olof Palmes Allé. Gaden ligger i et kvarter med flere uddannelsesinstitutioner, bl.a. VIA University College, Aarhus Business College og IBM Danmark, ligesom der også ligger et privathospital, Aleris-Hamlet Aarhus. Der går bybusser gennem gaden, og Aarhus Letbane har desuden station, Olof Palmes Allé Station.

Historie
Oprindelig navngivet Halmstadgade i 1966, men i 1986 omdøbt til Olof Palmes Allé efter den svenske socialdemokratiske politiker Olof Palme (1927-1986). Efter forskellige ministerposter fra 1963 til 1969 blev han Sveriges statsminister fra 1969 til 1976. Forholdt sig stærkt kritisk til USA's krigsførelse i Vietnam, samtidig med at han betonede den svenske neutralitet. Han blev igen statsminister fra 1982, men blev i 1986 myrdet i Stockholm.

Olof Palmes Allé har postnummeret 8200 og ligger i Aarhus N.

Referencer

Eksterne henvisninger

Gader i Aarhus

Olof Palmes Allé


O Challenger de Florianópolis é um torneio de tênis que faz parte da série ATP Challenger Tour desde 2021, e realizado nas quadras de saibro do Lagoa Iate Clube, em Florianópolis, Santa Catarina, Brasil, e que distribuiu 80 pontos aos campeões das chaves de simples e duplas.

A edição de 2022 ocorreu na cidade de Blumenau, também no estado de Santa Catarina, nas quadras de saibro do Tabajara Tênis Clube. A pontuação distribuída aos tenistas foi alterada e os campeões de simples e duplas somaram 50 pontos para o ranking mundial.

No perfil oficial do torneio, no site da ATP, é informada como sede estreante da competição a cidade de Florianópolis, onde o torneio foi realizado de 06 a 12 de Dezembro de 2021, enquanto que, em 2022, Blumenau sucedeu o evento anterior como nova sede, com a edição realizada entre 10 e 16 de Janeiro. Esta página faz referências aos eventos ocorridos em Blumenau, em 2022, e em Florianópolis, em 2021 e 2023.

Em 2023, o Lagoa Iate Clube, em Florianópolis, volta a ser a sede do torneio, que passou a ter a denominação de ENGIE Open de Tênis, e a ser realizado na semana de 17 a 23 de Abril. Esta edição distribuirá um total de US$ 80.000 em prêmios. Os campeões somarão 75 pontos para o ranking mundial.

Edições

Simples

Duplas

Ligações externas

Torneios de tênis no Brasil
ATP Challenger Tour

Challenger de Florianópolis


Lambengolmor may be
the Quenya term for "philologists", see Elvish languages (Middle-earth)
a mailing list dedicated to Tolkienian linguistics, see Languages_of_Arda#Reception_and_study

Lambengolmor


Campeonato Mundial de Ginástica Juvenil refere-se a vários Campeonatos Mundiais diferentes em quatro disciplinas reconhecidas pela Federação Internacional de Ginástica (FIG) em ginástica competitiva: ginástica acrobática, ginástica artística masculina e feminina e ginástica rítmica.

História
Antes de se fundir com a FIG em 1999, a Federação Internacional de Acrobacia Esportiva (IFSA) organizou e promoveu Campeonatos Mundiais Juvenis de ginástica acrobática de 1989 a 1999. A partir de 2019, a FIG organizou campeonatos mundiais juvenis em ginástica artística e rítmica.

Atualmente, a FIG organiza competições periódicas do Mundial Age Group em ginástica aeróbica, ginástica acrobática e trampolim. O antigo órgão regulador de trampolim, a Federação Internacional de Trampolins (FIT), incorporada à FIG em 1998, também organizou competições de World Age Group de 1973 a 1996. Essas competições, no entanto, não são consideradas campeonatos mundiais.

Acrobática
Formato:

1989–1999: Campeonato Mundial Juvenil
2001–2002: Jogos Mundiais Age Group
2004–2006: Competição Internacional Age Group
2008–: Competição Mundial Age Group

Artística

Rítmica

Trampolim

As Competições do Mundial Age Group de Ginástica de Trampolim da FIG são atualmente realizadas em 32 disciplinas:
 Categorias e idade:
 Trampolim (Age Group 1 / Age Group 2 / Age Group 3 / Age Group 4)
 Trampolim Sincronizado (Age Group 1 / Age Group 2 / Age Group 3 / Age Group 4)
 Tumbling (Age Group 1 / Age Group 2 / Age Group 3 / Age Group 4)
 Duplo-Mini (Age Group 1 / Age Group 2 / Age Group 3 / Age Group 4)
 11-12 / 13-14 / 15-16 / 17-21

Desde 1998, os campeonatos são realizados ao lado do Campeonato Mundial de Ginástica de Trampolim, muitas vezes uma semana depois e no mesmo local. De 1990 a 1996, os campeonatos juvenis foram no mesmo país do Campeonato Mundial de Ginástica de Trampolim, mas em uma cidade diferente. Os campeonatos anteriores, de 1973 a 1988, tiveram anfitriões separados, sem relação com o Campeonato Mundial de Ginástica de Trampolim.

Aeróbica
Competições do Mundial Age Group de Ginástica Aeróbica da FIG:

Ver também
 Campeonato Mundial de Ginástica
 Ginástica nos Jogos Olímpicos da Juventude
 Principais realizações na ginástica por nação

Referências

Ginástica

Campeonato Mundial de Ginástica Juvenil


Terra sonâmbula es una película del año 2007.

Sinopsis
En Mozambique la guerra civil hace estragos entre la población. En medio del caos reinante, el joven Muidinga sueña con reencontrarse con su familia. Un día encuentra en un cuerpo sin vida un diario que relata la historia de una mujer que busca a su hijo. Convencido de que el niño es él, Muidinga decide ir en su busca. Emprende el camino junto con Tuahir, un viejo insensible siempre dispuesto a contar una historia. Su viaje es una lucha, convirtiéndolos en sonámbulos en un paisaje devastado por la guerra.

Premios
 International Film Festival of Kerala (India)
 Pune International Film Festival (India)
 Famafest (Portugal)
 Festival Cinema Africano, Asia, América Latina de Milán (Italia)
 Festival Indie Lisboa (Portugal)

Referencias

Terra sonâmbula


Autana puede referirse a:

 el cerro Autana, ubicado al sur de Venezuela;
 al municipio Autana, del estado venezolano del Amazonas;
 al río Autana, afluente del Orinoco.

Autana


Patronyme

 Antonio Ledezma (1955-), homme politique vénézuélien ;
 Richard Ledezma (2000-), footballeur américain (soccer).

Patronyme hispanique

Ledezma


Angela Maria "Geli" Raubal (; 4 June 1908 – 18 September 1931) was an Austrian woman who was the half-niece of Adolf Hitler. Born in Linz, Austria-Hungary, she was the second child and eldest daughter of Leo Raubal Sr. and Hitler's half-sister, Angela Raubal. Raubal lived in close contact with her half-uncle Adolf from 1925 until her presumed suicide in 1931.

Life
Angela Maria "Geli" Raubal was born in Linz, Austria-Hungary on 4 June 1908, where she was raised with her brother Leo and sister Elfriede. Her father died at the age of 31 when Geli was two. She and Elfriede accompanied their mother when she became Hitler's housekeeper in 1925; Raubal was 17 at the time and spent the next six years in close contact with her half-uncle, who was 19 years her senior. Her mother was given a position as housekeeper at the Berghof near Berchtesgaden in 1928. Raubal moved into Hitler's Munich apartment in 1929 when she enrolled in medicine at Ludwig Maximilian University but she did not complete her studies.

As Hitler rose to power as leader of the Nazi Party, he was domineering and possessive of Raubal, keeping control of her. When he discovered in December 1927 that she was having a relationship with his chauffeur, Emil Maurice, he forced her to end the affair and dismissed Maurice from his service. After that he did not allow her to associate with friends and attempted to have himself or someone he trusted near her at all times, accompanying her on shopping trips, to the cinema and to the opera.

Death
Raubal was living in Hitler's Munich apartment, and he maintained strict control over her actions. She was in effect a prisoner, and planned to escape to Vienna to continue her singing lessons. Her mother told interrogators after the war that Hitler had forbidden her daughter to continue her relationship with a man from Linz whom she was hoping to marry. Hitler and Raubal argued on 18 September 1931 when he refused to allow her to go to Vienna. He departed for a meeting in Nuremberg but was recalled to Munich the next day with the news that Raubal was dead from a gunshot wound to the lung; she had apparently shot herself in Hitler's Munich apartment with Hitler's Walther pistol. She was 23.

Rumours immediately began in the media about physical abuse, a possible sexual relationship, an infatuation by Raubal for her uncle, and even murder. The Münchener Post reported that the dead woman had a fractured nose. Otto Strasser, a political opponent of Hitler, was the source of some of the more sensational stories. The historian Ian Kershaw maintains that "whether actively sexual or not, Hitler's behaviour towards Geli has all the traits of a strong, latent at least, sexual dependence." The police ruled out foul play and the death was ruled a suicide. Hitler was devastated and went into an intense depression. He moved to a house on the shores of Tegernsee lake and did not attend the funeral in Vienna on 24 September. He visited her grave at Vienna's Zentralfriedhof (Central Cemetery) two days later. Thereafter, he overcame his depression and refocused on politics.

Hitler later declared that Raubal was the only woman he had ever loved. Her room at Haus Wachenfeld was kept as she had left it, and he hung portraits of her in his room there and at the Reich Chancellery in Berlin.

In a 1992 Vanity Fair article, Ron Rosenbaum examines several theories, including speculation that Hitler intentionally or accidentally shot and killed Raubal during an argument, or that she was killed on his orders. According to William Stuart-Houston, Hitler's nephew through his half-brother, Alois, "When I visited Berlin in 1931, the family was in trouble. ... Everyone knew that Hitler and she had long been intimate and that she had been expecting a child – a fact that enraged Hitler."

See also
 Hitler family

References
Informational notes

Citations

Bibliography

Further reading

External links

1908 births
1931 suicides
1931 deaths
Austrian Roman Catholics
Austrian expatriates in Germany
Burials at the Vienna Central Cemetery
Death conspiracy theories
Hitler family
Ludwig Maximilian University of Munich alumni
People from Linz
Suicides by firearm in Germany

Geli Raubal


Trans World Airlines Flight 847 was a flight from Cairo to San Diego with en route stops in Athens, Rome, Boston, and Los Angeles. On the morning of June 14, 1985, Flight 847 was hijacked shortly after take off from Athens. The hijackers demanded the release of 700 Shia Muslims from Israeli custody and took the plane repeatedly to Beirut and Algiers. Later Western analysis considered them members of the Hezbollah group, an allegation Hezbollah rejects.

The passengers and crew endured a three-day intercontinental ordeal. Some passengers were threatened and some beaten. Passengers with Jewish-sounding names were separated from the others. United States Navy diver Robert Stethem was murdered, and his body was thrown onto the apron. Dozens of passengers were held hostage over the next two weeks until released by their captors after some of their demands were met.

Hijacking events
Flight 847 was operated with a Boeing 727-200, registration  The flight originated in Cairo on the morning of June 14. After an uneventful flight from Cairo to Athens, a new crew boarded Flight 847. The new crew in Athens were Captain John Testrake, First Officer Phil Maresca, Flight Engineer Christian Zimmerman, flight service manager Uli Derickson, and flight attendants Judy Cox, Hazel Hesp, Elizabeth Howes, and Helen Sheahan.

At 10:10, Flight 847 departed Athens for Rome. It was hijacked shortly after takeoff by two Arabic-speaking Lebanese men who had smuggled a pistol and two grenades through the Athens airport security. One was later identified as Mohammed Ali Hamadi, who was eventually captured and sentenced to life imprisonment in Germany. Hamadi is an alleged member of Hezbollah.

The hijackers assaulted Derickson, breaching the cockpit and dragging her with them before attacking and pistol-whipping Testrake, Maresca, and Zimmerman.

To Beirut, then Algiers

With Captain Testrake being held at gunpoint, the plane was diverted from its original destination of Rome, in airspace over Greece, to the Middle East and made its first stop, for several hours, at the Beirut International Airport in Lebanon, where 19 passengers were allowed to leave in exchange for fuel. Shortly before landing, air traffic control initially refused to let them land in Beirut. Captain Testrake argued with air traffic control until they relented. He said at one point, "He has pulled a hand-grenade pin and he is ready to blow up the aircraft if he has to. We must, I repeat, we must land at Beirut. We must land at Beirut. No alternative."

At the time, Lebanon was in the midst of the Lebanese Civil War, and Beirut was divided into sectors controlled by different Shia Amal militia and Hezbollah. That afternoon, the aircraft continued on across the Mediterranean to Algiers, where 20 passengers were released during a five-hour stop before heading back to Beirut that night.

Back to Beirut

Beirut International Airport was surrounded by a Shia neighborhood. It had no perimeter security and had been overrun by Islamist militias, and nearby residents could simply drive onto the runway.

The hijackers had systematically and regularly beaten all the military passengers, but during this stop, they selected U.S. Navy diver, Robert Stethem, beat him, shot him in the right temple, and dumped his body out of the plane onto the ramp and shot him again, seeking permission from other Shia Muslims operating the control tower to obtain more fuel. Seven American passengers, alleged to have Jewish-sounding surnames, were taken off the jet and held hostage in a Shia prison in Beirut.

Algiers, Beirut again
Nearly a dozen heavily armed men joined the hijackers before the plane returned to Algiers the following day, 15 June, where an additional 65 passengers and all five female cabin crew members were released.

The initial demands of the hijackers included:
 Release of the "Kuwait 17", those involved in the 1983 bombing of the U.S. embassy in Kuwait
 Release of all 766 mainly Lebanese Shias transferred to Israel's Atleat Prison in conjunction with immediate withdrawal of Israeli forces from southern Lebanon
 International condemnation of Israel and the United States

The Greek government released the accomplice, Ali Atwa, and in exchange the hijackers released eight Greek citizens, including Greek pop singer Demis Roussos, to be flown by a Greek government business jet from Algiers back to Athens.

By the afternoon of June 17, the 40 remaining hostages had been taken from the plane and held hostage throughout Beirut by Hezbollah. Nabih Berri was the chief of the Amal militia and the minister of justice in the fractured Lebanon cabinet. One of the hostages was released on 26 June when he developed heart trouble. The other 39 remained captive until June 30 when they were collected in a local schoolyard after an intervention by U.S. President Ronald Reagan along with Lebanese officials. The released hostages then met with international journalists and were driven to Syria by the International Red Cross to the Sheraton Hotel and a press conference in Damascus.

The hostages then boarded a U.S. Air Force C-141B Starlifter cargo plane and flew to Rhein-Main AB, Hesse, West Germany, where they were met by U.S. Vice President George H. W. Bush, debriefed, given medical examinations, then flown to Andrews Air Force Base in Maryland and welcomed home by the president. Over the next several weeks, Israel released over 700 Shia prisoners, while maintaining that the prisoners' release was not related to the hijacking.

Aftermath

The iconic image of this hijacking was a photograph showing a gun being held in the area of Captain Testrake's head, sticking out of the cockpit window, while he and the other pilots were being interviewed by ABC News reporter Charles Glass. The scene was interrupted by one of the French-speaking Hezbollah guards left by the hijackers to hold the crew after most passengers and the cabin crew had been released in Algiers, and the remaining men were held in captivity elsewhere in Beirut. The young militiaman may have unloaded the gun before crashing the scene, as he primarily wanted to be on television.

Flight attendant Uli Derickson was credited with calming one of the hijackers during a fuel-quantity incident during the first leg to Beirut, because she spoke German, the only European language which either hijacker spoke. Notably, she interrupted an attempt to end the hijacking in Algiers when airport officials refused to refuel the plane without payment by offering her own Shell Oil credit card, which was used to charge about $5,500 for 22,700 L (6,000 gal) of jet fuel, for which she was reimbursed. She also refused to cooperate with the hijackers in identifying for them the passports of any passengers with Jewish-sounding names so they could not be singled out.

, an  commissioned in 1995, was named in honor of Robert Stethem. The aircraft involved in the hijacking was put back into service. It remained in service for TWA until the aircraft was retired on September 30, 2000. It ceremoniously operated the airline's final revenue flight of their Boeing 727 fleet. The aircraft was later scrapped in May 2002. It had first flown on August 27, 1974, and was delivered to the airline on September 5, 1974.

Alleged perpetrators
Hezbollah specialist Magnus Ranstorp of the University of St Andrews credits "leading" Hezbollah members Hassan Izz-Al-Din (later involved in the Kuwait Airways Flight 422 hijacking in 1988) and Mohammed Ali Hammadi, whose brother was one of the heads of the Hezbollah Special Security Apparatus, with assisting Hezbollah operatives in the "supervision and planning of the incident itself and as an active participant in the defusion and resolution."

On October 10, 2001, in the immediate aftermath of 9/11, three of the alleged hijackers, Imad Mughniyeh, Ali Atwa, and Hassan Izz-Al-Din, having been earlier indicted in United States district courts for the 1985 skyjacking of the American airliner, were among the original 22 fugitives announced by President George W. Bush to be placed on the newly formed FBI Most Wanted Terrorists list. Rewards of $5 million for information leading to the arrest and conviction of Atwa and Izz-Al-Din are still being offered by the United States.

Mohammed Ali Hammadi was arrested in 1987 in Frankfurt, West Germany, while attempting to smuggle liquid explosives, two years after the TWA Flight 847 attack. In addition to the West German charge of illegal importation of explosives, he was tried and convicted of Stethem's 1985 murder and was sentenced to life in prison. However, he was paroled and released by German officials on December 20, 2005, and returned to Lebanon. There has been speculation that his parole was granted as part of a covert prisoner swap, in exchange for the release of Susanne Osthoff. Taken hostage in Iraq a month prior, Osthoff was released the week of Hammadi's parole. On February 14, 2006 the United States formally asked the Lebanese government to extradite Mohammed Ali Hammadi for Stethem's murder. On February 24, 2006, he appeared as well on the FBI Most Wanted Terrorists list, under the name Mohammed Ali "Hamadei" (sic). He was among the second group of indicted fugitives to be named by the FBI to the list.

Several news outlets reported the announcement by Hezbollah of the death of Imad Mughniyeh in a car bomb explosion in Syria on February 13, 2008. The remaining three fugitives from TWA Flight 847 remain on the list, and at large.

On September 19, 2019, Greek police arrested a 65-year-old Lebanese man who was accused of involvement in the hijacking. The man was arrested at Mykonos during a passport check for cruise ship passengers. He was aboard a cruise ship that had crossed Rhodes, Santorini and Mykonos. Mykonos was the last stop before returning to Turkey. He was later released after police determined it was a case of mistaken identity.

Hezbollah reportedly denies culpability in the TWA Flight 847 hijacking, among its denials of numerous other attacks that have been attributed to the group.

Film
The Delta Force film of 1986 is based on the TWA 847 hijacking.
The Taking of Flight 847: The Uli Derickson Story is a 1988 TV movie based on the incident focusing on the role of flight attendant Uli Derickson (played by Lindsay Wagner).

See also
Trans World Airlines Flight 106

References

External links
 FBI Most Wanted Terrorists at fbi.gov web site
 Top Hezbollah militant slain
 John Testrake, 68, TWA pilot who became hero in hijacking

1985 in Algeria
1980s crimes in Beirut
1980s in Athens
1980s in Cairo
1985 murders in Lebanon
20th century in Algiers
Aircraft hijackings in Africa
Accidents and incidents involving the Boeing 727
Aircraft hijackings in Asia
Aircraft hijackings in Europe
Aviation accidents and incidents in 1985
Aviation accidents and incidents in Algeria
Aviation accidents and incidents in Greece
Aviation accidents and incidents in Lebanon
Crime in Algiers
Hezbollah attacks
Hostage taking in Algeria
Hostage taking in Europe
Hostage taking in Lebanon
1985 crimes
June 1985 events
June 1985 events in Asia
June 1985 events in Europe
Lebanon–United States relations
Murder in Beirut
South Lebanon conflict (1985–2000)
Terrorist incidents in Algeria
Terrorist incidents in Asia in 1985
Terrorist incidents in Beirut
Terrorist incidents in Greece in the 1980s
Terrorist incidents in Lebanon in 1985
847

Trans World Airlines Flight 847


Varghese Mathai est un mathématicien australien, professeur à l'université d'Adélaïde. Sa première contribution la plus influente est le , qu'il a formulé avec Daniel Quillen, et qui a depuis trouvé des applications dans la théorie de l'indice et la . Il a été nommé professeur titulaire en 2006. Il est nommé directeur de l'Institut de géométrie et de ses applications en 2009. En 2011, il a été élu membre de l'Académie des sciences australienne. En 2013, il a été nommé  (Sir Thomas) à l'université d'Adélaïde et a été élu membre de la Royal Society of South Australia.

Formation
Mathai est titulaire d'un Bachelor of Arts (BA) de l'Institut de technologie de l'Illinois. Il s'est ensuite rendu au Massachusetts Institute of Technology (MIT), où il a obtenu un doctorat sous la direction de Daniel Quillen, médaillé Fields, avec une thèse intitulée « Heat Kernels, Thom Classes and the Index Theorem for Imbeddings » (1986) .

Recherche et carrière
Le travail de Mathai se situe dans le domaine de l'analyse géométrique. Ses intérêts de recherche portent sur la -analyse, la théorie de l'indice et la géométrie non commutative. Il travaille actuellement sur des problèmes mathématiques qui ont leurs racines dans la physique, par exemple, les théories des champs topologiques, l'effet Hall quantique fractionnaire et les D-branes en présence de champs B. Ses recherches portent principalement sur l'application de la géométrie non commutative et de la théorie de l'indice à la physique mathématique, avec un accent particulier sur la théorie des cordes. Ses travaux actuels sur la théorie de l'indice sont des travaux conjoints en cours avec Richard Melrose et Isadore Singer, sur l'indice analytique fractionnaire et sur le théorème de l'indice pour les familles projectives d'opérateurs elliptiques. Son travail actuel sur la théorie des cordes est un travail conjoint en cours avec Peter Bouwknegt, Jarah Evslin, Keith Hannabuss et Jonathan Rosenberg, sur la dualité T en présence de flux de fond.

Le  est apparu dans Topology, peu de temps après que Mathai ait terminé son doctorat. En utilisant le formalisme de superconnexion de Quillen, ils ont obtenu un raffinement de la formule de Riemann-Roch, qui relie les classes de Thom en K-théorie et en cohomologie, comme une égalité au niveau des formes différentielles. Cela a une interprétation en physique comme le calcul des fonctions de partition classique et quantique (super) pour l'analogue fermionique d'un oscillateur harmonique avec terme source. En particulier, ils ont obtenu une belle forme gaussienne représentative de la classe de Thom en cohomologie, qui a un pic le long de la section zéro. Son représentant universel est obtenu à l'aide de la machinerie des .

Prix et distinctions
Mathai a reçu la médaille de la Société mathématique australienne en 2000. D'août 2000 à août 2001, il a également été chercheur à l'Institut de mathématiques Clay et chercheur invité au Massachusetts Institute of Technology. De mars à juin 2006, il a été chercheur principal à l'Institut international Erwin-Schrödinger pour la physique mathématique à Vienne.

En 2011, il a été élu membre de l'Académie des sciences australienne. En 2013, il a été élu membre de la Royal Society of South Australia. En 2017, il a reçu une bourse de lauréat australien du Conseil australien de la recherche.

En 2021, il a reçu la prestigieuse médaille Hannan et une conférence de l'Académie australienne des sciences, reconnaissant une carrière exceptionnelle en mathématiques. La même année il est lauréat de la médaille George Szekeres.

Publications (sélection)

 Bouwknegt, Peter, Evslin, Jarah et Mathai, Varghese. (2004) "T-duality: Topology Change from H-flux". Communications in Mathematical Physics 249 (2), 383–415.
 .

Bibliographie
 Blau, Matthias "The Mathai-Quillen Formalism and Topological Field Theory", Infinite-dimensional geometry in physics (Karpacz, 1992). J. Geom. Phys. 11 (1993), no. 1-4, 95–127
 Wu, Siye "Mathai-Quillen Formalism", J. Geom. Phys. 17 (1995), no. 4, 299–309

Références

Liens externes

 Mathai Varghese's research page at the University of Adelaide.

Membre de l'Académie australienne des sciences
Professeur à l'université d'Adélaïde
Étudiant de l'Institut de technologie de l'Illinois
Étudiant du Massachusetts Institute of Technology
Mathématicien australien du XXe siècle
Mathématicien australien du XXIe siècle
Universitaire australien du XXe siècle
Universitaire australien du XXIe siècle
Mathématicien indien du XXe siècle
Mathématicien indien du XXIe siècle
Universitaire indien du XXe siècle
Universitaire indien du XXIe siècle
Lauréat de la médaille George-Szekeres

Varghese Mathai


Splitska riva
Zadarska riva
Puljska riva
Riva (sastav), zadarski glazbeni sastav
Riva degli Schiavoni, Riva od Horvatov, ulica u Veneciji
Emmanuelle Riva, francuska glumica.
Scipione Riva-Rocci, talijanski liječnik
Luigi Riva, talijanski nogometaš
Antonello Riva, talijanski košarkaš
Riva del Garda, naselje

Riva


Ali Çetinkaya  (1877, Afyonkarahisar - 21 Şubat 1949, İstanbul), Türk asker, siyasetçi ve devlet adamı. Kel Ali lakabı ile anılır.

I. Dünya Savaşı'nda çeşitli cephelerde savaşmış bir subay; İzmir'in işgalinden sonra Türk Kurtuluş Savaşı'nın askeri anlamda "ilk kurşununu atan" kişi olarak kabul edilmiştir. Bayındırlık Bakanlığı ve Ulaştırma Bakanlığı görevlerinde bulunmuş bir siyasetçi; Türkiye Cumhuriyeti'nin ilk Ulaştırma Bakanı'dır.

Son Osmanlı Meclis-i Mebusanı'nda, TBMM I. II., III., IV., V., VI., VII. dönemlerde meclis üyesi olarak yer aldı.

Hukukçu olmamasına rağmen ikinci dönem Ankara İstiklâl Mahkemesi başkanlığını yaptı. İzmir suikastı, Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası davası gibi önemli davalara baktı. Bayındırlık Bakanlığı sırasında Ankara'daki resmi dairelerin çoğunu yaptırdı. Ulaştırma bakanlığı sırasında demiryolu politikasının savunucusu oldu.

Ankara İstiklâl Mahkemesi başkanlığı görevinde İskilipli Atıf'ın idam kararını vermiştir.

Yaşamı
1877 yılında Afyonkarahisar'da doğdu. Babası demirci ustası Ahmet Efendi, annesi Fatma Hanım'dır. Babasını küçük yaşta kaybetti.

1892'de Afyonkarahisar Rüştiyesi'nden mezun olup, aynı tarihte Bursa Askeri İdadisi'ne giriş yaptı. Ardından 13 Mart 1896 yılında girdiği Harp Okulu'ndan 25 Aralık 1898'de teğmen rütbesiyle mezun oldu ve aynı gün, Selanik'teki III. Ordu emrine atandı. 3 Eylül 1899'da da yine 3. Ordu, 65. Alay, 3. Tabur, 1. Bölüğe atandı. Devrin pek çok genç subayı gibi Balkanlar'da görev yaptı ve geleceğin ünlü subayları olan Resneli Niyazi Bey, Enver Bey, Ali Fethi Bey ile tanıştı. 1902 yılındaki Bulgar Ayaklanmasının bastırılmasında görev aldı. 15 Mayıs 1903'te üsteğmen rütbesine yükseldi ve 6 Aralık 1903'te 3'üncü Ordu 37'nci Redif Alayı 3'üncü Pirlepe Taburu'nda depo memuru oldu. 1 Haziran 1904'te İştip'teki 2'nci Avcı Taburu ile eşkıya takibinde görev aldı. 1 Ekim 1905'te yüzbaşı, 1907'da Manastır'da İttihat ve Terakki Cemiyeti adlı gizli örgüte katıldı. Hareket Ordusunun 31 Mart İsyanı'nı bastırmasından sonra II. Abdülhamit'in tahtan indirilmesinde ve Alatini Köşkünde ikamete götürülürken korunmasında Muhafız Birlik Komutanı Ali Fethi Bey'in yardımcısı olarak görev aldı.

Samet Ağaoğlu, "Babamın Arkadaşları" adlı kitabında, dönemin Istiklal Mahkemesi Reisi "Kel Ali" lakaplı Ali Çetinkaya'nın son günlerini şöyle anlatır:

"Son seneleri vicdanı ile kafası arasında beliren hayallerin, başlangıçta zaman zaman, sonraları gece gündüz, hatta şuurunu büsbütün kaybettiği ölümünden önceki haftalara kadar tehditleri, kavgaları, kahkahaları, mimikleri arasında geçti.

Bütün hayatını yalnız hatırlamakla kalmıyor, sanki içinde yaşadığı hadiseler, çevreler durmadan tekrarlanıyordu. Yatağından fırlıyor, Meclise gideceğim diyordu. Giydiriyorlar, bir arabaya bindirerek biraz dolaştırdıktan sonra yine evine getiriyorlardı. Fakat o kendisini Meclise gelmiş sanıyor, bir sedire bir zamanlar etrafında mebusların ayakta halka yaptığı Meclis koridorunun sağ köşesindeki kanepelere oturuyorum diye çöküyordu. Sonra hayalindeki insanlarla konuşuyor, kimini azarlıyor, kimine gülüyor, bazısını tehdit ederek bağırıyordu. Etrafını sarmış bu hayaller arasında idamı için kafi görülmüş bütün suçu, eski İttihatçıları toplayarak yeni bir partinin programını hazırlamaktan ibaret, İttihat ve Terakki devrinin çok meşhur nazırlarından (bakanlarından) birisi de vardı. (..) …hastalığının şuurunu tamamen kaybettirerek yaşadığı son günlerinde sık sık ve titremeler içinde nazırın ismini sayıkladığı ve "geliyor, geliyor" diye haykırdığı anlatılmaktadır. Bir gün de bu korkular, bu vehimler, bu hayaller arasında gözlerini dünyaya kapadı."

Trablusgarp'ın işgali üzerine gönüllü subay olarak Trablusgarp Savaşı'nda çarpıştı; Mustafa Kemal ile aynı cephede savaştı. Bu arada "deli" lakaplı Üsteğmen Halit Bey ile görev yapmış ama anlaşamadıkları için iki subayın görev yerleri değiştirilmişti. Trablusgarp'taki başarılarından ötürü 6 Kasım 1913 tarihinde binbaşı rütbesine terfi etti.

I. Dünya Savaşı'nda Irak, Kafkasya ve Makedonya cephelerinde çarpıştı. 19 Nisan 1915'te yarbaylığa yükseldi. Kut'ül Ammare'de dört ay Türk Birliklerine karşı dayanan İngiliz birliğini teslim alınmasında büyük katkısı oldu. Başarılarından ötürü Türk, Alman, Avusturya madalyaları ile ödüllendirildi.

Mondros Mütarekesi'nden sonra İstanbul'da Karakol Cemiyeti'nin kurucuları arasında yer aldı ve Yediler diye bilinen ilk faaliyet grubunun içinde bulundu. Anadolu'ya silah, cephane kaçırmak için uğraştı. Bu dönemde Mefharet Hanım ile nişanlandı ve daha sonra gerçekleşen evliliklerinden "İstiklal" (1923-2011) adlı bir kızı dünyaya geldi.

İzmir'in işgalinden az önce, Ayvalık'taki 172. Alay Komutanlığı'na getirildi. 29 Mayıs 1919 tarihinde Ayvalık'ı işgal eden Yunan ordusuna karşı ilk direnişi başlattı ve halkın da katılımını sağlayarak, Ayvalık Cephesini oluşturdu. Günümüzde, Ayvalık'ta Yunan işgaline karşı atılan ilk kurşunun atıldığı yer olarak kabul edilen tepede onun adını taşıyan Türk Silahlı Kuvvetleri'ne ait Rehabilitasyon Merkezi Komutanlığı yer alır.

Ekim 1919 tarihinde askerlikten istifa etti ve 1920 yılında toplanan son Osmanlı Meclis-i Mebusanı'na Afyonkarahisar milletvekili olarak girdi. İstanbul'un işgali üzerine Malta sürgünleri arasında yer alarak yurttan uzaklaştırıldı. 1921 yılında serbest bırakıldı ve yurda dönerek Afyonkarahisar mebusu olarak TBMM 1. Dönem'e katıldı. Daha sonrasında da 22 Aralık 1924'te albay rütbesine yükseldi.

1925 yılında TBMM'de tartıştığı Ardahan Milletvekili Halit Paşa'yı öldürdü; ancak meşrû müdafaa halinde olması bahanesiyle hakkında kovuşturma yapılmadı.

Şeyh Said İsyanı'ndan sonra kurulan ve 7 Mart 1927 tarihine kadar görev yapan İkinci Dönem Ankara İstiklâl Mahkemesi'nin başkanlığını yaptı. Mahkemenin "Üç Ali'ler" diye bilinen üyelerinden birisiydi (diğerleri; Kılıç Ali ve Necip Ali). Mahkemenin baktığı en önemli davalardan birisi Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası'nin Şeyh Said İsyanı ile bağlantılı görülüp kapatılmasına yol açan davadır. Bir diğer önemli dava ise Mustafa Kemal'e karşı düzenlen İzmir Suikastı ile ilgili davadır. Mahkeme bu davada Mahkeme bütün Terakkiperver mensubu milletvekillerini ve muhalefetteki etkili İttihatçıları tutuklama kararı almış; hatta tutuklananların delil yetersizliği nedeniyle serbest bırakılmasını isteyen Başbakan İsmet Bey'i de tutuklama kararı almıştır.

16 Şubat 1934 tarihinde Bayındırlık Bakanı oldu. Ankara'daki resmi dairelerin çoğu, beş yıl süren bakanlığı sırasında yapıldı. Bu görevi 3 Nisan 1939 tarihine kadar sürdü. Bakanlığı sırasında 1937 yılında Almanya'ya seyahati sırasında gerçekleşen buluşma sonucu Nazi Diktatörü Adolf Hitler'le görüşen ilk Türk Bakan oldu ve Hitler'in dünyayı bir savaşa sürüklediğini tespit etti.

1939-1940 yıllar arasında bir süre de Ulaştırma Bakanlığı yaptı. Türkiye Cumhuriyeti'nin ilk Ulaştırma Bakanıdır. Bakanlığı sırasında Demiryolu politikasının savunucusu oldu ve 1200 km demiryolu yaptırdı.

Ulaştırma Bakanlığı'ndan ayrıldıktan sonra 1946 yılına kadar Afyonkarahisar milletvekili olarak kaldı. Yapılan ilk serbest seçimde Afyonkarahisar halkı tarafından milletvekili seçilmedi. Ömrünün son yıllarını İstanbul'da geçirdi.

21 Şubat 1949 tarihinde İstanbul'da hayatını kaybetti. Cenazesi Afyonkarahisar'a defnedildi.

Adının yaşatıldığı yerler

Afyonkarahisar/ Merkez Ali Çetinkaya Tren Garı,
 Afyonkarahisar/ Sandıklı Ali Çetinkaya Ortaokulu,
 Afyonkarahisar Kocetepe Üniversitesi Ali Çetinkaya Kampüsü, (Afyonkarahisar Kocatepe Üniversitesi Tıp Fakültesi ve Araştırma Uygulama Hastanesi' nin bulunduğu Üniversite Kampüsü)
 Afyonkarahisar/ Merkez Ali Çetinkaya Mesleki ve Teknik Anadolu Lisesi,
 Afyonkarahisar/ Merkez Ali Çetinkaya Kız Meslek Lisesi,
 Afyonkarahisar/ Merkez Ali Çetinkaya Mahallesi
 Afyonkarahisar/ Merkez Yenice Mahallesi Ali Çetinkaya Camii
 Balıkesir/ Havran ilçesi Ali Çetinkaya İlköğretim Okulu,
 İzmir/ Dikili ilçesi Ali Çetinkaya İlkokulu,
 Ayvalık Ali Çetinkaya Mahallesi ve Camii,
 Antalya/ Merkez Ali Çetinkaya Bulvarı,
 Bayburt-Gümüşhane arasında Kop dağlarının üzerindeki şehitler abidesinde Ali Çetinkaya Çeşmesi,
 Sivas/ Kangal Çetinkaya Kasabası,
 İzmir/Merkez Ali Çetinkaya Caddesi,
 Bafra-Alaçam yolu üzerinde Ali Çetinkaya Köprüsü,
 Sivas-Erzurum Demiryolu'nun Malatya'ya ayrılan noktasında Çetinkaya İstasyonu,
 Ayvalık körfezindeki Cunda Adası, resmi belgelerde Ali Bey Adası diye anılmaktadır.
 Edremit'te 19. Motorlu Piyade Tugayının bulunduğu kışlanın ismi Ali Çetinkaya Kışlası'dır,
 Burhaniye'de Ali Çetinkaya Caddesi.
 İstanbul/ Silivri Ali Çetinkaya Caddesi,
 Cevat Şakir, Mavi Sürgün başlıklı anılarında söz eder.
 Afyonkarahisar/ Sinanpaşa Ali Çetinkaya Mahallesi

Kaynakça

1878 doğumlular
1949 yılında ölenler
Balkan Savaşları'nda Osmanlı askerleri
I. Dünya Savaşı'nda Osmanlı askerleri
Türk albaylar
Son Osmanlı Meclis-i Mebusanı (1920) Afyonkarahisar üyeleri
TBMM 1. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
TBMM 2. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
TBMM 3. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
TBMM 4. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
TBMM 5. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
TBMM 6. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
TBMM 7. dönem Afyonkarahisar milletvekilleri
Kırmızı-yeşil şeritli İstiklâl Madalyası sahipleri
İttihat ve Terakki üyeleri
Malta sürgünleri
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler
İstanbul'da ölenler
Teşkilât-ı Mahsusa
Mekteb-i Harbiye'de öğrenim görenler
Karakol Cemiyeti
Osmanlı karacı subayları
Işıklar Askerî Lisesinde öğrenim görenler
Afyonkarahisar'da defnedilenler
Ankara İstiklâl Mahkemesi üyeleri

Ali Çetinkaya


Eugene Franklin Mallove (June 9, 1947 – May 14, 2004) was an American scientist, science writer, editor, and publisher of Infinite Energy magazine, and founder of the nonprofit organization New Energy Foundation.  He was a proponent of cold fusion, and a supporter of its research and related exploratory alternative energy topics, several of which are sometimes characterised as "fringe science".

Mallove authored Fire from Ice, a book detailing the 1989 report of tabletop cold fusion from Stanley Pons and Martin Fleischmann at the University of Utah. Among other things, the book claims the team did produce "greater-than-unity" output energy in an experiment successfully replicated on several occasions, but that the results were suppressed through an organized campaign of ridicule from mainstream physicists, including those studying controlled thermonuclear fusion, trying to protect their research and funding.

Mallove was murdered in 2004 while cleaning out his former childhood home, which had been rented out. Three people have been arrested and charged in connection with the killing; two were convicted of first-degree manslaughter and murder' the third pleaded guilty to obstruction of justice.

Biography
Eugene Franklin Mallove was born on June 9, 1947, to Gladys (nee' Alexander) and Mitchell Mallove. He grew up in Norwich, Connecticut and graduated from the Norwich Free Academy in 1965. From an early age, he showed great interest in science and especially astronomy.  While in Boston, he met Joanne Smith, who was a student at Boston University.  On September 9, 1970, Gene and Joanne married. They had two children, Kimberlyn, born in 1974, and Ethan, born in 1979.

Eugene Mallove held a BS (1969) and MS degree (1970) in aeronautical and astronautical engineering from MIT and a ScD degree (1975) in environmental health sciences from Harvard University.  He had worked for technology engineering firms such as Hughes Research Laboratories, the Analytic Science Corporation, and MIT's Lincoln Laboratory, and he consulted in research and development of new energies.

In 1981, he and Gregory Matloff wrote a paper about using solar sails to reach Alpha Centauri, the nearest star to the Sun. They calculated that the trip would take several hundred years and that the ship would have to withstand accelerations of 60 g. They wrote several papers on that and other proposed methods of space travel, such as laser propulsion, the Bussard ramjet, and  exotic fuels that could give very high power.

Mallove taught science journalism at MIT and Boston University and was chief science writer at MIT's news office, a position he left as part of a dispute with the school over cold fusion.  Mallove resigned from MIT in 1991 because he said MIT was hiding cold fusion data, partly to protect funding for and reputation of traditional fusion research.

He was a science writer and broadcaster with the Voice of America radio service and author of three science books:  The Quickening Universe: Cosmic Evolution and Human Destiny (1987, St. Martin's Press), The Starflight Handbook: A Pioneer's Guide to Interstellar Travel (1989, John Wiley & Sons, with co-author Gregory Matloff), and Fire from Ice: Searching for the Truth Behind the Cold Fusion Furor (1991, John Wiley & Sons).  He also published articles for numerous magazines and newspapers.

Mallove was a member of the Aurora Biophysics Research Institute (ABRI), one of the founders of the International Society of the Friends of Aetherometry, a member of its Organizing Committee, a co-inventor of the HYBORAC technology and one of the main evaluators of ABRI technologies.

His alternative energy research included studying the reproduction of Wilhelm Reich's Orgone Motor by Dr. Paulo Correa and Alexandra Correa, as well as the evolution of heat in the Reich-Einstein experiment.  He was among the scientists and engineers who claimed to have confirmed the output of excess electric energy from tuned pulsed plasmas in vacuum arc discharges.

Mallove's combative stance against what he saw as the hypocrisy of mainstream science gave him a high-profile. Among other things, he was a frequent guest on the American radio program Coast to Coast AM.

In 1992, Mallove was a consultant on the ERR (Electromagnetic Radiation Receiver) project at the Noah's Ark Research Facility in the Philippines. He is also credited as a "cold fusion technical consultant", for providing advice to the producers of the movie The Saint from 1997, with a plot revolving around cold fusion formulas.

Eugene Mallove was a notable proponent and supporter of research into cold fusion. He authored the book Fire from Ice, which details the 1989 report of table-top cold fusion from Stanley Pons and Martin Fleischmann at the University of Utah. The book claims the team did produce "greater-than-unity" output energy in an experiment that was successfully replicated on several occasions. Mallove claims that the results were suppressed through an organized campaign of ridicule from mainstream physicists.

Death
Eugene Mallove was killed on May 14, 2004, in Norwich, Connecticut, while cleaning a recently vacated rental property owned by his parents, the home he grew up in.  The nature of Mallove's work led to some conspiracy theories regarding the homicide, but police suspected robbery as the motive.

In 2005, two local men were arrested in connection with the killing. The case proceeded slowly and the charges against the two men were finally dismissed on November 6, 2008.

On February 11, 2009, the State of Connecticut announced a $50,000 reward leading to the arrest and conviction of the person or persons responsible for the murder.  On April 2, 2010, the police made two arrests in connection with the murder and said that more arrests were expected.
On May 22, 2011, a state prosecutor said that they were charging a third person in connection with the killing. Court testimony indicated that Mallove may have been killed by an evicted tenant who was angry about belongings being disposed of during the clearout.

On April 20, 2012, the Norwich Bulletin stated that: "An ongoing murder trial came to an abrupt halt Friday when Chad Schaffer, of Norwich, decided to accept an offer of 16 years in prison, pleading guilty to the lesser charge of first-degree manslaughter in the 2004 beating death of Eugene Mallove." Mallove had just evicted Schaffer's parents, and he was cleaning the evicted house when Schaffer arrived and confronted him.

A third individual was arraigned on November 21, 2013.

Mozelle Brown was convicted of Mallove's murder in October 2014 and on January 6, 2015, was sentenced to 58 years in prison. Schaffer's girlfriend, Candace Foster, testified against Brown and Schaffer, and pleaded guilty to a charge of hindering prosecution and tampering with evidence.

Books

References

Further reading

External links
"Eugene Mallove's Open Letter to the World" with preface by Richard Hoagland and clarification by Christy Frazier. PES Network, last update August 30, 2004.

Harvard University alumni
Boston University faculty
American science writers
American magazine editors
People murdered in Connecticut
Orgonomy
1947 births
2004 deaths
Deaths by beating in the United States
Free energy conspiracy theorists
Cold fusion
MIT Lincoln Laboratory people
American conspiracy theorists

Eugene Mallove


Fatma Pesend Hanım (1876(?) – 5 Kasım 1925, Vaniköy, İstanbul) Sultan II. Abdülhamid'in eşi.

Hayatı
Çerkes kökenli olan Fatma Pesend Hanım Sultan II. Abdülhamid'e kızkardeşi Cemile Sultan'ın hediyesidir. Padişah, Fatma Pesend Hanım'ı 1896 yılında dördüncü ikbal payesiyle eşleri arasına kattı. Bir sene sonra Hatice Sultan dünyaya geldi. Ancak Hatice Sultan sekiz aylıkken kuşpalazından öldü. Abdülhamid kızının vefatından sonra Osmanlı İmparatorluğunun ilk Çocuk Hastahanesi Şişli Etfali yaptırdı. Fatma Hanım Hastahanenin idaresi ile, eşinin 1909 senesinde tahttan indirilmesine kadar meşgul oldu.

Sultan Abdülhamid'le Selanik'e sürgüne gitti ve bir sene sonra İstanbul'a geri döndü. Padişah kendisini çok severdi, o da padişaha çok bağlıydı.Her gün yanına gider konuşurdu. İstanbul'a dönüşünden sonra Vaniköy'deki yalısında yaşadı.

Osmanlı Hanedanı sürgün edildiği sırada hasta idi ve hanedanın sürgün edilmesinden sekiz ay sonra 5 Kasım 1925 tarihinde Vaniköy'deki yalısında öldü. Mezarı Karacaahmet Mezarlığı'ndadır.

Popüler kültürdeki yeri
TRT 1'de 2017'de yayın hayatına başlayan Payitaht: Abdülhamid dizisinde Zeynep Özder tarafından canlandırılmaktadır.

Konuyla ilgili yayınlar
 Açba-Ançabadze, Leyla, Prenses: Harem Hatıraları, İstanbul 2004
 Öztuna, Yılmaz: Devletler ve Hanedanlar, Ankara 1989
 Uluçay, Çağatay: Padişahların Kadınları ve Kızları, Ankara 1992
 Osmanoğlu, Ayşe, Prenses: Babam Sultan Abdülhamid, İstanbul 1994
 Osmanoğlu, Şadiye, Prenses: Saray ve Harem Hatıralarım, İstanbul 1969

Kaynakça

1876 doğumlular
1924 yılında ölenler
Osmanlı padişah eşleri
Çerkes asıllı Türkler
Karacaahmet Mezarlığı'na defnedilenler
20. yüzyılda Osmanlılar
Osmanlı Çerkesleri

Fatma Pesend Hanım


Constantin Stănescu, mai cunoscut drept C. Stănescu, () este un critic literar român.

Biografie
S-a născut în familia învățătorilor Tinca (n. Nicolescu) și Constantin Stănescu. A urmat școala elementară în comuna Bărcănești (1946-1952), Liceul "Mihai Viteazul" din București (1952-1955) și apoi Facultatea de Limba și Literatura Română a Universității din București (1957-1962). În 1971 a obținut titlul de doctor în filologie la Universitatea din București cu teza Dezvoltarea sonetului în Renașterea italiană.

După absolvirea facultății a lucrat ca redactor, șef de secție și redactor-șef adjunct la ziarul Scînteia tineretului (1962-1977), apoi redactor și șeful secției culturale la ziarul Scînteia (1984-1989) și șeful departamentului cultural al ziarului Adevărul (1989-2005). În anul 1990 a fondat, împreună cu Mihai Caranfil și Victor Vântu, suplimentul Adevărul literar și artistic, pe care l-a condus până în 2005, când s-a transferat la ziarul Gândul împreună cu echipa lui Cristian Tudor Popescu. Adevărul literar și artistic a fost considerat una dintre cele mai bune publicații culturale care au apărut în perioada 1990-2005.

Activitatea publicistică
A debutat în anul 1961 cu critică literară în ziarul Scînteia tineretului, unde a susținut din 1963 cronica literară. Cronicile sale literare au fost incluse în mai multe volume. Volumul său de debut, Cronici literare (1971), care conținea cronici ale unor cărți semnate de Mihail Sadoveanu, Ioan Slavici, Marin Preda, Alexandru George, Eugen Barbu, Nicolae Breban, Paul Georgescu, Alexandru Ivasiuc, D. R. Popescu, Radu Petrescu, Dumitru Țepeneag, Mircea Horia Simionescu etc., a fost distins cu Premiul Asociației Scriitorilor din București. În volumul ulterior, Poeți și critici (1972), analizează cărți publicate de Adrian Păunescu, Gabriela Melinescu, Nichita Stănescu, Ioan Alexandru, Ion Gheorghe, Mircea Dinescu, Matei Călinescu, Eugen Simion, Adrian Marino, Ileana Vrancea, Cornel Regman etc.

Cronici literare (1971) și Poeți și critici (1972) îl impun ca "un spirit pertinent în diagnosticul literar". Cele trei volume ale cărții Jurnal de lectură nu au valori egale: analizele interpretative din primul volum sunt riguroase, în timp ce cronicile din celelalte două volume, publicate după transferarea criticului la Scînteia, sunt marcate de un conformism ideologic. După Revoluția din decembrie 1989 C. Stănescu a publicat volumul de convorbiri Interviuri din tranziție (1996), care reconstituie fragmente din viața culturală a epocii recente, și volumul Accente (2003), alcătuit dintr-o selecție de articole publicate între 1996-2003 care au reflectat diverse evenimente literar-culturale ale acelei perioade.

Criticul Mircea Iorgulescu îl considera "un polemism pătimaș, dizolvat adesea în complicate maliții, camuflat alteori în pure dezbateri de principii", pe care-l interesa mai mult analiza interpretativă decât examinarea operei, în timp ce Aurel Sasu scria că foiletonistul C. Stănescu "s-a impus prin probitatea comentariilor și prin diagnosticarea fermă, exactă a valorilor".

Opera
 Cronici literare, Editura Cartea Românească, București, 1971;
 Poeți și critici, Editura Eminescu, București, 1972;
 Jurnal de lectură: studii critice, Editura Cartea Românească, București, 1978;
 Jurnal de lectură, București, 1983;
 Jurnal de lectură, București, 1988;
 Interviuri din tranziție, Editura Fundației Culturale Române, București, 1995;
 Accente. Jurnal indirect, București, 2003.

Note

Nașteri în 1938
Critici literari români
Jurnaliști români în viață
Absolvenți ai Universității din București

C. Stănescu


Semidiós é uma telenovela chilena, de gênero melodrama, produzida e transmitida por Canal 13 entre 7 de março a 2 de setembro de 1988 em 125 capítulos.

Escrita e adaptada por Jorge Díaz Saenger, produzida por Ricardo Larenas, com a direção geral de Óscar Rodríguez Gingins, baixo o núcleo de conteúdos de Ricardo Miranda. A história é baseada numa história original da reconhecida escritora e dramaturga brasileira Janete Clair.

Foi protagonizada pelo ator holandês Roberto Vander, junto aos chilenos Maricarmen Arrigorriaga, Bastián Bodenhöfer e Carolina Arregui.

Sinopse
Hugo Lemus é um multimilionário e playboy muito solitário, que se translada a viver a Estados Unidos, pelo que deixa a seu tio Guido Prado a cargo do manejo de suas empresas. Uma má decisão, porque Guido é um homem ambicioso e pretende apoderar do dinheiro de seu sobrinho.

Durante uma visita a Chile, Hugo participa numa carreira de autos de rally, a qual traz graves consequências, já que um acidente termina aparentemente com sua vida e todos o dão por desaparecido. O misterioso facto acorda o interesse do jornalista Alex García. O jovem, que vem chegando de Europa, concentra todas suas energias em tratar de decifrar o enigma sobre o paradeiro de Hugo Lemus. A ele se une Alberto Peralta, um dos homens de confiança de Hugo Lemus e quem ademais é noivo da filha de Guido, Adriana.

Depois de vários meses de especulações, termina-se o mistério. Hugo Lemus aparece ante a opinião pública e retoma normalmente sua vida e seus negócios. No entanto, seus familiares e amigos mais próximos começam a notar uma conduta um tanto estranha do milionário, quem depois do acidente parece ter mudado bastante e esquecer certas coisas. A razão? Hugo Lemus é dado por morto no acidente e para impedir que toda sua fortuna seja destinada a um lar de beneficencia, tal como o estipulava seu testamento, Guido contrata a um professor de castelhano chamado Raúl Burgos, a quem conhece numa oficina mecânica de Rancagua, quem possui um impressionante parecido físico com Hugo, para que se faça passar por ele e assim mude os papéis da herança. Ao inteirar do engano, Alberto decide somar à farsa e converter no braço direito do falso Hugo Lemus.

O problema é que o impostor, quem num princípio era um homem recto, perde o horizonte com tanto poder e se torna ambicioso, começando por consumir múltiplas drogas e a utilizar, para seus fins macabros, armamento internado desde a União Soviética. Por outro lado, obseda-se com a mulher de Hugo Lemus, Angela Santana, quem chega a Chile desde Estados Unidos a exigir seus direitos como esposa legítima de Hugo.

Elenco

 Roberto Vander como Hugo Leonardo Lemus / Raúl Burgos.
 Maricarmen Arrigorriaga como Ángela Santana.
 Bastián Bodenhöfer como Alejandro 'Alex' García.
 Carolina Arregui como Adriana Prado.
 Mauricio Pesutic como Alberto Peralta.
 Walter Kliche como Guido Prado.
 Malú Gatica como Úrsula vda. de García.
 María Cánepa como	Alma de Prado.
 Luis Alarcón como Albino Vega.
 Glória Münchmeyer como Pomba do Rio.
 Hector Noguera como Emilio Ponce.
 Nelly Meruane como Elsa de Santana.
 Luz Croxatto como Sonia Vega.
 Tennyson Ferrada como Pai Miodek.
 Grimanesa Jiménez como Leontina.
 Julio Jung como Mauricio.
 Marcela Medel como Norma.
 Mabel Farías como	Raquel.
 Glória Canais como Ruth.
 Juan Carlos Bistoto como Germán Santana.
 Samuel Villarroel	como Lord.
 Rodolfo Martínez como José.
 Fernando Farías como Octavio.
 Ana Reeves como Rosario.
 Araceli Vitta como Ana Luz.
 María José Álvarez
 Patricia Larraguibel como Julia.
 Rosario Zamora como Luzia.
 Juan Carlos Zagal como Lulo Vega.
 Carlos Valenzuela como Vargas.
 Roberto Navarrete como Mariano.
 Fernando Larraín como Lucas.
 Emilio García como Guarda-costas do falso Hugo Lemus.
 Marco Antonio González
 Mario Bustos
 Valerio Milessi como Hernán.
 Natasha Chevesich
 Isabel Góngora
 Carolina Gutiérrez
 María Lourdes Varas
 Elizabeth Hernández como Alicia Acevedo.
 Rebeca Ghigliotto como Estela.
 Maruja Cifuentes - Aurora.
 Rubén Sotoconil como José.
 Roberto Poblete como Mariano.
 Domingo Tessier
 Liliana García como Carla.
 Adriana Vacarezza como Jeannette.
 Katty Kowaleczko como Verónica.
 Cristián García-Huidobro
 Álvaro Rudolphy
 Carlos Embry
 Eduardo Cortes Quezada como o Borracha.

Curiosidades

 Semidiós partiu com magros resultados de índice de audiência, perdendo abrumadoramente contra a trascendental Belas e audazes, de TVN; no entanto, conseguiu repuntar conforme passaram nas semanas e terminou sua exibição superando os 50 pontos de índice de audiência, acentuado após o fim da telenovela da TVN, no dia 15 de agosto de 1988. A média de sintonia foi de 30 pontos, em frente aos 33 média que atingiu a produção da emissora estatal. As três últimas semanas competiu com a primeira repetição de Marta às Oito, a qual teve boa sintonia.
 Foi uma das telenovelas com maior quantidade de problemas no elenco durante sua gravação. A produção deveu enfrentar uma doença de Malú Gatica quem deveu submeter-se a uma delicada operação, pelo que se inventou uma viagem a Villarrica e posterior regresso de sua personagem, uma fractura num tornozelo de Maricarmen Arrigorriaga e o despedimento do destacado actor Julio Jung, quem não voltou a participar numa teleserie de Canal 13 até 2014, ano no que fez parte do elenco da malograda produção Valeu a pena.
 Em seu momento foi criticada por seu alto conteúdo violento e vertiginoso. A telenovela incluía cenas de combate corpo a corpos, tiroteios com numerosas mortes, suicídios, perseguições em veículos motorizados pelas ruas de Santiago.
 Canal 13 voltou a programar esta telenovela por primeira e única vez entre setembro de 1994 até março de 1995 no horário do meio dia.
 Foi exportada e emitida com notável sucesso a certos países de América Latina e a Europa Leste.

Referências

Telenovelas do Canal 13 (Chile)
Telenovelas do Chile

Semidiós (telenovela)


لوبلين (بالبولندية:Lublin) تاسع أكبر مدينة في بولندا وثاني أكبر مدينة في بولونيا الصغرى. تعتبر لوبلين عاصمة محافظة لوبلين حيث يبلغ عدد سكانها 355954 نسمة. كذلك تعتبر لوبلين أكبر مدينة تقع على شرق نهر فيستولا.

دخلت لوبلين توأمة مع مدينة مونستر الألمانية وذلك عام 1991. لكن العلاقات بين المدينتين بدأت في أوائل سبعينات القرن العشرين عبر جامعتي مونستر ولوبلين. ومنذ ذلك الحين توسعت العلاقات بين المدينتين المختلفتين بوضوح، إلى مجالات أخرى كتبادل الطلاب والعلاقات بين الرعيات الكنسية والفنانين والرياضيين والإعلاميين.

شهدت المدينة في السنوات الأخيرة اقبالاً طلابيّاً كبيراً إذا تحتل اليوم المركز الثاني بعد العاصمة وارسو في عدد الطلاب الأجانب فيها. تضم المدينة عددا كبيرا من

الجامعات العامة والخاصة من أهمها الجامعة الكاثوليكية في لوبلين (KUL) وجامعة ميري كوري (UMCS).

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة للوبلين:

توأمة
للوبلين اتفاقيات توأمة مع كل من:

 إيفانو-فرانكيفسك
 لوتسك
 فيسيو
 روفنو (19 مايو 2012 - )
 سومي
 هكاري
 دبرتسن
 دلمنهورست (1992 - )
 ريشون لتسيون

 تيلبورخ
 لوهانسك
 ستاروبيلسك
 إيري
 برنيك
 ألكالا دي إيناريس
 برست
 لفيف
 نانسي
 بانيفيزيس (11 سبتمبر 1999 - )
 تلبرغ
 أنابوليس
 غرناطة
 جياوتسو
 لانكستر
 مونستر
 نيلوفر
 نوفي ساد
 أومسك
 رام الله
 تبليسي
 وندسور
 فينيتسا
 تيميشوارا
  (11 سبتمبر 1999 - )

أعلام

 ريزارد بندر
 ميخائيل شيغورين
 جاسيك باك
 جان بارانووسكي
 يادفيغا شوبارتوفيتش

مراجع

أماكن مأهولة أسست في عقد 1310
بولندا الصغرى
تأسيسات سنة 1317 في أوروبا
حكومة لوبلين
محافظة لوبلين (1919–1939)
مدن لوبيلسكي
مقاطعات مدنية في بولندا
مواقع الهولوكوست في بولندا

لوبلين


Laboratorul de Energii Regenerabile - Fotovoltaic (LERF) este un centru de cercetare situat în vestul României, în orașul Timișoara. Aparține de Institutul Național de Cercetare-Dezvoltare pentru Electrochimie și Materie Condensată (INCEMC) din Timișoara și are ca scop principal dezvoltarea de materiale pentru îmbunătățirea dispozitivelor care utilizează energia solară.

Istoric

LERF a fost construit cu ajutorul Fondului European de Dezvoltare Regională într-o perioadă de cinci ani, inaugurarea având loc în decembrie 2015. Concepția aparține unui grup de cercetători din cadrul INCEMC care au avut în vedere dezvoltarea unui centru de excelență în energii regenerabile, cu accent pe energia solară. În zona de vest a țării, preocupări legate de energii regenerabile se regăsesc și la marile universități, astfel că segmentul de nișă a fost identificat ca fiind cel de conversie directă a energiei solare în energie electrică. În viziunea cercetătorilor, LERF este un element cheie în dezvoltarea unui pol de excelență zonal transfrontalier, care să integreze entitățile cu preocupări similare din zona de vest a României și din țările vecine.

Descriere

LERF este autonom din punct de vedere energetic, atât datorită energiei electrice furnizate de celulele fotovoltaice (1200 m2) de diferite tipuri, amplasate pe hala INCEMC învecinată, cât și datorită sistemului geotermal de climatizare. Laboratorul dispune de un sistem fotovoltaic complet independent (off-grid) trifazic de 10 kW, realizat în topologie magistrală de curent alternativ. Sistemele fotovoltaice on‐grid (cuplate cu furnizorul de energie electrică) ale laboratorului  reprezintă una din cele mai eficiente surse de conversie a energiei solare în energie electrică. Puterea instalată a panourilor de diferite tipuri depășește 80 kW, iar energia neutilizată se injectează în Sistemul Energetic Național.

Sistemul de climatizare al clădirii este de tip geotermal, cu pompă de căldură apă‐apă, producere simultană de agent termic, apă rece/caldă și recuperare de energie. Sistemul dispune de recuperatoare de căldură în plăci de mare eficiență (54% vara și 63% iarna), baterie de încălzire cu apă caldă 50/40 °C cu capacitatea de 96 kW, și baterie de răcire cu apă rece 7/12 °C cu capacitatea de 105,6 kW.

Laboratorul este amplasat în Timișoara, pe strada Prof.dr. Aurel Păunescu-Podeanu, la numărul 144. Este structurat pe 4 nivele (subsol, parter și două etaje) și dispune de spații de cercetare dotate cu aparatură de ultimă generație și de spații conexe. Clădirea iese repede în evidență, deoarece, în contrast cu imobilele terne învecinate, își schimbă culoarea în funcție de unghiul din care este privită. Placarea cu elemente metalice din aluminiu vopsite cameleon are un rol mult mai important decât cel pur estetic. Ea asigură ecranarea față de radiația electromagnetică ambientală și garantează asigurarea condițiilor optime pentru funcționarea aparaturii de cercetare pretențioase din cadrul laboratorului. Ecranarea electromagnetică a clădirii a fost cu atât mai mult necesară deoarece în vecinătatea laboratorului se află un punct de transformare de înaltă/medie tensiune.

Domenii de activitate
Cercetare fundamentală:
 Modelarea computațională a grafenelor utilizând metodele chimiei cuantice;
 Spectroscopia de vibrație a oxizilor și oxianionilor anorganici;
 Studiul polimorfismului cristalin al compușilor anorganici asupra spectrelor de vibrație;
 Compuși de coordinație homo- și heteropolinucleri;
 Sisteme oxidice obținute prin descompunerea compușilor coordinativi;
 Studiul spectrelor de masă ale glicoderivaților prin metodele chimiei computaționale.

Cercetare aplicată și dezvoltare tehnologică:
 Straturi subțiri pentru fotocataliză și celule fotovoltaice;
 Materiale pe bază de sulfuri duble (cadmiu/zinc) și nanofire de argint pentru fotocataliză;
 Materiale compozite grafenă/calcogenuri ternare de tip CuGaS2/CuInS2;
 Materiale optice (Y2O3:Er, MgAl2O4:Er, SrAl2O4:Er, Y3Ga5O12:Er, CuYO2) cu proprietăți luminescente pentru diverse aplicații, inclusiv concentratoare solare;
 Oxizi conductori transparenți (CuYO2);
 Aplicații electrochimice ale porfirinelor (electrocataliză, senzoristică, protecție anticorozivă);
 Apatite pentru materiale cu aplicații biomedicale;
 Materiale compozite pe bază de cenosfere;
 Biocataliză enzimatică;
 Monozaharide modificate pentru aplicații biomedicale (surfactanți);
 Polizaharide extrase din ciuperci pentru aplicații în dermatocosmetologie;
 Monitorizarea calității mediului, construcții din materiale ecologice, ambarcațiuni electrice.

Formare de specialiști:
 Programe de specializare pentru studenți și cercetători cu aplicații pe aparatura disponibilă în LERF și în direcțiile de cercetare ale laboratorului.

Dotări și echipament experimental

LERF dispune de aparatură de ultimă generație pentru sinteză, analiză și caracterizare a materialelor.

Echipament de sinteză (tehnologia filmelor subțiri și a micro- și nanocristalelor):
 Sistem de depunere de filme subțiri prin ablație laser (PLD);
 Instalație depunere pelicule subțiri prin spray-piroliză activată ultrasonor;
 Cuptor de procesare termică activată cu plasmă de radiofrecvență (CVD);
 Autoclavă cu microunde pentru tratament hidrotermal/solvotermal;
 Autoclave pentru sinteză hidrotermală ≤ 250 °C;
 Cuptor tubular cu rezistență ≤ 1400 °C;
 Etuvă cu vacuum ≤ 250 °C;
 Băi de ultrasunete.

Echipament pentru caracterizarea suprafețelor, microscopie și determinarea concentrațiilor:
 Microscop electronic de transmisie (TEM) cu posibilitate de scanare (STEM) și cu spectrometru de dispersie a energiei (EDX);
 Spectrometru de fotoelectroni cu raze X (XPS);
 Platformă de microscopie cu sondă de scanare (SPM, include tehnicile AFM, STM și Raman);
 Spectrometru de emisie atomică cu plasmă generată de microunde (MP-AES);
 Aparat pentru măsurarea suprafețelor specifice și a porozității (BET).

Echipament de spectroscopie optică:
 Spectrometru de fotoluminescență staționară și rezoluție temporală (spectrofluorimetru);
 Elipsometru spectroscopic;
 Spectrometru de infraroșu cu transformată Fourier (FT-IR);
 Spectrometru Raman (inclus în platforma SPM).

Echipament pentru fabricarea și caracterizarea fotovoltaicelor:
 Echipament pentru măsurători fascicul de lumină – curent indus pentru celule solare cu siliciu;
 Kit de determinare a randamentului cuantic;
 Simulator solar;
 Analizor solar;
 Cameră de termoviziune (IR);
 Echipament automat pentru laminarea modulelor fotovoltaice.

De asemenea, LERF dispune de o instalație de producere de azot gazos și lichid, necesar funcționării echipamentului științific din dotare, dar și de un simulator eolian, care funcționează cu energie solară.

Rezultate experimentale interesante

Sistem hibrid fotocatalitic-fotovoltaic de conversie a energiei solare în energie electrică

La sfârșitul anului 2015 a fost prezentat la Târgul Regional de Inovare 2015 din Arad un nou tip de fotoreactor realizat de LERF. Produsul lucrează în lumină concentrată (aproximativ de douăzeci de ori intensitatea Soarelui) și aduce ideea nouă a introducerii unui fotoreactor într-o sferă integratoare constituită din celule fotovoltaice. Instalația este capabilă să producă hidrogen prin fotocataliză cu ajutorul unor nanoparticule Pd/CdS special sintetizate de cercetătorii din LERF. Componenta albastră a luminii este absorbită de fotocatalizator iar celelalte componente reflectate sunt convertite direct în energie electrică prin intermediul unor celule solare cu siliciu policristalin. Sistemul produce astfel, pe de-o parte, hidrogen prin fotocataliză, care este stocat și apoi este convertit în energie electrică într-o pilă de combustie, iar pe de altă parte energie electrică cu ajutorul unei celule solare. Denumit "Sistem hibrid fotocatalitic-fotovoltaic de conversie a energiei solare în energie electrică", acesta a fost distins cu locul 4.

Reactor pentru fotocataliză cu urmărire automată a Soarelui

O altă instalație de producere pe cale fotocatalitică a hidrogenului, utilizând lumină solară (naturală), utilizează un concentrator liniar parabolic plasat pe un dispozitiv de urmărire automată a Soarelui. În centrul concentratorului este dispus un fotoreactor prevăzut cu manta de apă pentru răcire. Un sistem anexat asigură purificarea hidrogenului și conversia acestuia în energie electrică prin intermediul unei pile de combustie.

Note

Bibliografie
 The Aggregation Behavior of an A3B Free Base Porphyrin and Its Application as Chromium(III)-Selective Membrane Sensor (Taranu B.O., Vlascici D., Sebarchievici I., Fagadar-Cosma E.), Studia Universitatis Babes-Bolyai Chemia, 61 (1), 2016, p. 199-212, PDF (19,1 MB)
 Synthesis and characterization of lead-free sodium niobate powder (Vlazan P., Sfirloaga P., Rus F.S.), Studia Universitatis Babes-Bolyai Chemia, 61 (1), 2016, p. 33-41, PDF (0,9 MB)
 Electrical properties optimization of silver nanowires supported on polyethylene terephthalate (Banica R., Ursu D., Svera P., Sarvas C., Rus S.F., Novaconi S., Kellenberger A., Racu A.V., Nyari T., Vaszilcsin N.), Particulate Science and Technology, 34 (2), 2016, p. 217-222, DOI: 10.1080/02726351.2015.1066473
 Continuously Controlled Optical Band Gap in Oxide Semiconductor Thin Films (Herklotz A., Rus S.F., Ward T.Z.), Nano Letters, 16 (3), 2016, p. 1782-1786, DOI: 10.1021/acs.nanolett.5b04815
 Electrochemical and Microscopic Characterization of Two meso-Substituted A3B and A4 Porphyrins (Taranu B.O., Sebarchievici I., Taranu I., Birdeanu M., Cosma E.F.), Revista de Chimie, 67 (5), 2016, p. 892-896, PDF (2,4 MB)
 Good Quality Factor in GdMnO3-Doped (K0.5Na0.5)NbO3 Piezoelectric Ceramics (Bucur R.A., Badea I., Bucur A.I., Novaconi S.), Journal of Electronic Materials, 45 (6), 2016, p. 3046-3052, DOI: 10.1007/s11664-016-4401-0
 Chemical Structure-Biological Activity Models for Pharmacophores' 3D-Interactions (Putz M.V., Duda-Seiman C., Duda-Seiman D., Putz A.M., Alexandrescu I., Mernea M., Avram S.), International Journal of Molecular Sciences, 17 (7), 2016, numărul articolului: 1087, DOI: 10.3390/ijms17071087
 Bondonic Chemistry: Spontaneous Symmetry Breaking of the Topo-reactivity on Graphene (Putz M.V., Ori O., Diudea M.V., Szefler B., Pop R.), în Distance, Symmetry, and Topology in Carbon Nanomaterials (editori Ashrafi A. și Diudea M.), Springer, Cham, 2016, p. 345-389, ISBN: 978-3-319-31584-3 sau 978-3-319-31582-9, DOI: 10.1007/978-3-319-31584-3_20
 A New Cornerstone of Education of Authorship and Biomedical Project Design: International Research Interdisciplinary School, Slovakia, 2016 (Inan M., Racu A., Bjelosevica M., Hryniv N.), Balkan Medical Journal, 33 (5), 2016, p. 485-487, PDF (0,3 MB)
 Bondonic Electrochemistry: Basic Concepts and Sustainable Prospects (Putz M.V., Tudoran M.A., Mirica M.C.), în Renewable and Alternative Energy: Concepts, Methodologies, Tools, and Applications (editor Khosrow-Pour M.), 2016, p. 277-359, ISBN13: 9781522516712, ISBN10: 1522516719, EISBN13: 9781522516729, DOI: 10.4018/978-1-5225-1671-2.ch010
 Sustainable Design of Photovoltaics: Devices and Quantum Information (Putz M.V., Tudoran M.A., Mirica M.C., Iorga M.I., Banica R., Novaconi S.D., Balcu I., Rus S.F., Putz A.M.), în Renewable and Alternative Energy: Concepts, Methodologies, Tools, and Applications (editor Khosrow-Pour M.), 2016, p. 416-493, ISBN13: 9781522516712, ISBN10: 1522516719, EISBN13: 9781522516729, DOI: 10.4018/978-1-5225-1671-2.ch013
 Quantum Dots Searching for Bondots: Towards Sustainable Sensitized Solar Cells (Putz M.V., Tudoran M.A., Mirica M.C.), în Renewable and Alternative Energy: Concepts, Methodologies, Tools, and Applications (editor Khosrow-Pour M.), 2016, p. 1805-1874, ISBN13: 9781522516712, ISBN10: 1522516719, EISBN13: 9781522516729, DOI: 10.4018/978-1-5225-1671-2.ch065
 Optical and electrochemical behavior of new nano-sized complexes based on gold-colloid and Co-porphyrin derivative in the presence of H2O2 (Fagadar-Cosma E., Sebarchievici I., Lascu A., Creanga I., Palade A., Birdeanu M., Taranu B., Fagadar-Cosma G.), Journal of Alloys and Compounds, 686, 2016, p. 896-904, DOI: 10.1016/j.jallcom.2016.06.246
 Water Quality Survey of Streams from Retezat Mountains (Romania) (Pascariu M.C., Tulucan T., Niculescu M., Sebarchievici I., Ștefănuț M.N.), Journal of Environmental Geography, 9 (3-4), 2016, p. 27-32, DOI: 10.1515/jengeo-2016-0009
 Facile hydrothermal synthesis of economically viable VO2(M1) counter electrode for dye sensitized solar cells (Mutta G.R., Popuri S.R., Vasundhara M., Maciejczyk M., Racu A.V., Banica R., Robertson N., Wilson J.I.B., Bennett N.S.), Materials Research Bulletin, 83, 2016, p. 135-140, DOI: 10.1016/j.materresbull.2016.05.027
 Influence of precursor crystallinity on photocatalytic activity of PdS/CdS-ZnS (Svera P., Racu A.V., Mosoarca C., Ursu D., Linul P.A., Baies R., Banica R.), Journal of Optoelectronics and Advanced Materials, 18 (11-12), 2016, p. 1027-1032, PDF (0,8 MB)
 Electrocatalytic behaviour and application of manganese porphyrin/gold nanoparticle - surface modified glassy carbon electrodes (Sebarchievici I., Taranu B.O., Birdeanu M., Rus S.F., Fagadar-Cosma E.), Applied Surface Science, 390, 30 2016, p. 131-140, DOI: 10.1016/j.apsusc.2016.07.158
 Carbon-based specific adjacency-in-bonding (SAIB) isomerism driving aromaticity (Putz M.V., Tudoran M.A.), Fullerenes Nanotubes and Carbon Nanostructures, 24 (12), 2016, p. 733-748, DOI: 10.1080/1536383X.2016.1219851
 Control of SnO2 Films by Epitaxy and Helium Implantation (Rus S.F., Herklotz A.), în AIP Conference Proceedings vol. 1796 (editori Vizman D. și Popescu A.), numărul articolului: 030008, 2017, DOI: 10.1063/1.4972373
 Obtaining of 3D Nanostructured α-Fe2O3/Ag Nanosheets Ensembles (Chirita M., Kiss M.L., Banica R., Ieta A.), în AIP Conference Proceedings vol. 1796 (editori Vizman D. și Popescu A.), numărul articolului: 030005, 2017, DOI: 10.1063/1.4972370
 Two step polyol-solvothermal growth of thick silver nanowires (Banica R., Ursu D., Nyari T., Kellenberger A.), Materials Letters, 194, 2017, p. 181-184, DOI: 10.1016/j.matlet.2017.02.045
 Erbium-doped spinels obtained from organometallic precursors (Racu A.V., Pascariu M.C., Niculescu M.), A 16-a ediție a Seminarului Național de Nanoștiință și Nanotehnologie, 6 iunie 2017, București, PDF (2,9 MB)
 Influence of small concentration addition of tartaric acid on the 220 °C hydrothermal synthesis of hydroxyapatite (Bucur A.I., Bucur R.A., Szabadai Z., Mosoarca C., Linul P.A.), Materials Characterization, 132, 2017, p. 76-82, DOI: 10.1016/j.matchar.2017.07.047
 Synthesis of PdS/ZnS-CdS-type photocatalysts using ZnS as sulphide source (Banica R., Linul P., Mosoarca C.), Turkish Journal of Chemistry, 41 (6), 2017, p. 874-882, DOI 10.3906/kim-1702-44
 Sustainable Organic and Hybrid Nanomaterials: From Structure to Functions (Putz M.V.), Current Organic Chemistry, 21 (27), 2017, p. 2697-2698, DOI: 10.2174/138527282127180117100911
 Thermal and spectroscopic analysis of Co(II)-Fe(III) polyglyoxylate obtained through the reaction of ethylene glycol with metal nitrates (Niculescu M., Pascariu M.C., Muntean C., Sasca V., Lupa L., Milea M.S., Birzescu M.), Journal of Thermal Analysis and Calorimetry, 131 (1), 2018, p. 127-136, DOI: 10.1007/s10973-016-6079-1
 A novel route for the preparation of CoCr2O4/SiO2 nanocomposite starting from Co(II)-Cr(III) carboxylate complex combinations (Berei E., Stefanescu O., Muntean C., Vlase T., Taranu B.O., Dabici A., Stefanescu M.), Journal of Materials Science, 53 (6), 2018, p. 4159-4172, DOI: 10.1007/s10853-017-1834-7

Legături externe
 Timișoara: an important centre in developing the research in photovoltaic  (28 septembrie 2010)
 Laborator de energii regenerabile fotovoltaic, lansat la Timișoara (2 noiembrie 2010)
 Cercetătorii timișoreni vor stabili tendințele europene în domeniul fotovoltaic (15 decembrie 2011)
 Laborator de energie regenerabilă la Timișoara  (4 octombrie 2012)
 36 million lei are invested in Timișoara for research in the photovoltaic domain (4 octombrie 2012)
 Laborator de energie solară la Timișoara  (5 octombrie 2012)
 Laborator pentru energii regenerabile - fotovoltaic (22 noiembrie 2012)
 Un laborator de cercetare unic în estul Europei va fi construit la Timișoara (22 ianuarie 2013)
 Proiectul de 37 de milioane de lei al cercetătorilor timișoreni din domeniul fotovoltaic prinde contur (14 martie 2013)
 Laboratorul "energii regenerabile – fotovoltaic" va fi finalizat în luna iulie (14 martie 2013)
 Lucrările avansează rapid la "Laboratorul energii regenerabile – fotovoltaic" (24 aprilie 2013)
 Clădirea cameleon din Timișoara – locul unde s-a instalat cel mai puternic microscop din Europa de Sud-Est (3 iunie 2014)
 Energie solară la alt nivel, în Timișoara (20 noiembrie 2014)
 Soluția energetică a viitorului testată cu rezultate bune la Timișoara (8 ianuarie 2015)
 Energie solară în capitala Banatului (29 ianuarie 2015)
 Energie solară la cel mai înalt nivel, la Timișoara (9 septembrie 2015)
 Cel mai modern laborator de cercetare în domeniul fotovoltaic urnit cu greu din cauza birocrației (10 septembrie 2015)
 Soluția energetică a viitorului vine de la Timișoara. Clădiri anvelopate cu celule fotovoltaice! (12 septembrie 2015)
 Premieră la Timișoara. Monopolul Linde a fost spart pe piața azotului lichid (20 septembrie 2015)
 Monopolul Linde a fost spart la Timișoara, pe piața azotului lichid (20 septembrie 2015)
 Se angajează absolvenți și doctoranzi de excepție. Laboratorul de Energii Regenerabile - Fotovoltaic din cadrul INCEMC Timișoara face recrutări (22 septembrie 2015)
 Monopolul Linde a fost spart la Timișoara, pe piața azotului lichid (30 septembrie 2015)
 Se angajează absolvenți și doctoranzi de excepție. Laboratorul de Energii Regenerabile - Fotovoltaic din cadrul INCEMC Timișoara face recrutări (2 octombrie 2015)
 INCEMC a prezentat avantajele oferite de autonomia energetică a clădirii Laboratorului de energii regenerabile - fotovoltaic (23 octombrie 2015)
 INCEMC Timișoara și-a prezentat echipamentele, utilajele și aparatele de milioane de euro (27octombrie 2015)
 Unic în Balcani: Laborator de energii regenerabile - fotovoltaic la Timișoara (27 octombrie 2015)
 Laborator de cercetare unic în estul Europei (28 octombrie 2015)
 Microscop de 3 milioane de euro, la Timișoara (6 noiembrie 2015)
 Personal de excepție la noul Laborator de energii regenerabile - fotovoltaic din Timișoara (9 noiembrie 2015)
 Laboratorul de energii regenerabile - fotovoltaic al INCEMC, colaborări cu universități și institute din întreaga țară (16 noiembrie 2015)
 Marius Mirica: "Dacă nu avem proiecte închidem și plecăm acasă" (2 decembrie 2015)
 Totul pentru cercetare la cel mai înalt nivel în capitala Banatului (4 decembrie 2015)
 INCEMC Timișoara are cel mai puternic microscop din sud-estul Europei (5 decembrie 2015)
 Cel mai performant microscop din sud-estul Europei se află la Timișoara. Vezi cât costă impresionantul aparat (6 decembrie 2015)
 Final de proiect grandios la Timișoara – Laboratorul de energii regenerabile - fotovoltaic (7 decembrie 2015)
 Sfârșit de proiect colosal, la Timișoara – Laboratorul de energii regenerabile – fotovoltaic (7 decembrie 2015)
 Laboratorul de energii regenerabile - fotovoltaic a fost inaugurat oficial (9 decembrie 2015)
 Tehnovație & Antreprenoriat  (15 ianuarie 2016)
 Technological Innovation and Entrepreneurship (16 ianuarie 2016)
 Prezentarea celui mai nou tip de Microscop de Forță Atomică, AFM 9500  (1 iunie 2016)
 Laborator de energii regenerabile - fotovoltaic (28 decembrie 2016)

Vezi și
Listă de companii și institute de cercetări din România

Galerie

Institute_de_cercetări_din_România
Fondări în 2015


Das Klassifizierungssystem National Taxonomy of Exempt Entities (NTEE; deutsch: landesweite Taxonomie der bevorrechtigten Rechtsgebilde), wurde vom National Center for Charitable Statistics entwickelt, um Non-Profit-Organisationen zu klassifizieren.

Zweck des Klassifizierungssystems
Laut Russy D. Sumariwalla, einem der Entwickler des Systems, "erleichtert die Benutzung des Systems die Sammlung, Tabellierung, Präsentation und Analyse der Daten nach dem Typ und den Aktivitäten der Organisationen und fördert die Einheitlichkeit und Vergleichbarkeit in der Präsentation der statistischen und anderen Daten, die von verschiedenen öffentlichen und privaten Einrichtungen gesammelt werden, und liefert hochwertigere Informationen als Grundlage für die Debatte zur Staatstätigkeit und die Entscheidungsfindung für den Non-Profit-Sektor und die Gesellschaft als Ganzes."

Geschichte

Entwicklung
Das NTEE wurde in den 1980er Jahren vom NCCS in Zusammenarbeit mit den wichtigsten Non-Profit-Organisationen entwickelt.

Anpassung für die Bundessteuerbehörde der Vereinigten Staaten
Mitte der 1990er Jahre entschloss sich der Internal Revenue Service, Non-Profit-Organisationen mittels dieses Systems zu klassifizieren, denn die "IRS-Entscheidungsfindungsspezialisten" wollten es als Kriterium verwenden, nach dem die Non-Profit-Organisationen die Befreiung von Bundessteuern erhalten. Hierfür forderten sie ein vereinfachtes System des NTTE an, NTEE-CC (National Taxonomy of Exempt Entities - Core Codes), das besser zu ihrem eigenen System, dem North American Industry Classification System (NAICS), passen sollte. Das NTEE-CC enthält ungefähr zwei Drittel, also um die 400 der 645 Kategorien des NTEE. Hierbei wurden wenig benutzte Codes weggelassen und einige Verbesserungen eingeführt. Außerdem wurden bei NTEE-CC die Common Codes, die Code-Bezeichnungen für die Arten der Leistungen, die sie für andere Non-Profit-Organisationen erbringen, weggelassen, wie Allianzen, Fürsprache, Unterstützung bei Management oder Technik, Forschung, Politikanalyse und Spendensammlung.

Verwendung
Heute wird das NTEE-CC vom NCCS für die Aufbereitung seiner eigenen Daten und vom IRS für die Entscheidung über die Befreiung von der Bundessteuer genutzt.

Das Foundation Center verwendete eine leicht abgewandelte Form des NTEE, um Leistungsempfänger und gewährte Leistungen zu klassifizieren. Hierzu werden dem NTEE spezielle Codes über die Begünstigten, also die Bevölkerungsgruppe, der die Leistung zugutekommt, und für die Beteiligung von Regierung und religiösen Organisationen hinzugefügt.

Hauptgruppen und Kategorien des NTEE-CC
Das NTEE-CC-Klassifizierungssystem teilt die Non-Profit-Organisationen in 26 Hauptgruppen ein, die in zehn großen Kategorien wie folgt aufgeführt werden:

Weblinks
 National Center for Charitable Statistics (englisch)
 NTEE-Code-Suche (englisch)
 List der NTEE-Codes bei der ICANN (englisch)

Einzelnachweise

Politik (Vereinigte Staaten)

National Taxonomy of Exempt Entities


O Campeonato Baiano Feminino de 2022 é a trigésima quarta edição desta competição de futebol feminino organizada pela Federação Baiana de Futebol (FBF).

A competição é composta de três fases e é disputada por oito equipes entre os dias 24 de setembro e 5 de novembro. Na fase inicial, os participantes se enfrentaram em turno único, classificando para as semifinais os quatro melhores colocados.

Formato e participantes
O regulamento dividiu a competição em três fases distintas; na primeira, os integrantes enfrentaram os rivais em embates de turno único, classificando os quatro melhores colocados. Nas semifinais, dois embates eliminatórios foram formados de acordo com o cruzamento olímpico. Os vencedores se qualificaram para a decisão em ida e volta. Os oito participantes são:

Resultados
Os resultados das partidas da competição estão apresentados nos chaveamentos abaixo. A primeira fase foi disputada por pontos corridos, com os seguintes critérios de desempates sendo adotados em caso de igualdades: número de vitórias, saldo de gols, número de gols marcados, confronto direto, saldo de gols do confronto direto e sorteio. Por outro lado, as fases eliminatórias consistirão em partidas de jogo único nas semifinais e ida e volta na final, as equipes mandantes da primeira partida estão destacadas em itálico e as vencedoras do confronto, em negrito.

Primeira fase

Fase final

Ligações externas
 Website oficial da Federação Baiana de Futebol

2022
Futebol de 2022 na Bahia

Campeonato Baiano de Futebol Feminino de 2022


Kumek je dokumentarni film redatelja Darija Juričana. Priča prikazuje kronološki pregled života i karijere zagrebačkog gradonačelnika Milana Bandića.

Treći je dokumentarni film iz ciklusa Gazda, nakon filma o Miroslavu Kutli te Ivici Todoriću. Film je sniman tijekom četiri godine na lokacijama u Zagrebu i Grudama. Premijera filma održana je 22. listopada 2020. godine na koju je došao i Milan Bandić, no nije se zadržao pogledati film.

Televizijska premijera bila je 18. prosinca 2020. godine na RTL Televiziji, a film je puštem tjedan dana ranije i putem streaming servisa RTL Play Premium.

Sudionici na projektu
 Dario Juričan – redatelj i producent
 Saša Paparella – scenarij
 Zvonimir Tivon – scenarij
 Luka Tokić – montažer
 Dragan Đokić – animator
 Marko Jerbić – kamera
 Tibor Keser – kreativni producent
 HRCIN – producent

Radnja

Film prikazuje kronološki pregled života Milana Bandića, gradonačelnika grada Zagreba, ali i afere od dolaska u Zagreb pa do danas. Uz 20-godišnju vladavinu na čelu Zagreba, dokumentarac se bavi i početcima njegove karijere, dok se filmom otkriva i jedan mali dio redateljeva privatnoga života.

Zanimljivosti

 Gradonačelnik grada Zagreba Milan Bandić, tri puta je odbio dati intervju za film pa je održana audicija kako bi mu se našao dvojnik. Angažiran je Krunoslav Lončarević, koji je ujedno i član stranke Milana Bandića.
 Film je nastajao četiri godine uz budžet od pola milijuna kuna i pokriva gotovo 40 godina djelovanja Milana Bandića, koji je šest puta izabran za gradonačelnika Zagreba.
 Uz film, objavljena i istoimena knjiga Saše Paparelle i Hrvoja Appelta.

Izvori

Hrvatski filmovi 2020-ih

Kumek (2020.)


Sant'Ignazio din Roma (în ) este un monument istoric și de arhitectură, principala biserică a iezuiților din Roma, alături de Il Gesù. Edificiul, ridicat în anul 1626 după planurile arhitectului și matematicianului Orazio Grassi, se găsește la o distanță de 250 de metri de Panteonul din Roma. Biserica formează corp comun cu Palazzo del Collegio Romano, primul sediu al Universității Pontificale Gregoriene.

În această biserică se află mormântul papei Grigore al XV-lea, cel care l-a declarat pe Ignațiu de Loyola ca sfânt.

Fresca tavanului bisericii a fost realizată de pictorul și arhitectul Andrea Pozzo.

Ignazio
Ordinul Iezuit
Biserici romano-catolice din Italia

Biserica Sant'Ignazio din Roma