An Notylia venezuelana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Notylia venezuelana in nahilalakip ha genus nga Notylia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Notylia

Notylia venezuelana


Grlice (Streptopelia), ptičji rod iz porodice golubovki.

Vrste
 Streptopelia bitorquata (Temminck, 1809) – sundska gugutka
 Streptopelia capicola (Sundevall, 1857) – sivokrila gugutka
 Streptopelia chinensis (Scopoli, 1786) – pjegava grlica
 Streptopelia decaocto (Frivaldszky, 1838) – gugutka
 Streptopelia decipiens (Hartlaub & Finsch, 1870) – sivoglava gugutka
 Streptopelia hypopyrrha (Reichenow, 1910) - mrka grlica
 Streptopelia lugens (Ruppell, 1837) – siva grlica
 Streptopelia orientalis (Latham, 1790) – azijska grlica
 Streptopelia reichenowi (Erlanger, 1901) – etiopska gugutka
 Streptopelia roseogrisea f. risoria (Linnaeus, 1758) – siva gugutka
 Streptopelia roseogrisea (Sundevall, 1857) - sahelska gugutka
 Streptopelia semitorquata (Ruppell, 1837) – crvenooka gugutka
 Streptopelia senegalensis (Linnaeus, 1766) – plavokrila grlica
 Streptopelia tranquebarica (Hermann, 1804) – riđa gugutka
 Streptopelia turtur (Linnaeus, 1758) – grlica ili Europska divlja grlica
 Streptopelia vinacea (Gmelin, 1789) – vinasta gugutka

Neke ptice iz drugih rodova također se nazivaju grlicama:
 †Nesoenas cicur - mauricijska grlica
 †Nesoenas rodericanus - maskarenska grlica
 Macropygia unchall - prugasta grlica
 Macropygia rufipennis - andamanska grlica
 Macropygia emiliana - riđa grlica
 Macropygia tenuirostris -  filipinska grlica
 Macropygia magna - malosundska grlica
 Macropygia amboinensis - tankokljuna grlica
 Macropygia phasianella - smeđa grlica
 Macropygia ruficeps - riđoglava grlica
 Macropygia nigrirostris - novogvinejska grlica
 Macropygia mackinlayi - melanezijska grlica
 Turacoena manadensis - bjeloglava grlica
 Turacoena modesta - timorska grlica
 Reinwardtoena reinwardtii - velika grlica
 Reinwardtoena browni - crno-bijela grlica
 Reinwardtoena crassirostris - kudrava grlica
 Turtur chalcospilos - zelenopjegava grlica
 Turtur abyssinicus - plavokapa grlica
 Turtur afer - plavopjegava grlica
 Turtur tympanistria - bjeločela grlica
 Turtur brehmeri - plavoglava grlica
 ''Oena capensis - dugorepa grlica

Izvori

Vanjske poveznice

Golubovi

Grlice


Die Stewardessen Academy ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahr 1986.

Handlung
Die beiden besten Freunde Philo Henderson und George Bunkle scheitern in ihrem Traum, Piloten zu werden. Also nehmen sie sich vor, zumindest Stewards zu werden und studieren fortan an der renommiertesten Stewardessenschule des Landes, der Weidermeyer Academy. Allerdings treffen der unbekümmerte Frauenschwarm und sein kurzsichtiger Freund dort auf chaotische Mitschüler, unqualifiziertes Lehrpersonal und eine militante Ausbilderin mit sadistischen Neigungen. Das schweißt die Gruppe umso mehr zusammen, die zum abschließenden Test ihre Fähigkeiten in der heruntergekommenen Fluggesellschaft Stromboli Airlines beweisen müssen.

Sie werden auf einen Langstreckenflug eingesetzt. Nachdem sie blinde Passagiere entdecken, will ein Verrückter auch noch das Flugzeug in die Luft sprengen. Unglücklicherweise sind die Piloten vergast, sodass das Flugzeug in Absturzgefahr schwebt. Aber da sind ja noch die beiden verhinderten Piloten Philo und George, die alle retten können.

Kritik

Hintergrund
Der Film startete am 29. August 1986 in den USA und spielte über 130´000 US-Dollar ein. In Deutschland erschien er am 17. November 1987 direkt auf VHS.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1986
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Flugbegleiter im Film

Die Stewardessen Academy


, le , est une espèce d'insectes coléoptères de la famille des Mycetophagidae et du genre Mycetophagus. Généralement d'un brun orangé pâle, ce petit Coléoptère se distingue par les fines ponctuations de sa tête et de son pronotum ainsi que par les stries et ponctuations denses de ses élytres et par la morphologie de ses pièces buccales. Dispersés sur l'ensemble du Paléarctique, mais rare, la larve et l'adulte vivent dans les vieux arbres dégradés où la première se nourrit de pourriture fibreuse engendrée par des champignons décomposant le bois et le deuxième de leurs fructifications.

Description

Le Mycétophage du Peuplier est un petit Coléoptère long et ovale, mesurant  de long, qui se distingue de ses congénères par sa tête et son pronotum finement ponctués, ses élytres densément striées-ponctuées, ces stries s'affaiblissant vers l'extrémité, ainsi que par sa fine pubescence dorée, courte, couchée et soyeuse. Une autre caractéristique majeure est la forme de l'article terminal des palpes maxillaires nettement plus large que le précédent.

L'ensemble est de couleur variable mais généralement brun-orange pâle, mat, la tête étant généralement un peu plus foncée que les élytres. Chacune d'entre elles comporte deux larges bandes transversales plus pâles : une à travers le quart basal et une autre à travers le tiers apical. Selon les individus, ces couleurs varient en taille et en intensité, le fond pouvant aller jusqu'au noir profond aux légers reflets bleu métallique. La tête, beaucoup plus étroite que le pronotum, aux yeux asymétriques particulièrement bombés, est ornée d'antennes plus courtes que la largeur du pronotum et composées de 11 segments, les premiers étant plus étroits que les 4 derniers formant une massue distincte. Le pronotum et les élytres, bombés et présentant des angles arrondis sont nettement séparés. Le pronotum montre une large fossette sur ses chacun de ses flancs postérieurs. Les pattes sont entièrement pâles et présentent une formule tarsale est 4-4-4 chez la femelle et 3-4-4 chez le mâle, caractéristiques typiques des Mycétophilidae.

Mycetophagus piceus, le Mycétophage couleur de poix, est parfois d'une couleur similaire mais ses poils sont plus longs et son corps n'est pas finement ponctué.

Écologie et répartition

Les imagos se rencontrent en hiver et au printemps dans les forêts de feuillus ouvertes ainsi que sur les vieux arbres solitaires en prairie. Ils se trouvent généralement sous l'écorce et parmi le bois humide en décomposition, dans les cavités des souches et des troncs d'arbres sur pied ou tombés. Ils sont signalés sur un large éventail d'arbres, notamment les Ormes, les Peupliers dont le Tremble, les Saules, les Aulnes, l'Érable sycomore, le Hêtre, les Chênes à feuilles caduques et le Chêne vert, le Marronnier, les Sorbiers, divers arbres fruitiers cultivés ainsi que sur l'Épicéa commun. Cependant, les élevages de larves sont le plus souvent liés au Hêtre, les larves se développant tout au long du printemps et de l'été parmi le bois tendre envahi de mycélium dont elle se nourrirait. Des mentions font état du Polypore écailleux et de la Volvaire soyeuse ainsi que de la pourriture fibreuse qui leur est associée. L'espèce semble univoltine, la nymphose ayant lieu en automne et les adultes qui en résultent passant l'hiver et se reproduisant au printemps suivant, en se nourrissant principalement de fructifications de champignons corticoles comme les Polypores. En définitive, cette espèce serait saproxylophage au stade larvaire et mycophage au stade imago.

Décrite depuis la Suède à partir de Peupliers, cette espèce est répandue, bien que généralement rare. Elle est présente dans toute l'Europe, de l'Écosse à la Grèce et des Pyrénées aux monts Oural. À l'Est, elle est présente de l'Asie mineure jusqu'aux confins de la Sibérie. En Europe, elle est inscrite dans la catégorie « préoccupation mineure ». L'espèce est présente, en Suisse, en Belgique et en France, où elle est considérée comme une « grande rareté » et est déterminante des ZNIEFF. Plus précisément, dans ce dernier pays, le Mycétophage du Peuplier est présent dans les départements du Bas-Rhin, de la Moselle, de la Seine-et-Marne, du Tarn, de la Côte-d'Or, de la Drôme, de la Savoie, des Alpes de Haute Provence et de l'île de France.

Références

Liens externes

Mycetophagidae
Espèce de Coléoptères (nom scientifique)
Insecte mycophage
Coléoptère décrit en 1798

Mycetophagus populi


Kilinochchi (en tamil: கிளிநொச்சி ) es una ciudad de Sri Lanka capital del distrito homónimo en la provincia del Norte.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 37  a 340 km de la capital nacional, Colombo, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 15 194 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Sri Lanka

Kilinochchi


Radial  is a geometric term of location which may refer to:

Mathematics and Direction
 Vector (geometric), a line
 Radius, adjective form of
 Radial distance (geometry), a directional coordinate in a polar coordinate system
 Radial set
 A bearing from a waypoint, such as a VHF omnidirectional range

Biology
 Radial artery, the main artery of the lateral aspect of the forearm
 Radial nerve, supplies the posterior portion of the upper limb
 Radial symmetry, one of the types of distribution of body parts or shapes in biology
 Radius (bone), a bone of the forearm

Technology
 Radial (radio), lines which radiate from a radio antenna
 Radial axle, on a locomotive or carriage
 Radial compressor
 Radial delayed blowback
 Radial engine
 Radial tire
 Radial, Inc., e-commerce business

See also
 Axial (disambiguation)
 Radiate (disambiguation)

Radial


عبد الفتاح المزين  ممثل سوري من مواليد دمشق 1945 ،من أولى بداياته الفنية دوره في مسلسل حمام الهنا عام 1968 حيث مثل دور شرطي ، ثم في مسلس صح النوم عام 1972 حيث أدى دور الطبيب الذي يجري ل حسني البورظان الذي جسد شخصيته نهاد قلعي عملية الزائدة الدودية بالخطأ ، ،ثم لمع من خلال بطولة فيلم القلعة الخامسة عام 1977 ،ثم فيلم حادثة النصف متر عام 1981 ثم شارك في مسلسل مرايا بدءا من مرايا 84 ثم 86 و88،أنضم إلى نقابة الفنانين السورين عام 1970 وقد شاركه عباس النوري جزء من أعماله.

أهم أدواره
 قام بدور زاهي أفندي في مسلسل أبو كامل بجزئه الأول والثاني للمخرج علاء الدين كوكش وقام بدور أبو عبدو في مسلسل زمن البرغوت الجزء الأول والثاني أنتاج عام 2012 للمنتج محمد قبنض والمؤلف محمد زيد الزيد

أعماله

أهم أعماله في المسرح
 صابر أفندي
 الزوبعة
 الغريب
 إبراهيم وصفية
 جونو والطاووس
 الزير سالم
 الشاطر حسن والعديد من الأعمال المسرحية

أهم أعماله في الأذاعة
 الولادة الجديدة
 حكم العدالة والعديد من الأعمال الاذاعية

أهم أعماله في السينما
 القلعة الخامسة
 حادثة النصف متر
 شئ ما يحترق
 وقائع العام المقبل

أهم أعماله في التلفزيون

ممثلون وممثلات سوريون

عبد الفتاح المزين


Stroud, aşağıdaki anlamlara gelebilir:

Yerleşim merkezleri
Avustralya:
 Stroud, New South Wales

Kanada:
 Stroud, Ontario

Birleşik Krallık:
 Stroud, Gloucestershire
 Stroud (bölge), Gloucestershire
 Stroud, Hampshire
 Stroud, Surrey

Amerika Birleşik Devletleri:
 Stroud, Oklahoma
 Stroud Township, Pennsylvania

Stroud


Morales er en dansk kortfilm fra 2010, der erinstrueret af Isabel Morales Bondy efter manuskript af Ina Bergfjord.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2010

Kortfilm fra Danmark

La revolucion de Sara Morales


Rijeka Eden (engleski: ˈiːdn̩) pritoka je rijeke Medway u Kentu na jugoistoku Engleske. Izvire u podnožju padine North Downs blizu Titseyja u Surreyu. Od izvora ide prema jugu kroz Oxted prije nego što skrene prema istoku da bi ušla u Kent. Nakon svoga toka kroz Edenbridge, protječe pored dvorca Hever, Eden se ulijeva u rijeku Medway u Penshurstu.

Etimologija toponima

Rijeka 'Eden' je dobila ime po Edenbridgeu, od staroengleskog Eadhelms brycg (doslovno "Eadhelmov most") gdje je Eadhelm ime srednjovjekovne plemićke obitelji, a brycg staroengleski naziv za most (bridge).

Kvalitet vode

Sliv rijeke Eden uglavnom je ruralni i poljoprivredni. Velik dio mliječne industrije, koji je prevladavao u ovom području, znatno se smanjio i zamijenjen je mješavinom poljoprivrede i stočarstva.

Mjesto na kojem se uzimaju uzorci za mjerenje kakvoće vode nalazi se istočno od Penshursta u ravnoj dolini okruženoj poljoprivrednim zemljištem koje nije šumovito. Iako u tom području nema industrije kvaliteta vode rijeke Eden uglavnom je loša zbog priljeva pročišćenih otpadnih voda iz dva prečistača koji opslužuju Edenbridge i Oxted. Pored tih pročistača, postoje i drugi znatno manji privatni zahvati na pročišćavanju otpadnih voda u cijelom slivu. Rijeka i njezini pritoci podržavaju grubo ribarstvo.

Vodenice

Cijelim tokom rijeke Eden izgrađen je veliki broj vodenica koje su kroz povijest služile lokalnom stanovništvu za mljevenje žitarica, ali neke su bile izgrađene za preradu sukna uporabom stupa.

Galerija

Izvori

Rijeke u Engleskoj
Sjevernomorski slijev (Velika Britanija)

Eden (rijeka u Kentu)


Temenler, Zonguldak ilinin Çaycuma ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Daha önceleri Akpınar köyüne bağlı bir mahalle iken, 7 Şubat 1959'da köy statüsü kazandı.

Coğrafya
Köy, Zonguldak il merkezine 59 km, Çaycuma ilçe merkezine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Çaycuma belde ve köyleri

Temenler, Çaycuma


Four ships of the United States Navy have been named USS Biddle, in honor of Captain Nicholas Biddle.

  was a torpedo boat in service from 1901 to 1919.
  was a destroyer commissioned 1918 and in use until 1945.
  was a guided missile destroyer commissioned in 1962 and renamed Claude V. Ricketts in 1964.
  was a guided missile cruiser in service from 1967 to 1993.

One ship of the United States Navy has been named USS Biddle, in honor of Major General William P. Biddle, USMC.

  was an attack transport in service from 1941 to 1946.

References

United States Navy ship names

USS Biddle


Calypso C. Botez () a fost o activistă pentru drepturile femeilor, scriitoare română și profesoară.

Biografie
Calypso Tufescu (numele său de familie înainte de căsătorie) a studiat istorie și filozofie la Facultatea de Litere și Filozofie a Universității din Iași (1898-1899).  După încheierea studiilor, a fost profesoară suplinitoare în Botoșani și Tulcea (1906), profesoară și directoare a Școlii Secundare de Fete din Galați (1 mai 1911 – 1 mai 1914), după care profesoară de filozofie la Liceul de fete "Carmen Sylva" din București. În perioada în care s-a aflat în Galați, s-a căsătorit cu avocatul Corneliu V. Botez, magistrat în Galați, pe care l-a susținut în acțiunile de omagiere a poetului național, Mihai Eminescu. La rândul său, Corneliu Botez a susținut-o în lupta sa pentru drepturile femeilor.

Activism și politică
În timpul Primului Război Mondial a fost președintă a Crucii Roșii din Galați, unde a acordat ajutor soldaților răniți. În 1917 a ajutat la fondarea Asociației pentru emanciparea Civilă și Politică a Femeilor Române (AECPFR) în Iași, alături de Ella Negruzzi, Elena Meissner și Maria Băiulescu. De asemenea, a fost aleasă prima președintă a Consiliului Național al Femeilor Române, a devenit membră în comitetele de conducere a Societății Ortodoxe Naționale a Femeilor Române, a societății Solidaritatea, a Uniunii Intelectuale Române.  Totodată, ea a făcut parte din consiliul societății Gospodăriilor Rurale și a fost membră fondatoare a societății Amicele Tinerelor Fete. Calypso Botez a fost membră a Institutului Social Român, a fost consilier municipal în București, a înzestrat personal școala nr. 48 și a avut și activitate politică, fiind membră a Partidului Național-Țărănesc.

Consiliul Național al Femeilor Române (CNFR) a reușit să întemeieze stabilimente școlare, astfel în iulie 1923, Comisia Rurală a inaugurat Școala de Horticultură și Fermiere, coordonată de un comitet format din Calypso Botez, Zoe Gr. Râmniceanu și Elena Nanu-Pășcanu. Inițiativele CNFR au obținut recunoaștere internațională, astfel în octombrie 1923, Avril de Sainte-Croix, membră a Ligii Națiunilor, președintă a Consiliului Național al Femeilor din Franța și vice-președintă a CIF, a vizitat România. Participarea feministei Calypso Botez în CNFR a avut un impact exponențial asupra activismului feminist din perioada interbelică, ea luând parte la activități cu impact atât în justiție, cât și în educație prin întemeierea școlilor profesionale pentru fete. CNFR a adresat un apel juriștilor cu privire la drepturile civile ale femeilor, revendicând pentru femeia căsătorită să-și poată menține naționalitatea, cercetarea paternității să fie permisă în toate cazurile, să fie suprimat consiliul de familie și regimul dotal prin acceptarea separării de bunuri, astfel încât fiecare soț să dispună de propria sa avere.

Calypso Botez a candidat pe listele electorale ale Partidului Național-Țărănesc la alegerile municipale, comunale și județene din primăvara anului 1930. Ea, alături de alte feministe cunoscute, susțineau partidul datorită faptului că avea înscrise în programul său o serie de reforme democratice pentru care optau și organizațiile de femei. Totodată, acest partid a acordat drept de vot femeilor (1929) în alegerile locale și municipale, însă nu și în cele naționale. Calypso Botez a fost aleasă consilieră în Sectorul I Galben și în Delegația Permanentă a Capitalei, unde a contribuit substanțial la modernizarea serviciilor de asistență socială, în strânsă colaborare cu Secția Feminină a Institutului Social Român și cu Școala Superioară de Asistență Socială. Calypso a reușit să mărească bugetul asistenței sociale de la 36 milioane de lei la 50 de milioane în primul an de activitate. La cererea Biroului Internațional al Muncii (Bureau international du travail - B.I.T.), Biroul de corespondență pentru munca femeii, și Școala Superioară de Asistență Socială, coordonate de Calypso Botez, au întreprins anchete sociale în Capitală, la Cernăuți și în alte orașe ale țării. Aceste anchete au avut rolul de a viza condițiile de muncă și de viață ale femeilor muncitoare, calificarea profesională, repercusiunile implicării lor în diferite profesiuni asupra vieții de familie, fenomenul prostituției, problema delincvenților printre minori etc. Rezultatele investigațiilor, trimise de Calypso Botez Biroului Internațional al Muncii, au fost apreciate ca deosebit de relevante pentru situația femeii în România.

Congresul Federației Uniunii Femeilor Române, care s-a întrunit pentru prima dată pe teritoriul Vechiului Regat, la Craiova, pe 6-8 septembrie 1931, a hotărât ca o delegație a Federației, formată din Calypso Botez, Maria Baiulescu și Ella Negruzzi, să prezinte ministrului Justiției moțiunea potrivit căreia, drepturile civile de care se bucurau femeile din Transilvania și Banat încă din timpul Austro-Ungariei să fie extinse în toată țara.  La propunerea Mariei Pop, reprezentanta femeilor din Oltenia, s-a hotărât ca o delegație, compusă din Calypso Botez, Maria Pop, Ella Negruzzi, Ortansa Satmary și Florica Georgescu să prezinte regelui și guvernului moțiunea adunării prin care se revendicau: 1. "Acordarea drepturilor civile pe baza deplinei egalități conform articolului 6 din Constituție"; 2. "Introducerea acordării de drepturi politice femeilor române cu ocazia prezentării proiectului de reformă electorală", care urma să fie luat în discuție de parlament. În zilele de 8-10 septembrie 1936, s-a întrunit la Constanța Marele Congres al Asociațiilor Feministe, la care au fost reprezentate Federația Uniunii Femeilor Române (F.U.F.R.), A.E.C.P.F.R., Federația Femeilor Universitare, dar și o seamă de organizații politice, culturale și religioase. Calypso Botez a prezentat un raport despre "Noile curente politice și drepturile femeii", în care a atras atenția asupra importanței stabilirii unei atitudini ferme a asociațiilor de femei față de cele două direcții și orientări diametral opuse care se confruntau în viața politică, mai exact forțele dictatoriale și forțele democratice, ea fiind de partea democrației.

Activitate literară
Calypso Botez s-a remarcat în cultura română și prin studii literare sau monografii. Studiul ei "Problema feminismului. O sistematizare a elementelor ei" a cuprins diversele dezbateri liberale prezente în Europa de Vest, alături de multiple statistici care contracarau argumentele referitoare la inferioritatea creierului femeii și moralității acesteia. La o dezbatere organizată în ianuarie 1922, ea a susținut conferința cu titlul "Drepturile femeii în Constituția viitoare". Pentru Calypso Botez, această problemă a dreptului de vot a femeii era, la români, o urgentă necesitate națională, fiind o problemă de actualitate, în special datorită faptului că femeile participau la munca generală, rezultând în nevoia femeilor de a dispune de legi prin care să fie protejate și să aibă control asupra produsului muncii lor. Cât timp a fost membră a Institutului Social Român, a reușit să înființeze o secție de studii feminine și revista Arhiva pentru știința și reforma socială. A militat pentru egalitate de drepturi în fața legii în reviste precum "Convorbiri literare", "Revista idealistă" și "Revista pentru Știință și Reformă Socială".

În cărțile sale pledează pentru dreptul al vot al femeilor (primesc dreptul la vot femeile peste 30 de ani abia în 1939 ca mai apoi să se renunțe la discriminarea de vârstă în 1946), emanciparea intelectuală și politică, precum și simplificarea procedurilor de divorț.

A publicat:
 Problema drepturilor femeii române (1919);
 Problema feminismului. O sistematizare a elementelor lui (1920);
 Drepturile femeii în constituția viitoare (1922);
 Drepturile femeii în viitorul Cod Civil (1924);
 Rapport sur la situation juridique de la femme (1932).

Premiul Calypso Botez
Centrul Filia premieză participarea femeilor din România în diverse domenii de activitate cu Premiul de Excelență "Calypso Botez". Acesta a fost decernat pentru prima oară în 2011.

Note

Bibliografie
 Monica Negru, Calypso Botez, povestea unei feministe model, În Orizonturi Culturale nr. 5, mai 2021, anul XI
 De Haan, Francisca, Krassimira Daskalova and Anna Loufti (eds.), A Biographical Dictionary of Women's Movements and Feminisms. Central, Eastern and South Eastern Europe, 19th and 20th Centuries, 2006
 Ghizela Cosma, Femeile și politica în România. Evoluția dreptului de vot în perioada interbelică, Presa Universitară Clujeană
 Ștefania Mihăilescu, Din istoria feminismului românesc: studiu și antologie de texte (1929-1948), Ed. Polirom, 2006
 Monica Negru,  Din istoria Consiliului Național al Femeilor Române și a mișcării feministe,  Revista Arhivelor, 2015

Nașteri în 1880
Decese în 1933
Scriitori români din secolul al XX-lea
Feministe române

Calypso Botez


Hum je brdo iznad Mostara. Najviša kota je na 436 metara nadmorske visine. Najbliže vrhu vodi cestovni prilaz s juga. Hum okružuju Čekrk, Donja Mahala, Panjevina, Zahum, Donji i Gornji Vukodol, Privorac. Niži obronci obrasli su šumom. Podno sjeverne padine teče Radobolja. Na vrhu Huma je Milenijski križ koji je mjesto hodočašća.

Brda okružuju Mostarsku kotlinu i Hum je među nižima. Na prijelazu je iz niskoga hercegovačkog krša u visokoplaninsko područje. Geološki pripada mladom nabranom gorju i u širem smislu, predstavlja jugoistočni izdanak masiva Čabulje i najveću uzvisinu prema istoku u tom području. Omiljeno je mjesto odlazaka ljudi u prirodu.

Hum je uvijek imao stratešku važnost. Austro-Ugarska je u akciji zaposjedanja BiH 1878. godine oslobodila Mostar bez ikakve borbe. Prvo je zauzela brdo Hum, a sami Mostar 24. i 25. srpnja 1878. godine. Uz pristupnu cestu su i danas ostali bunkeri iz Drugoga svjetskog rata. Veliku je ulogu imao i u Domovinskom ratu, zbog čega još uvijek nije sasvim sigurno za kretanje. Bio je crta razgraničenja. Iz vremena velikosrpske agresije i zatim bošnjačko-hrvatskog građanskog rata ostala su brojna neaktivirana minsko-eksplozivna sredstva. Najopasnije je minirano područje u okolici Mostara uz Podveležje.

Izvori

Poveznice
Hum iz zraka

Vanjske poveznice
HDZ BiH - Mostar  OBILJEŽENA 24. OBLJETNICA "LIPANJSKIH ZORA", 13. lipnja 2016.

Brda u Bosni i Hercegovini
Mostar

Hum (brdo iznad Mostara)


هفاردييسكي (Гвардійське) هي مدينة في مقاطعة كريم في أوكرانيا.

مراجع

مدن أوكرانيا

هفاردييسكي (كريم)


Lakshmi Niwas Mittal (d. 15 Temmuz 1950), Londra'nın ve Hindistan'ın en zengin milyarderi.

1975 yılında kurduğu Mittal Steel Company şirketi sayesinde 2005 yılında büyük atılımla 6,2 milyar dolar tutarındaki servetini, 18,8 milyar arttırarak, 25,0 milyara yükseltip dünyanın en zengin 3. insanı oldu. Sunday Times Rich List'te £14,8 milyara yükseltti. Bu para dolara çevrildiğinde 27,7 milyar dolar eder.

2007 yılının servetini 8,5 milyar dolar yükselterek 32 milyar dolarla Dünya'nın en zengin 5 insanı oldu.

1950 doğumlular

Hint iş insanları
Dolar milyarderleri
Birleşik Krallık'taki skandallar
Çelik endüstrisi
Yaşayan insanlar

Lakshmi Mittal


An Deiregyne rhombilabia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay. An Deiregyne rhombilabia in nahilalakip ha genus nga Deiregyne, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Deiregyne

Deiregyne rhombilabia


Michel Marie Jacques Dubost CIM (* 15. April 1942 in Safi, Marokko) ist ein französischer Ordensgeistlicher und emeritierter römisch-katholischer Bischof von Evry-Corbeil-Essonnes.

Leben
Michel Marie Jacques Dubost trat der Ordensgemeinschaft der Eudisten bei und empfing am 25. Mai 1967 die Priesterweihe. Er studierte Philosophie und Theologie am Institut Catholique de Paris. Anschließend folgte er der Ausbildung am Institut für Höhere Nationale Verteidigungsstudien (Institut des hautes études de défense nationale IHEDN) in Paris.

Er war Pfarrer in Notre-Dame-de-Bercy und Kaplan der Saint-Jean-de-Béthune-Schule in Versailles, dann der Colleges und Gymnasien in Versailles bis 1975. Danach engagierte er sich für das Katholische Komitee gegen Hunger und für Entwicklung (Comité catholique contre la faim et pour le développement, CCFD – Terre Solidaire). Er war von 1976 bis 1982 Generalsekretär des FOCS (Verband der Organisationen für soziale Kommunikation) und von 1982 bis 1988 Direktor der Seelsorger der öffentlichen Bildung der Diözese Paris sowie von 1983 bis 1989 Pastor der Pfarrei Saint-Jacques-du-Haut-Pas in Paris.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 9. August 1989 zum Militärbischof von Frankreich und zum Titularbischof von Oëa. Die Bischofsweihe spendete ihm der Bischof von Coutances, Jacques Fihey, am 8. September desselben Jahres; Mitkonsekratoren waren Armand François M. Le Bourgeois CIM, Altbischof von Autun, und Daniel-Joseph-Louis-Marie Pézeril, Weihbischof im Erzbistum Paris.

Auf seinen Titularsitz Oëa verzichtete er am 7. März 1998. Am 15. April 2000 wurde er zum Bischof von Evry-Corbeil-Essonnes ernannt und am 12. Mai desselben Jahres in das Amt eingeführt.

Papst Franziskus nahm am 1. August 2017 seinen altersbedingten Rücktritt an.

Michel Dubost wurde vor allem für sein Engagement im christlich-jüdischen Dialog in Frankreich bekannt. Zudem war er Mitglied der Koordinierung der Bischofskonferenzen für das Heilige Land, Präsident des Rates für interreligiöse Beziehungen der französischen Bischofskonferenz und Mitglied des Päpstlichen Rates für interreligiösen Dialog.

Kardinal Fernando Filoni, Präfekt der Kongregation für die Evangelisierung der Völker, ernannte Dubost am 19. April 2018 für fünf Jahre (2018–2023) zum Direktor der Päpstlichen Missionswerke in Frankreich.

Am 24. Juni 2019 ernannte Papst Franziskus Dubost zum Apostolischen Administrator sede plena des Erzbistums Lyon, womit die Jurisdiktion Philippe Kardinal Barbarins mit sofortiger Wirkung ruhte. Seit der Annahme des Rücktritts von Kardinal Barbarin durch Papst Franziskus am 6. März 2020 war Dubost bis zur Amtseinführung des neuen Erzbischofs Olivier de Germay am 20. Dezember 2020 Apostolischer Administrator sede vacante. Vom 7. April 2021 bis zum 6. Februar 2022 war Dubost Apostolischer Administrator von Cayenne.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Bischof von Évry-Corbeil-Essonnes
Militärbischof
Titularbischof
Apostolischer Administrator
Träger des französischen Nationalverdienstordens (Kommandeur)
Eudist
Franzose
Geboren 1942
Mann

Michel Marie Jacques Dubost


Hentbol, altısı saha içinde, biri kalede olmak üzere yedi oyuncuyla oynanan bir takım sporudur. Oyun süresi otuz dakikalık iki devreden oluşur. İlk yıllarında futbol stadyumlarında 11 kişilik takımlar halinde çim üzerinde oynanan hentbol, 1950'lerden sonra yaygın bir salon sporu haline dönüşmüştür. Saha hentbolu, plaj hentbolu ve tekerlekli sandalye hentbolu türleri bulunur.

Danimarkalı beden öğretmeni Holger Nielsen 1848'de Ortrup'daki okulunda kuralları ve metotları belirlenmiş ve adına  "Handball spiel"  dediği bir oyunun oynanmasına izin vermiştir.1915-1917 yılları arasında Berlinli spor okulu müdürü olan Max Heiser bu oyunun gerçek yapısını düşünen ve kuran ilk kişi oldu.

Defanstaki takım, hücum eden takımı ceza sahasının önünde kalelerine yaklaştırmamaya çalışır. D şeklindeki 6 m uzaklıktaki ceza sahasına kaleci dışındaki oyuncuların girmesi yasaktır. Savunma sırasında, defans oyuncuları belirli ölçüde rakip oyunculara temasta bulunabilirler. Aşırı faullü temaslarda oyuncu iki dakikalık oyundan çıkma cezası ile cezalandırılır ve ceza alan oyuncunun yerine oyuncu giremez. Cezası biten oyuncu yerine başka oyuncu girebilir.
Hentbol sahası 40 metre uzunluğunda ve 20 m genişliğinde dikdörtgen bir alandır. Kaleye 9 m uzaklıkta kesik çizgiler serbest atış çizgisidir. Bu çizgi ile kale sahası çizgisi arasındaki fauller bu çizgiden kullanılır ve kullanılırken hücum oyuncuları bu alanın dışında durmak zorundadır.Penaltı kararı kale sahasında atış halindeki oyuncuya yapılan faullerde ve kale atışını kale sahası içinde engelleyen savunma oyuncusu varsa kullanılır. Penaltı atışları kalenin tam 7 m karşısından yapılır. Bu atışlara 7 m atışı da denir. Her takım sahaya 14 oyuncu ile çıkar. Maç başlarken oyun alanı içinde, bir takımdan 6' sı oyuncu, biri kaleci olmak üzere toplam 7 oyuncu bulunur. Kenarda 7 yedek oyuncu oturur. Oyun süresi içerisinde çizgi ile belirlenen bölümde, kendi aralarında her an istedikleri kadar oyuncu değiştirilebilirler.

Oyunda amaç, rakip kaleye gol atmaktır. Eğer bir oyuncu kurallar içinde topu rakip kaleye atar ve sokabilirse bu "gol" olarak kabul edilir. Takımlar, birbirlerinin kalelerine topu atıp gole çevirmeye çalışırken, gol olmaması için de savunma ile kendi kalelerini korurlar. Hentbolda oyuncular topu elle tutabilir, yumruklayabilir ya da atabilir. Topa vücudun dizden aşağı herhangi bir bölümüyle dokunmak yasaktır. Sadece kaleci kalesini vücudunun tümüyle koruyabilir. Oyuncu, topu elinde en fazla 3 saniye tutabilir ve topla sadece 3 adım atabilir. İki devre sonunda en çok gol kaydeden takım galip gelir. Gol sayıları eşitse karşılaşma beraberlikle son bulur. Galibiyette 2 puan, beraberlikte 1 puan alınırken, yenilgide puan alınmaz.

Oyun para atışı ile başlar. Para atışını kazanan takım oyuna top ile mi başlamak istediğini yoksa önce hangi kalede savunma yapmak istediğini seçer. Topun çevresi bayanlar müsabakalarında 54-56 iken erkeklerde 58–60 cm.dir. Topun ağırlığı erkeklerde 425 ile 475 gr bayanlarda ise 325 ile 400 gramı geçmemesi gerekir. Oyuncular topu sürerken iki kez tutabilirler ancak tuttuktan sonra üç saniye içinde ellerinden çıkarmak zorundalar ve topla en fazla üç adım atabilirler. Oyun iki hakemle yönetilir.
Günümüzde oynanan modern hentbolun temelleri 1920′lerde Almanya, Danimarka ve İsveç'te oynanan el topuna dayanır. 1936 ve 1952 Olimpiyatlarında gösteri amacıyla yer alan hentbol, 1972 Olimpiyatlarında resmî olarak yer almıştır.

Günümüzde hentbol özellikle Avrupa kıtasında büyük ilgi çekmektedir. İspanya'da ASOBAL Liga, Almanya'da Handball Bundesliga, İsveç'te Handbol ElitSerien, Danimarka'da TDC Ligaen sporun en üst düzeyde oynandığı yerel ligler olarak nitelendirilmektedir.

Dış bağlantılar
 Uluslararası Hentbol Federasyonu (IHF)
 Avrupa Hentbol Federasyonu (EHF)
 EHF Şampiyonlar Ligi

Kaynakça

Ayrıca bakınız
Dünya Erkekler Hentbol Şampiyonası
Dünya Kadınlar Hentbol Şampiyonası
Avrupa Kadınlar Hentbol Şampiyonası
 Türkiye kadın millî hentbol takımı
 Türkiye erkek millî hentbol takımı
Yaz Olimpiyatları'nda hentbol
Türkiye Kadınlar Hentbol Süper Ligi
Türkiye Erkekler Hentbol Süper Ligi
Türkiye Hentbol Federasyonu

Top oyunları
Takım sporları
Yaz Olimpiyatları sporları

Salon sporları

Hentbol


Tac Mahal, Hindistan'ın Agra şehrinde, 1631-1654 yıllarında inşa edilmiş anıt mezar.

İslam türbe mimarisinin en önemli eserlerinden birisi olarak kabul edilir. Babür İmparatorluğu'nun 5. hükümdarı Şah Cihan'ın 17 Haziran 1631 tarihinde genç yaşta ölen eşi Ercümend Bânû Begüm (Mümtaz Mahal) için o zamanki imparatorluğun başkenti olan Agra'da Yamuna Nehri'nin kıyısında yaptırılmıştır. Mümtaz Mahal'in ve 1666'da ölen imparator Şah Cihan'ın mezarlarını barındırır.

Yapı, Şah Cihan'ın hâkimiyeti süresinde en parlak dönemini yaşayan Babürlülerin güç ve kudretini temsil eder. Hanedanın güç ve kudreti kadar, Şah Cihan ile eşi Ercümend Bânû Begüm arasındaki sevginin de sembolüdür. Şah Cihan'ın tahta çıkması üzerine Mümtaz Mahal adını alan Ercümend Bânû, on dördüncü çocuğunu doğururken ölmüştür. Hükümdarın, eşine duyduğu sevginin hatırasına görkemli bir anıt mezar yaptırarak teselliyi sanat ve mimaride bulduğu anlatılır.

1983'ten bu yana UNESCO'nun Dünya Miras Listesi'nde yer almaktadır. Yılda tahminî 3 milyon kişi tarafından ziyaret edilir.

Tarihçe

Mümtaz Mahal'in ölümü

1601 yılında Babürlüler tarafından fethedilen Burhanpur şehri, Dekkan sultanlarına karşı girişilen askerî harekâtlarda üs olarak kullanılmaktaydı. Eşine seferlerde eşlik eden Mümtaz Mahal, 1631 yılında bir ayaklanmayı bastırmak için çıktığı sefer sırasında da Burhanpur'a eşi ile birlikte gitmişti. On dördüncü çocuğuna hamile olan Mümtaz Mahal, 17 Haziran 1631'de çocuğun doğumu sırasında öldü. Cenazesi altı ay sonra Agra'ya taşınmıştır.

Yapımı
Türbe, iki yanında simetrik yapılar olarak inşa edilmiş cami ve konuk evi ile anıtsal giriş kapısından olan yapılar bütünü içinde yer alır. 1632'de inşasına başlanan eser, çevre düzenlemesi ve diğer yapılarla birlikte 1652'de tamamlanmıştır.

Türbenin inşaatı için mimar ve ustalardan oluşan bir heyet kuran hükümdar, Osmanlı, İranlı, Suriyeli usta ve sanatkârlarla birlikte mahallî Hint ustalara da görev vermişti. Bağdat'tan hattat, Buhara'dan kakma ustası, İstanbul'dan kubbe ustası, Semerkant'tan minare yapımcısı, Kandahar'dan taş ustası, Şiraz'dan çizim ustası getirilmişti. Tac Mahal'in esas mimarının kim olduğu hakkında birçok görüş ileri sürülmüştür. Kimileri Venedikli Jeromino Veroneo adlı bir İtalyan'ın veya Bordeauxlu Augistin adlı bir Fransız'ın, kimileri de Osmanlı mimarı Mehmet İsa Efendi'nin yapının esas mimarı olduğunu ileri sürmüştür. 17. yüzyıldan kalma "Divan-ı Mühendis" adlı bir el yazmasında Lutfullah Mühendis el-Lâhûrî, babası Üstad Ahmed'in Tac Mahal'in mimarı olduğundan bahseder. Bu el yazmasının bulunuşundan sonra 1930'larda "Nâdirü'l-asr" Üstad Ahmed'in yapının asıl mimarı olduğu görüşü kabul görmüştür. Şah Cihan'ın gözde mimarı Üstad Ahmed, Tac Mahal'e ilişkin efsanelerde sıklıkla anlatıldığı gibi gözleri kör edilip elleri kesilerek işkence görmemiş; yapının tamamlanışından 9 yıl sonra Lahor'da ölmüştür.

Mimari özellikleri
Tac Mahal'in yapımında parlak, ince mavi damarları olan beyaz mermer kullanılmıştır. Aynı mermerden yapılan ve yerden yüksekliği 82 metre olan kubbe, Mimar İsmail Efendi tarafından yapılmış ve 1648 yılında tamamlanmıştır. Yapıdaki yazıları yazan Hattat Settâr Efendi'dir.

Kubbe üzerinde altınlı bir alem vardır. Türbenin beyaz mermerden 4 minaresi vardır. Anıtın dört yanına Hattat Settâr Efendi tarafından Yasin suresinin tamamı yazılmıştır.

İnşaatta çok sayıda ustanın yanı sıra, günde 20 bin işçinin çalışmasıyla türbe 1643'te, çevresindeki avlu ve yapılar 1649'da bitirildi. Tac Mahal, 20 yılda 1652'de bütünüyle tamamlandı.

305x580 metre ölçülerinde dikdörtgen avluda yer alan Tac Mahal, dört cephesinin ortalarında 33 metre yüksekliğindeki taç kapılarıyla 75 metre yüksekliğindeki anıt kubbeyi çevreliyor.

İç mekânı örten 30 metre yüksekliğindeki alt kubbeyle üst kubbe arasında türbe mekânı kadar ölü hacim var.

Mümtaz Mahal ve Şah Cihan'ın sandukaları üst katta, kubbenin altındadır. Sandukaların bulunduğu yerdeki kubbede insan ağzından çıkan her ses 7 kez yankılanacak şekilde bir akustiğe sahiptir. Şah'ın ve eşinin asıl lahitleri ise, en alt katta bulunmaktadır.

Tac Mahal'in yüz binlerce akik, sedef ve firuze gömülü olan duvarlarında ayrıca 42 zümrüt, 142 yakut, 625 pırlanta ve 50 adet çok iri inci vardır.

Yapı ile ilgili efsaneler

Siyah mermerli Tac Mahal
Şah Cihan'ın Yamuna Nehri kıyısında Tac Mahal'in tam karşısına kendisi için siyah mermerden bir anıt mezar yaptırmayı planladığına ancak oğlu tarafından tahttan indirildiği için bu planı gerçekleştiremediğine inanılır. Bu iddia ilk defa, 1665'te Agra'ya giden seyyah Jean-Baptiste Tavernier'in yazılarında yer almıştır. Tac Mahal'in tam karşısındaki Mehtap Bağı'nda 2006 yılında arkeologlar tarafından siyah mermerler bulunması, bu iddianın inanırlığını arttırmıştır ancak daha sonra yapılan çalışmalarda bu mermerlerin bir yazlık saraya ait olduğu ortaya konmuştur.

İskelenin sökülmesi efsanesi
Yaygın bir efsaneye göre kubbeyi desteklemek için yapılan iskele, kubbeden daha fazla masraf ve iş gücü gerektirmişti. İnşaatın bitimine yakın Şah Cihan'a iskeleyi sökmenin 5 yıl alacağı bilgisi verilmesi üzerine Şah Cihan, herkesin söktüğü tuğlanın kendisine kalacağı şeklinde bir emir yayınlamış ve iskele bir gecede sökülmüştü.

Dünyanın yeni yedi harikasından biri
New7Wonder adlı İsviçre merkezli bir vakfın, Dünyanın Yedi Harikası'na alternatif olarak Dünyanın Yeni Yedi Harikası'nı cep telefonu ve internet oylarıyla belirlemek için başlattığı yarışma sonucunda Tac Mahal Anıt Mezarı, 7 Temmuz 2007'de ilan edilen listede yer almıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Tac Mahal

Tac Mahal


Die Toronto Millionaires waren eine kanadische Eishockeymannschaft aus Toronto, Ontario. Die Mannschaft spielte zwischen 1928 und 1930 in der Canadian Professional Hockey League (Canpro) sowie der International Hockey League.

Geschichte
Das Franchise der Kitchener Millionaires aus der Canadian Professional Hockey League wurde zur Saison 1928/29 nach Toronto, Ontario, umgesiedelt und in Toronto Millionaires umbenannt. Dort ersetzte die Mannschaft die zuvor aufgelösten Toronto Ravinas, die ebenfalls in der Canpro gespielt hatten. Als die Canpro zur Saison 1929/30 durch die International Hockey League ersetzt wurde, schlossen sich die Millionaires zunächst auch dieser an. Nach einem Jahr in der IHL stellte die Mannschaft den Spielbetrieb jedoch bereits wieder ein.

Weblinks
 The Internet Hockey Database – Statistik/Spielerliste Toronto Millionaires

Eishockeyverein (Canadian Professional Hockey League)
Eishockeyverein (International Hockey League, 1929–1936)
Millionaires

Toronto Millionaires


Viktor Kesler je subotički glazbenik. Bavi se glazbenim aranžmanima, glazbenom produkcijom i skladanjem. Voditelj je filmskog i televizijskog Studija Kesler. Glazbom se bavi od 1996. godine. Počelo je kao hobi. Prvo je radio s Aleksandrom Feherom, nastavilo se sa Žikom Savinom. Kesler je radio glazbu i aranžmane, iako zajedno rade na svim poslovima.

Prije studijskog rada svirao je s grupom Amor i to je trajalo dugo vremena. Poslije je svirao s Big mamom. Uslijedila je pauza, pa je radio sa subotičkom grupom Bajpas.

U Keslerovom studiju skladbe su snimali razni sastavi: punk sastav Ljudske potrebe, kojima je producirao album., Saša Vidicki (Sale Timer) snimio je 2015. homebrew album Spring, grupa Tranzit snimila je spot u produkciji Keslerova studija kolovoza 2013. Kod Keslera su snimali bendovi "3 ispod nule", kompilacija subotičkih mladih bendova, Mag trio, So what.

Skladao je glazbe za album Božje djelo subotičkog VIS-a Proroci Za promidžbeni spot djece odjela za nastavu na hrvatskom jeziku u Subotici Uvijek budi svoj travnja 2011. aranžirao je glazbu, s Josipom Dević skladao glazbu i pojavljuje se kao vokal s Borisom Devićem i Željkom Biljanski.
Aranžirao glazbu za VIS Proroke, na stihove Nevene Mlinko kojom su nastupili na MarijaFestu 2011. i 2012.
Skladao i aranžirao novogodišnju pjesmu Idemo dalje zajedno s Draganom Malinovićem, u izvedbi Subotičkih zvezda.

Glazbeniku Aleksandru Babiću skladao je i aranžirao skladbu Neno za 2. međunarodni festival Muf + Boban u Zrenjaninu 2001. Sa suradnicima je surađivao s Igorom Terzijom na Budvanskom festivalu na skladbi Tebe bih te na Radio S festivalu gdje je Igor Terzija pjevao u duetu s Žanom Prijić Ako se ljubav zove kao ti. Terziji je Kesler radio na cijelom albumu.

Snimio koncert Saše Grunčića po kojem je snimljen album uživo Glasovi orgulja u ravnici.

Skladbe su mu nagrađivane na festivalima duhovne glazbe. Na HosanaFestu 2010. skladba Zagrljeni u duši u izvedbi VIS-a Proroci (glazba Josipa Dević i Viktor Kesler, obrada Viktor Kesler) dobila prvu glavnu nagradu, 2011. skladba Tvojim putem poći u izvedbi skupine Damjan iz Vukovara (obrada Viktor Kesler) osvojila je prvu glavnu nagradu. 2012. godine skladba Nek' Mu pjeva svijet u izvedbi Aid band Glasnici  (Vrpolje-Vukovar-Subotica) dobila je prvu nagradu stručnog prosudbenog povjerenstva (glazba Viktor Kesler), a skladba Ljubi Boga svoga (glazba Viktor Kesler) u izvedbi VIS-a Ritam vjere dobila je nagradu publike.

Izvori

Vanjske poveznice
Sva ta muzika Viktor Kesler
Discogs Viktor Kesler
Studio Kesler

Životopisi, Subotica
Srbijanski skladatelji
Glazbeni producenti

Viktor Kesler


The Rock most often refers to:
 Dwayne Johnson (born 1972), American actor, businessman, retired professional wrestler
 The Rock (film), 1996 film starring Sean Connery and Nicolas Cage, directed by Michael Bay

The Rock or The Rocks may also refer to:

Places

Australia
 The Rocks, New South Wales, a Sydney suburb
 The Rock, New South Wales, a town

Canada
 Newfoundland (island)
 The Rocks or Hopewell Rocks, New Brunswick, a coastal formation in Canada

United States
 The Rock (Michigan State University), a boulder on the campus of Michigan State University
 The Rock (Northwestern University), a landmark at Northwestern University in Evanston, Illinois
 The Rock, Georgia, an unincorporated community
 The Rock, or Alcatraz Island, small island in San Francisco Bay, California
 The Rock, Carolina Panthers training facility in Rock Hill, South Carolina
 The Rocks, or McKees Rocks, Pennsylvania, a borough
 The Rocks (Jefferson County, West Virginia), a historic place in Jefferson County, West Virginia
 Rocks Estate, also simply The Rocks, National Historic Place, Bethlehem, New Hampshire

Elsewhere
 Ayers Kaserne, a closed U.S. Army Cold War military post in Kirch-Göns, Germany
 Bermuda, often referred to by islanders as The Rock.
 Gibraltar, often referred to as The Rock, from the Rock of Gibraltar
 Corregidor, an island in the Philippines
 Monaco-Ville, the old town of Monaco and one of its administrative divisions, known locally as Le Rocher (The Rock)
 Niue, an island in the South Pacific, near Tonga, commonly referred to as "The Rock (of Polynesia)"

People
 Ole Anderson (born 1942), American referee, promoter and retired wrestler
 Jesus Christ (–CE 28), the central figure of Christianity, Jewish preacher and religious leader
 Peter Hudson (darts player) (born 1984), English darts player
 Don Muraco (born 1949), American retired wrestler
 Saint Peter (died between CE 64 and 68) Apostle of Jesus and 1st pope from 30 CE till 64-68 CE
 Pedro Rizzo (born 1974), Brazilian martial artist
 Michael Rock (swimmer), (born 1987), British swimmer
 Asi Taulava (born 1973), Filipino-Tongan basketball player
 Larry Zeidel (1928–2014), Canadian ice hockey player
 Ronny Rockel (born 1972), German bodybuilder

Arts, entertainment, and media

Music

Albums
 The Rock (The Frankie Miller Band album), 1975
 The Rock (John Entwistle album), 1996
 The Rock (SBB album), 2007
 The Rock (Tracy Lawrence album), 2009

Songs
 "The Rock", by Atomic Rooster from In Hearing of Atomic Rooster
 "The Rock", by Delakota from One Love
 "The Rock", an instrumental by the Who from Quadrophenia

Other uses in music
 The Rock (Rachmaninoff), an orchestral composition
 The Rocks (band), former UK indie rock band
 The Rock, Indonesian rock band formed by Ahmad Dhani

Other uses in arts, entertainment, and media
 The Rock (play), a play by T. S. Eliot
 The Rock (radio station), a New Zealand rock music radio network
 "The Rock", episode of the sitcom The King of Queens

Buildings

Athletic facilities
 The Rock (stadium), a football ground in Rhosymedre, Wales and home to Cefn Druids A.F.C.
 Kidd Brewer Stadium, or "The Rock", at Appalachian State University
 Knute Rockne Memorial athletic facility, or "The Rock', on the University of Notre Dame
 Memorial Stadium (Indiana), or "The Rock", on the Indiana University campus
 Prudential Center, or "The Rock", in Newark, N.J.

Other buildings
 The Rock (building), a tower in Amsterdam
"The Rock", Alcatraz Federal Penitentiary on island in San Francisco Bay
"The Rock", or Rock N Roll McDonald's in Chicago
 "The Rock", Rockefeller Center in New York City
 The Rocks, Albany, residence in Albany, Western Australia

Sports
 The Rock (rugby team) or Atlantic Rock, a rugby union team based in St. John's, Newfoundland & Labrador, Canada
 "The Rock," nickname of the athletic teams of Slippery Rock University
 The Rocks or Glasgow Rocks, a British basketball team
 Rockingham Speedway, a former NASCAR race track affectionately known as "The Rock"
 Toronto Rock, a Canadian indoor lacrosse team

Other uses
 The Rock or Chicago, Rock Island and Pacific Railroad, a former Class I railroad in the United States
 The Rocks, Inc., U.S. military officers' organization
 The Rock (diamond), largest white diamond ever auctioned as of 2022

See also

 Rock (disambiguation)

The Rock


Rey de Reyes 2012 tuvo lugar el 18 de marzo del 2012 en el Auditorio Benito Juárez de Zapopan, Jalisco, y fue el primer evento del 2012 producido por la AAA. Esta es la decimosexta edición de Rey de Reyes AAA.

Resultados
 Sexy Star derrotó a Pimpinela Escarlata en una Lucha de Jaula
 Como consecuencia, Escarlata fue rapado
 También lucharon Aero Star, Alan Stone, El Elegido, Faby Apache, La Hechicera, Mascarita Dorada, Mini Histeria, Octagóncito, Pasión Cristal y Yuriko.
 Quién quedara en último lugar en la jaula, sería desenmascarado y rapado.
 Joe Líder & Juventud Guerrera derrotaron a Extreme Tiger & Fénix, Halloween & Nicho el Millonario y La Sociedad (Chessman & Teddy Hart).
 Guerrera cubrió a Halloween después de un "GTS"
 Los Psycho Circus (Monster Clown, Murder Clown & Psycho Clown) (con Mini Clown) derrotaron a La Sociedad (Octagón, Silver King & Último Gladiador).
 Murder cubrió a Gladiador después de una "Plancha"
 Los Bizarros (Billy el Malo, Cibernético y Escoria) derrotaron a La Sociedad (Dark Dragon, La Parka y Tito Santana).
 El Consejo (Máscara Año 2000, Jr., El Texano, Jr. & Toscano) derrotaron al Ejército AAA (Dr. Wagner, Jr., Electroshock & Heavy Metal).
 El Hijo del Perro Aguayo derrotó a Héctor Garza, Jack Evans y L.A. Park ganado el torneo Rey de Reyes.
 El Mesías (con Extreme Tiger) derrotó a Jeff Jarrett (con Karen Jarrett y Tito Santana) ganando el Megacampeonato Unificado de Peso Completo de AAA
 Mesías cubrió a Jarrett después de golpearle con una guitarra.

Rey de Reyes (AAA)
Lucha libre profesional en 2012

Rey de Reyes (2012)


Columbia–Princeton Electronic Music Center album je elektroničke glazbe koji je objavljen 1964. godine. Album je snimak koncerta izveden 9. i 10. svibnja 1961. godine u McMillin Theatreu (danas Miller Theatre) koji se nalazi na kampusu Sveučilišta Columbia. Stereo verzija je MS 6566, a monofona ML 5966. Izdavačka kuća New World Records izdala je 1998. godine nastavak zvan Columbia-Princeton Electronic Music Center 1961–1973. Bülent Arel jedini je skladatelj čija se djela nalaze na oba albuma.

Skladba Stereo Electronic Music No. 1 Bülenta Arela u potpunosti je elektronička, s artikuliranim signalima preko neprekidne pozadinske teksture. Skladba Leiyla and the Poet Halima El-Dabha "elektronička je drama" čiji tekst dolazi iz epa o Lejli i Medžnunu. Skladba se uglavnom sastoji od instrumentalnih i vokalnih zvukova manipuliranih na vrpci. Tekst skladbe Creation—Prologue Vladimira Ussachevskyja dolazi iz Enume Eliš, babilonskoga mita o stvaranju. Skladba je popraćena zborom i elektroničkom pratnjom. Skladba Composition for Synthesizer Miltona Babbitta u potpunosti je skladana na RCA Mark II Sound Synthesizeru Columbia–Princeton Electronic Music Centera. Skladba Electronic Study No. 1 Marioa Davidovskyja nastala je manipulacijom generatora sinusoida, kvadratnih valova i bijelih šumova. Skladba Gargoyles Otta Lueninga kombinira solo violinu s RCA Mark II Sound Synthesizerom uz pratnju vrpce.

Popis skladbi

Prva strana

Druga strana

Elektronička glazba
Američki glazbeni albumi
Albumi iz 1964.

Columbia–Princeton Electronic Music Center (album)


Vitalie Butescu () este un pictor român de origine basarabeană.

Biografie

Studii
Pictorul Vitalie Butescu s-a născut în data de 3 octombrie 1972 în localitatea Ștefan Vodă din Republica Moldova. A urmat cursurile Colegiului de Arte Plastice "Alexandru Plămădeală" din Chișinău la clasa profesorului Sergiu Fusu, pe care a absolvit-o în anul 1990. În anul 1997 și-a dat licența sub îndrumarea profesorului Ioachim Nica la Academia de Arte "Ion Andreescu" din Cluj-Napoca.

În scurt timp a devenit membru al Uniunii Artiștilor Plastici din România. În perioada 1996 - 1998 a participat activ la expozitiile bienale ale Uniunii Artiștilor Plastici și a expus în galerii private din România dar și din străinătate.

În anul 1999 Vitalie Butescu s-a stabilit în capitala Angliei, la Londra, fiind acreditat de Bayswater Road Artists Gallery pentru expunere și vânzare lucrări profesioniste.

Perioada de colaborare cu Bogdan Pietriș
Revenit în România, în anul 2005, Vitalie Butescu l-a cunoscut pe pictorul Bogdan Pietriș cu care a legat o strânsă prietenie. Pietriș i-a ascultat confesiunile și i-a înțeles frământările și i-a spus: "Dragă, în Occident, dar mai ales la Londra, oricât de mult și oricât de bine ai lucra, nu poți depăși stadiul de meseriaș sau, dacă vrei, de mare meseriaș, pe când în România, la un moment dat, ai șansa să te simți pictor." Spusele lui au fost înțelese și asimilate de Butescu pe parcursul vizitelor pe care le făcea în atelierul maestrului sau în timpul ieșirilor pe care le făceau în Delta Dunării, la munte sau la ședințele de plein-air unde mergeau împreună.

In septembrie au participat la cea de-a IV-a ediție a atelierului de creație "Pictori peisagiști in grădina Palatului Cotroceni", finalizat in perioada ianuarie – februarie 2006 cu o expoziție de grup in cadrul Muzeului Național Cotroceni.

Expoziții de grup
In august 2006 a participat la Tabăra Internațională de Artă Plastică Inter-Art Aiud, iar in decembrie la expoziția de grup "Ateliere Bogdan Pietriș".

In luna mai 2007 a participat la cea de-a IV-a ediție a Taberei de Creație "Pictori de azi la Balcic", finalizată cu o expoziție de grup "Pictori de azi la Balcic" la Institutul Bancar Român (iunie) și la Muzeul de Artă din Constanța (august). Cu ocazia deschiderii Festivalului și Concursului Internațional George Enescu (1 - 22 sept. 2007), a fost selectat să participe cu lucrări la expoziția "Europa în sunet și culoare".

In februarie 2008 a avut lucrări selectate la expoziția de grup "Balcic. Școala de la Marea Neagră" la Galeriile Arcade din Bistrița (5-25 februarie), iar in perioada 29 aprilie – 4 mai a participat la Europ'Art Geneve International Art Fair, proiect continuat in luna mai cu o expoziție de grup "Elite Art Gallery @ Europ'Art 2008" la Galeria Artelor a Cercului Militar Național. In iulie a participat la expoziția "O inimă cât o țară" dedicată personalității Reginei Maria și moștenirii sale artistice, iar in septembrie a avut lucrări selectate la expoziția de grup "Culorile feminității".

In septembrie 2009, cu ocazia Festivalului și Concursului Internațional George Enescu, a fost selectat să participe cu lucrări la expoziția organizată in foaierul Sălii Mari a Palatului. In septembrie 2010, in cadrul manifestărilor dedicate implinirii a 551 de ani de atestare documentară a orașului București, a fost selectat să participe cu lucrări la expoziția organizatã la GAMB, iar in octombrie a participat cu lucrãri la expoziția de grup prilejuită de incheierea ediției 2010 a proiectului "Pictori de azi la Balcic". In martie 2011 a participat cu lucrări la expoziția de grup "Culorile feminității" organizată la Galeriile de Artã ale Municipiului București, in aprilie a fost selectat sã participe cu lucrări la expoziția de grup "Memoria Balcicului" organizatã la IBR, in aprilie a participat la expoziția de grup "Axis Mundi", iar in perioada iunie - august a avut lucrări pe simeze in cadrul expoziției "Dialog cromatic" organizată la GAMB. In martie 2012 a avut lucrãri pe simeze in cadrul expoziției "Arc peste timp", Piano Cazola, Cluj-Napoca, iar in aprilie a participat cu lucrări la expozitia de grup "De la București la Balcic" organizată la GAMB, eveniment in cadrul căruia a fost prezentat proiectul "Balcic 5+1" la care a participat in luna mai alături de alți 4 pictori și un critic de artă. Proiectul s-a finalizat cu expoziția "Pictori de azi la Balcic". In iunie 2012 a participat la expoziția "Balcic, arc peste timp" la Muzeul Național Cotroceni, iar in noiembrie 2012 a susținut o mini - expoziție pe perioada Conferinței Naționale "Medicina Bazată pe Dovezi" la Crystal Palace Ballrooms din București. In perioada martie – aprilie 2013 a participat, alături de alți 9 artiști, la Tabăra de creație « FroniusArt 2013 », finalizată cu o expoziție la Galeria de artă contemporană «Turnul fierarilor» din Sighișoara, in mai 2013 a participat la Tabăra de creație « Pictori de azi la Balcic », finalizată cu o expoziție la Galeria Castelului Reginei Maria de la Balcic, precum și cu o expoziție la GAMB. In august 2013 a participat cu lucrări la mini – expoziția "Suvenir de Sibiu", in septembrie 2013 a fost invitat să participe la  expoziția de grup "Peisaje contemporane", U-Art Gallery, iar in nov. 2013 a participat la Tabăra de creație de la Sighișoara. In februarie 2014 a expus la Sala C.Brancuși a Palatului Parlamentului alături de Corneliu Drăgan-Târgoviște, impreună cu care a expus in lunile mai–iunie la Pitești și Slatina.

In 2015 a participat la mai multe expozitii de grup - Galeria de Arta Calea Victoriei 33, Biblioteca Județeana "Antim Ivireanul" Rm. Vâlcea, "Galeria Regală" a Casino-ului din Sinaia, iar in martie 2016 a expus la Five Plus Art Gallery din Viena in cadrul proiectului "New Colours of Moldova".

Expoziții personale
1997 -- septembrie -- "Art" Gallery, Timișoara și în decembrie -- Galeria Bibliotecii Centrale Universitare din Cluj;

1998 -- decembrie -- Art Gallery, Timișoara;

2005 -- februarie -- CNR UNESCO; mai -- FRACCU, Paris - Franța;

2006 -- februarie -- CNR UNESCO; septembrie -- Galeria Silva Bușteni; noiembrie - decembrie -- City Gallery, Botoșani;

2007 -- februarie -- ArtJazzClub București; martie – Galeria Artis, București; iulie -- Galeria Artis, Muzeul Județean Olt, Slatina; august -- Muzeul de Artă din Constanța; octombrie -- Ambasada SUA la Chișinău, Republica Moldova;

2008 -- august – spațiul expozițional ACVAL, Ploiești; octombrie -- Galeria Artis, Muzeul Județean Olt, Slatina și Galeria Galateca (Biblioteca Centrală Universitară); decembrie -– Galeria Atelier Hanul cu Tei, București;

2009 -- martie – Galeria Ana, București; martie – Centrul Cultural Habitus, Sibiu; mai - iunie -- Elite Art Gallery, București septembrie -– Primăria Municipiului București; octombrie - decembrie – Ceainăria Greentea, București; noiembrie -- Galeria Artis, Muzeul Județean Olt, Slatina; decembrie -- Holul Ateneului Român;

2010 -- februarie – "Peregrin in paradisul culorilor" Galeria Galateca BCU; septembrie -- Galeria Nouă, București; octombrie -- "Elite Art Gallery"; noiembrie --  Sala "Constantin Brâncuși" de la Palatul Parlamentului;

2011 -- ianuarie -- Sala "Constantin Brâncuși" de la Palatul Parlamentului; februarie -- Galeriile de Arta ale Municipiului Bucuresti; martie -- Galeria Artis, Muzeul Judetean Olt, Slatina; martie -- Galeria Municipiului București; aprilie -- Holul Ateneului Român; septembrie -- Galeriile SCITART București; noiembrie - decembrie -- U Art Gallery Bucuresti;

2012 -- martie -- Cluj-Napoca; aprilie -- Galeriile Municipiului București; iunie -- Muzeul Național Cotroceni; noiembrie -- Crystal Palace Ballrooms din București;

2013 -- februarie -- Elite Art Gallery; mai -- Sufrageria Regală din cadrul Centrului Cultural Național Palatul Balcic;

 2014 -- aprilie -- Galeria de Artă Naivă, Pitești; iunie -- Galeria ARTIS a Muzeului Județean Olt;

2015 -- februarie -- Cercul Militar Național; martie - aprilie -- Galeria "ARTIS" Slatina; mai -- Galeria de Artă Calea Victoriei 33; noiembrie -- "Viziuni" la Galeria de Artă Calea Victoriei 33;; iunie - iulie -- "Dialoguri" la Galeria Calea Victoriei 33;; martie -- Expoziție de pictură și grafică la Galeria de Artă 33;

2016 -- august -- Galeria Regală Casino Sinaia;<ref>artportfolio.ro: Vitalie Butescu – "Magia luminii" – Galeria Regală Casino Sinaia - accesat 28 ianuarie 2107</ref> noiembrie -- ianuarie 2017: "Restituiri cromatice", Asociația Plop Art la Galeria Regală Casino Sinaia;

 Opera
Vitalie Butescu se identifică printr-o pictură care nu este doar un mijloc de ilustrare a unor principii sau a unor prejudecăți  estetice. Prin simplul fapt că pictura lui este "frumoasă", ea este în sine o bucurie a sufletului și un mod de declanșare a vibrațiilor de care doar spiritul este capabil.

Prin alegerea cu predilecție a peisajelor cu potențial pitoresc, a naturilor statice și a portretelor de clădiri patinate de vreme, Vitalie Butescu a adus o atmosferă predominant lirică în opera sa. Pe de altă parte, artistul a controlat cromatica prin folosirea culorilor pastelate rezultate din degradarea verticală a unor culori spectrale sau prin folosirea culorilor de pământ cu game calde, modulate ton în ton prin trecerea dintr-o gamă în alta. În toate pânzele lui se poate observa controlul pe care pictorul l-a obținut bazându-se pe contactul vizual cu peisajul sau cu obiectele care urmau a fi înfățișate și nicidecum prin intermediul unor imagini pe care ar fi dorit să le reproducă.

 Lucrări in colecții particulare și muzee
Lucrări in colecții particulare din România, Germania, Olanda, Belgia, Ungaria, Grecia, Austria, Slovenia, Japonia, Austia, Marea Britanie, SUA și in muzee de artă contemporană din București - Cotroceni, Aiud, Medgidia, Constanța, Slatina.

Expunere permanentă in București la Galeria de Artă Calea Victoriei 33, sector 1 și la Butescu Art Studio, str. Baia de Fier nr.6, sect.3, București.

Referințe

Bibliografie
 Corneliu Ostahie - Martor vizual - Capitolul Vitalie Butescu, Editura Detectiv - Artă, București, 2013, ISBN 978-973-1857-73-2
Publicat de Corneliu Ostahie și în revista "Bucureștiul literar și artistic": www.bucurestiul-literar.ro: Vitalie Butescu, de la impresie la arta atmosferei , Anul V, nr. 7 (46), iulie 2015, pag. 17  - accesat 28 ianuarie 2017
Preluat și pe site-ul patzeltart.ro: Despre Vitalie Butescu - accesat 26 ianuarie 2017
Preluat și de revista Literatorul, nr. 140-141, ianuarie-februarie, 2011
Dr. Constantin Bogdan în revista "Viața medicală": www.viata-medicala.ro: Un pictor remarcabil: VITALIE BUTESCU , nr. 3 (1097), din 21 ianuarie 2011, accesat 28 ianuarie 2017
Ana Amelia Dincă la artindex.ro: Pictorul Vitalie Butescu - articol din 11 ianuarie 2016, accesat 30 ianuarie 2017
Roxana Zanea: Impresionismul astăzi - Pictorul Vitalie Butescu - publicat pe site-ul www.matricea.ro, accesat 26 aprilie 2017

Legături externe
artportfolio.ro: Portofoliu Vitalie Butescu - accesat 30 ianuarie 2017
 www.trm.md: ARTELIER - Vitalie Butescu'' - "Artelier" este o emisiune despre artele plastice, artiștii contemporani și patrimoniul cultural, realizată de către Nelly Canțer. Emisiunea conține o varietate de genuri: schițe, portrete, reportaje. Emisiunea "Artelier" apare în fiecare lună și poate fi urmărită la Moldova 1 sau pe TRM.MD. Durata emisiunii este de 30 de minute, din 11 februarie 2022, accesat 1 mai 2022
Nașteri pe 3 octombrie
Nașteri în 1972
Pictori români

Vitalie Butescu


Donkervoort Automobielen BV is a manufacturer of hand-built and ultra light weight sports cars based in Lelystad, Netherlands. The car brand was founded in 1978 by Joop Donkervoort.
In 1996, Donkervoort's Ford engines were replaced by Audi engines. Donkervoort's motto – "No Compromise" – means driving without any electronic aids such as ABS (Anti-lock braking system), Electronic stability program (ESP) or power steering.

Corporate history
Donkervoort is a privately-held company controlled by founder Joop Donkervoort until he retired in 2019 and his son Denis succeeded him as Managing Director in 2021. Marianne Donkervoort, who is married to Joop, and Amber, their daughter, also have played key roles in developing the business and branding of the company. Amber was an equestrian who joined the company as the marketing manager following an internship in China. The Donkervoort S8A was named for Amber, while the D8 was named for Denis.

Joop started the company as a kit car importer in 1978, but upon learning he needed to make significant modifications to make the assembled kit cars street legal, began building the first S7 automobiles using a design derived from the Lotus Seven in a Tienhoven shed. In 1983, Donkervoort moved to a larger production facility in Loosdrecht, followed by another move in 2000 to its present headquarters and factory in Lelystad. Chassis production, which previously had been contracted to an external supplier, was brought in-house to Lelystad in 2003.

Future plans

Donkervoort announced on their website that is expanding its worldwide locations and services, most recently being available as a car brand in the US.

Automobiles

Current models
Donkervoort F22 (2022)

Donkervoort announced in October 2022 on their website that has ended the production of D8 series and is planning to produce a new model, Donkervoort F22. It will be less than 800 kg and will have similar features to the previous models. Further details were provided in a November press release announcing the F22 will be launched on December 10, 2022. Donkervoort stated the F22 would be faster, larger, more rigid, and more efficient than the D8 GTO. Initial reports, which stated the F22 would weigh less than  and boldly advertised "it will be worth the weight", caused speculation the F22 would be considerably heavier than the D8 GTO; Donkervoort later clarified the target weight was "considerably less than" .

As announced in December 2022, the F22 was a limited-production model with just 75 examples produced; of these, 50 were sold already. The vehicle is  long and the chassis uses steel tubes and the company's "Ex-Core" carbon fibre sandwich technology, bringing the total weight of the vehicle to . The drivetrain uses a five-cylinder engine from Audi that develops  /  and drives the rear wheels through a five-speed manual transmission. Donkervoort tout it as having improved "practicality, comfort, and ease of use", featuring the car's  trunk. It is named for Filippa, the daughter of managing director Denis Donkervoort, born in 2022.

Previous models

Donkervoort S7/S8

Donkervoort S7
The first Donkervoort – the S7 – was introduced in 1978. It is an ultra-light weight sports car manufactured in Tienhoven between 1978 and 1982. It was replaced by the Donkervoort S8 in late 1983. These cars have a Ford Crossflow 1.6 liter OHV engine with  and a four-speed manual transmission, or a 2.0 liter Ford OHC engine with . Mechanically, the car used a Triumph front axle and an Escort rear axle. Top speed was .

Donkervoort S8/S8A
Introduced in late 1983, the S8 and later S8A were the first Donkervoorts of notice, with the "Eight" implying an improvement over the Lotus Seven. Of exactly the same dimensions as the Donkervoort Super Seven, these cars originally used a two-liter inline-four engine from Ford of Europe. In 1985, the S8 was upgraded with a five-speed gearbox, a Donkervoort front axle, and a rear axle from the Ford Capri. The S8A also was introduced that year with a wider front track and an independent rear suspension, distinguished by refreshed styling and new adhesive-based manufacturing. Production of the S8 ended in 1989, and the S8A was discontinued in 1993.

Donkervoort S8AT
Responding to the need for more power, a turbocharged version of the S8A was introduced in 1986; this car is identifiable by a profusion of various vents and openings to cool the engine. Power output rose to . The S8AT was improved in 1988, receiving the chassis and larger engine from the D10 until it was discontinued in 1994.

Donkervoort D8

Donkervoort D8 Zetec (1993-1999)
From 1993 the new D8 was built, marking the continuing departure from being merely a Super Seven copy. The first D8s were the last Donkervoorts to receive Ford engines; 1.8 and 2.0-liter versions from the Zetec family. Donkervoort offered a "Sport" version that changed to cycle-style front fenders and reduced weight through the use of carbon fibre body parts.

Donkervoort D8 Cosworth (1995-1999)
The D8 also was fitted with the 2.0-liter turbocharged Cosworth YB engine starting in 1995.

Donkervoort D8 Audi (1999–2008)
During 1999, Donkervoort switched from Ford to Audi's 20-valve turbocharged 1.8-liter R4 engine, available in a variety of outputs ranging from .

Donkervoort D8 Audi (E-gas) Wide Track (2003–2012)
Since 2003, the Donkervoort is equipped with the Audi 1.8T 20V E-gas (electronic throttle) turbocharged engine. In the D8, the engine is available with 150 bhp, 180 bhp, 210 bhp and 270 bhp. Thanks to its total weight of , this results in an acceleration time from  between 3.8 and 5.2 seconds depending on the type. The Wide Track models can be distinguished from earlier Audi-powered models by the front light arrangement.

Donkervoort D8 270 (2008–2012)
The Donkervoort D8 270 is available since the summer of 2008. This version of the D8 series became the successor of the D8 270 RS, the limited edition that was introduced in 2005 and restricted to 25 numbered units. The D8 270 has a restyled nose and grill that refer directly to the D8 GT and accelerates from 0–100 km/h in 3.6 seconds.

This car was the seventh fastest production car on Nürburgring's famous Nordschleife of 2011, at 7m 14.9s.

Donkervoort D8 GT (2007–2012)
The Donkervoort D8 GT - introduced in 2007 - is the first closed Donkervoort. Compared to the open version of the D8, the D8 GT has entirely new front and rear suspension, increased track width by 8 centimeters, larger brakes for increased stopping power and 17-inch aluminum wheels. With a total weight of , the D8GT is the lightest GT in the world. This is largely due to the extensive use of carbon fiber: the entire roof, the entire rear and the doors and fenders of the car are made of this material.

Donkervoort D8 GTO
Donkervoort D8 GTO (2013–present)
The Donkervoort D8 GTO is a completely new creation. The engine, a 2.5L TFSI 5-cylinder turbocharged Audi engine, has a power output of 250-280 kW (340-380PS/335-375 bhp) and 450Nm of torque at 1600rpm, and the whole car weighs less than 700 kg. This low weight is due to composite materials such as the full carbon fibre body of the D8 GTO. With a power-to-weight ratio of just 1.8 kg/PS the car accelerates from 0–100 km/h in 2.8s and from 0–200 km/h in just 8.6s.

The very first GTOs were produced in a limited series of 25 Premium D8 GTOs in 2013. The production of the regular D8 GTO, available in a Touring or a Performance version, started in 2014.

Donkervoort D8 GTO RS (2016–present)
Donkervoort introduced the D8 GTO RS in October 2016 as the successor to their D8 270 RS. Donkervoort states that they have reduced the D8 GTO's drag coefficient by 20 percent. The GTO RS offers a new suspension system as an additional option, and also offers a dual-clutch automatic transmission setup. It is not street legal.

Donkervoort D8 GTO Individual series (2021)
In July 2021 Donkervoort announced on their website that they were launching a newer vehicle and their moto was "Any company can sell their cars. Only Donkervoort can create your car - The choice is yours". The model D8 GTO Individual series was launched on 9 September 2021 and was the first Donkervoort model available in purple color.

Limited editions and prototypes
Donkervoort D10 (1988)
This sleek, minimalist version was built in a very limited series of ten to celebrate Donkervoort's tenth anniversary in 1988. The cars lacked a spare wheel as well as a windshield, but benefitted from an enlarged (2,160 cc) version of the Ford engine with a bigger Garrett T3 turbocharger, producing . The last car was only built in 1994, with some of the later examples receiving Cosworth engines with up to .

Donkervoort D20 (1998)
Intended as the 20th anniversary special, the D20 was developed in conjunction with Audi under the sponsorship of CEO Dr. Franz-Josef Paefgen. Until the D20, all Donkervoorts had the engine and gearbox in the front, but the D20 had the engine in the front and the gearbox in the rear as a transaxle. The D20 was the first Donkervoort with a V6 engine, which was actually intended for larger, more comfortable Audi cars. The engine was modified to produced . The D20 was built as a prototype, but never went into production as it was unable to meet emissions standards with the larger engine.

Donkervoort J25 (2003)
Intended as the 25th anniversary special, the J25 used the nose and doors from the D20 with modernized styling and was the first Donkervoort to develop . A prototype was built but it never entered regular production.

Donkervoort D8 270 RS (2005)

The D8 270 RS was built in a limited edition of 25 examples to celebrate the prototype RS that was used to set the production car lap record at the Nurburgring Nordschleife.

Donkervoort D8 GTO Premium (2013)
The Premium D8 GTO's were the first GTO's to be produced. After a sneak preview event introducing the D8 GTO in December 2012, existing customer were able to obtain one of these full option GTO's. The Premium D8 GTO were built as a limited series of 25 cars and had a little more power (380+ BHP) than e.g. the D8 GTO Performance.
Donkervoort D8 GTO Bilster Berg Edition (2014–2015)
In September 2014, the Donkervoort D8 GTO broke the lap record at the German Bilster Berg Drive Resort. The 380 hp Performance version set the new record for street-legal production cars at 1 minute 46.12 seconds. To celebrate this milestone – along with the opening of a Donkervoort subsidiary at that same location that year, Donkervoort introduced the Bilster Berg Edition, which was based on the record-breaking test car and built in a limited series of just 14 cars, a number that represented the successful year 2014. Technical developments included the further development and fine-tuning in the areas of chassis and road-handling. Furthermore, this edition is easily recognisable by its dark nose section, made entirely of carbon fibre.
Donkervoort D8 GTO-40 (2018)

For the firm's 40th anniversary, the GTO-40 was released as a limited edition of 40. Weight has been reduced by  compared to the conventional GTO through the use of carbon fibre sandwich panels (branded and patented by Donkervoort as EX-CORE) and an optimized steel tubular chassis.

Donkervoort D8 GTO JD-70 (2019)
For the founder's 70th birthday, Joop Donkervoort a special edition called Donkervoort D8 GTO JD-70 was produced, again making use of Donkervoort's EX-CORE technology. In total, there were 70 produced, including the Bare Naked Carbon Edition and JD70 R sub-variants. The Bare Naked Carbon Edition highlighted the extensive use of carbon fibre body panels by changing the painted finish to a clear coat, and was offered in four levels corresponding to the degree of paint reduction, ranging from "Exposed Carbon" (matte or gloss clear coats over the side panels, engine-bay wings, bonnet scoop, triangular cover scoops, and interior) to "Full-Exposed Coloured Carbon" (tinted clear coat finish over all carbon fibre parts). The JD70 R is a track-tuned edition with racing-specific improvements, and Donkervoort includes driver coaching and data analysis services with the purchase of the car.

References

External links

Introduction, history and overview of Donkervoort by Carfection (video)
Donkervoort D8 GTO First Heartbeat
Donkervoort D8 GTO-RS test-drive by Carfection (video)
Donkervoort - 24H Dubai
Donkervoort Discovery Channel
Donkervoort fan site with much independent information, pictures etc.

Cars of the Netherlands
Car manufacturers of the Netherlands
Roadsters
Sports car manufacturers
Dutch brands
Lelystad
Retro-style automobiles
Dutch companies established in 1978
Vehicle manufacturing companies established in 1978

Donkervoort


Kütüklü, Yüreğir - Adana ili Yüreğir ilçesine bağlı mahalle
 Kütüklü, Gerger - Adıyaman ili Gerger ilçesine bağlı köy
 Kütüklü, Ağaçören - Aksaray ili Ağaçören ilçesine bağlı köy
 Kütüklü, Beşiri - Batman ili Beşiri ilçesine bağlı köy
 Kütüklü, Yeşilli - Mardin ili Yeşilli ilçesine bağlı mahalle
 Kütüklü, Tarsus - Mersin ili Tarsus ilçesine bağlı mahalle
 Kütüklü, Silistre - Bulgarista'ın Silistre ili Tutrakan ilçesine bağlı köy

Kütüklü


At War with Reality peti je studijski album At the Gatesa, švedskog sastava melodičnog death metala. Album je 28. listopada 2014. godine objavila diskografska kuća Century Media Records, kojoj je ovo bio prvi objavljeni album grupe. Ovo je prvi glazbeni uradak sastava od albuma Slaughter of the Soul (1995.), označivši tako najdulji razmak između objava albuma u njegovoj karijeri, iako su razlozi za tako dugačak raspon vremena bili prethodni raspad skupine te kasnije, nakon ponovnog okupljanja, nepostojanje planova za snimanje novog albuma. At War with Reality konceptualan je album baziran na književnom žanru magičnog realizma. Album je dobio pozitivne kritike te su za pjesme "Death and the Labyrinth", "Heroes and Tombs", "The Book of Sand (The Abomination)" i "The Night Eternal" bili objavljeni i glazbeni spotovi. Ovo je posljednji album At the Gatesa na kojem je sudjelovao jedan od suosnivača grupe, gitarist Anders Björler, koji ga je napustio u ožujku 2017. godine.

Pozadina
Nakon raspada 1996. godine, At the Gates je 18. listopada 2007. godine najavio kako će se ponovno okupiti za nekoliko povratničkih koncerata u ljetu 2008. U srpnju 2008. sastav je nastupao širom SAD-a i Kanade na turneji koja će neslužbeno biti nazvana "Suicidal Final Tour"; zadnji se koncert navedene turneje održao 21. rujna 2008. u Ateni, Grčkoj, uz goste The Ocean. Unatoč šačici uspješnih povratničkih koncerata, članovi At the Gatesa izjavili su kako neće snimiti novi album, smatrajući kako bi bilo "besmisleno objaviti nešto deset godina nakon Slaughter of the Soula."

Nakon dvogodišnje pauze u radu, At the Gates je najavio svoje drugo ponovno okupljanje u prosincu 2010., izjavljujući da će "nastupiti na malom broju odabranih koncerata" 2011. godine. Također je najavio da će se "držati izvornog obećanja i da neće skladati novu glazbu." Upitan o mogućnosti novog glazbenog materijala At the Gatesa u listopadu 2012., frontmen Tomas Lindberg je izjavio: "Pa, u suštini, naučio sam nikad ne reći nikad. Rekli smo da nikad više nećemo nastupati i sad [opet] nastupamo. Zadnja turneja na koju smo trebali ići bila je 2008. godine i sad opet održavamo [koncerte]. Naučio sam ne reći nikad, znate."

Dana 21. siječnja 2014., At the Gates je na YouTubeu objavio videozapis koji je prikazivao dijelove tekstova pjesama, nakon čega je uslijedio tekst sadržaja "2014", vjerojatno aludirajući na moguće tekstove skladbi za nadolazeći album. Šest dana kasnije, sastav je na svojoj Facebook stranici putem nove naslovne i profilne slike objavio da je potpisao ugovor s Century Media Records te da će početi snimati svoj peti album, At War with Reality, u lipnju i srpnju za vjerojatnu objavu u listopadu ili studenom 2014. godine. Grupa je 14. kolovoza 2014. objavila kako je dovršila album te da će biti objavljen 28. listopada iste godine.

U intervjuu održanom u studenom 2014. godine, Lindberg je bio upitan hoće li At War with Reality biti posljednji album At the Gatesa ili će skupina nastaviti sa snimanjem. Njegov je odgovor bio: "Ne možemo reći, zapravo. Nemamo nikakvih planova za prestanak, ali smo već lomili obećanja u prošlosti pa bi bilo najbolje da ne kažem ništa." Sastav je otada iskazao interes za objavu naknadnog albuma. Kasnije je potvrdio da At War with Reality neće biti konačni album grupe te da će novi album biti objavljen 2018. godine.

Skupina je u kolovozu 2016. godine zaključila svoju svjetsku turneju za At War With Reality koja je trajala gotovo dvije godine nakon njegove objave.

Citati iz uvodne skladbe "El altar del dios desconocido" preuzeti su iz romana O junacima i grobovima koji je napisao argentinski književnik Ernesto Sabato.

Popis pjesama

Recenzije
At War with Reality zadobio je uglavnom pozitivne kritike. Ray Van Horn, Jr. sa stranice Blabbermouth.net dodijelio je albumu osam i pol od deset zvjezdica, nazvavši ga "vjerojatno najiščekivanijim metal albumom" 2014. godine. Zaključio je svoju recenziju izjavivši da "At the Gates od ovog albuma pravi mljeveno meso i efikasno sklada većinu svojih skladbi tako da traju puno manje nego kod njihovih sljedbenika. Prosječna pjesma s At War with Realityja traje između dvije i pol te četiri minute, a opet se čini kao da je prošlo puno više vremena. To je nešto posebno. Nehotično i nepravedno kreditiran za uspon metalcorea, At the Gates objavljuje demonstrativni povratnički album koji je jednostavno metal, zaboravite poveznice s 'core-ima'."

At War with Reality bio je prvi album At the Gatesa koji se našao na ljestvicama u više država. Album se našao na trećem mjestu švedske ljestvice Sverigetopplistan, te na 53. mjestu na ljestvici Billboard 200.

Osoblje

At the Gates
Jonas Björler – bas-gitara
Adrian Erlandsson – bubnjevi
Anders Björler – gitara
Tomas Lindberg – vokali
Martin Larsson – gitara
Dodatni glazbenici
Anton Reisenegger – naracija (na pjesmi 1)

Ostalo osoblje
Costin Chioreanu – ilustracije, dizajn
Henrik Udd – snimanje, inženjer zvuka
Charlie Storm – miksanje (pjesme 1)
Danny Biggin – snimanje (pjesme 1 i vokala)
Gina Săndulescu – fotografija
Fredrik Nordström – produkcija, snimanje, inženjer zvuka
Jens Bogren – miksanje, mastering
Dan Biggin – snimanje (pjesme 1 i vokala)
Johan Henriksson – dodatno snimanje, uređivanje

Izvori

Albumi iz 2014.
Albumi sastava At the Gates

At War with Reality


Robert Johnson (1682–1735) served as the governor of South Carolina from 1717 to 1719 and from 1729 to 1735. Johnson ordered Colonel William Rhett to engage the notorious pirate Stede Bonnet's sloops in the Battle of Cape Fear River with the Charleston Militia on sea in 1718. His grandson was South Carolina Senator Ralph Izard.

Life
Robert Johnson was the son of Sir Nathaniel Johnson and inherited a considerable estate from his father. On April 30, 1717, he was commissioned governor of South Carolina. Like his father, he soon won the confidence of the people, but coming at a time when the powers of the proprietors were already tottering, he was baffled in his efforts to conciliate the colonists, by the proprietors' own greed and folly, and in his endeavors to sustain their authority he lost whatever influence he might have exercised.

Settling the Frontier
During his time as governor Johnson oversaw an innovative new approach to settling the South Carolina frontier with the hope of providing a buffer between Native Americans in the west and Charles Towne on the east coast. This "Township Scheme" was essentially a government subsidized settlement plan that involved the creation of townships which were treated as mini-colonies, each comprising about 20,000 acres. New settlers would be given 50 acres a piece and once a township had reached 100 settlers it would be given two seats in South Carolina's Commons House of Assembly. Townships created under this program were Purrysburg, New Windsor, Fredericksburg, Queensborough, Kingston, Amelia, Williamsburg, Saxe Gotha, Welsh Tract, and Orangeburg.

Pirate Wars

Johnson oversaw the suppression of the pirates who were preying upon the commerce of South Carolina and neighboring colonies. Fitting out an expedition, he personally commanded a victorious engagement with them off the bar of Charleston, and carried on the campaign until they were exterminated and their famous leader Stede Bonnet was captured and executed. A month or two later Johnson is also credited with the killing of a second pirate, Richard Worley.

In 1719, when the proprietary government was overthrown, the revolutionary convention, of which Arthur Middleton was president, requested him to continue in office if he would agree to administer it in the name of the king, but Johnson declined to do so, asserting the rights of the proprietors to whom he owed allegiance. James Moore Jr. was thereupon elected governor by the convention, and Johnson was set aside.

Notwithstanding the loyalty thus shown to the proprietors, he was appointed first regular royal governor of the colony on December 9, 1729, and upon his arrival at Charleston, early in 1731, was joyfully received by the people. His administration was marked by the issuance of several acts regarding the granting of land to new settlers, and by a protracted boundary dispute with North Carolina, the two colonies being for the first time constituted entirely separate provinces. He aided James Oglethorpe in the settlement of Georgia by providing food and escort to his colonists. Johnson endeared himself to the people by his high-minded character, which won for him the title of the "good governor". He remained in office till his death, which took place in Charleston on May 3, 1735. In the same year the general assembly erected a monument to his memory in St. Philip's Church, where it remained until the edifice was burned in 1835.

Legacy
Johnson Square in Savannah, Georgia, is named for him.

References

Attribution:

External links

 Sherman, Richard Philip. Robert Johnson, Proprietary and Royal Governor of South Carolina

1682 births
1735 deaths
Colonial governors of South Carolina
People involved in anti-piracy efforts

Robert Johnson (governor)


إبرة الحبك  أو السنارة  هي أداة تستخدم في الحبك اليدوي لإنتاج الأقمشة المحبوكة. و هي على هيئة رمح مسنون من أحد طرفيه ومسدود من الطرف الأخر. إلا أن سنها ليس بحدة إبرة الخياطة. ولكل من الطرفين استخدامه، حيث أن وظيفة الطرف المسدود هي حماية الغرز النشطة من الانزلاق والحل، في حين يستخدم الطرف المدبب لشغل الغرز. تشغل الغرزة الجديدة بشكل عام عن طريق ايلاج الجزء المدبب لإحدى الابرتين في غرزة نشطة على الأبرة الأخرى، ولقط لفة من الخيط حول الإبرة الأولى وتمرريها من تلك الغرزة النشطة. بهذا تستقر الغرزة القديمة في النسيج، وتتشكل بدلا منها غرزة جديدة على الأبرة الأولى. وفي بعض الحالات، لتنفيذ أشكال معينة، قد يتم شغل الغرز من إبرة أخرى ثالثة (لعمل شكل الضفيرة مثلا) أو حتى شغل غرز من النسيج نفسه (أي تم شغلها من قبل).

نظرة عامة

يتحدد مقاس الإبرة على حسب قطرها أولا، وطولها ثانيا. ويعتمد مقاس الغرزة الجديدة بشكل كبير على قطر الإبرة المستخدمة لشغلها، حيث يؤثر هذا القطر على طول لفة الخيط المستخدمة لتكوين هذه الغرزة، والمسحوبة من غرزة سابقة. لهذا، يمكن شغل الغرز الكبيرة باستعمال الإبر السميكة (ذات القطر العريض)،وعلى العكس، لابد من استعمال إبر رفيعة لشغل نسيج تريكو رقيق السمك. في معظم الحالات، يتم استخدام إبرتي الشغل من مقاس واحد، إلا في حالة الحياكة غير المنتظمة، حيث يتم استخدام مقاسات مختلفة من الإبر في نفس النسيج لعمل تأثير معين أو لتنفيذ التصميم، أو لتعريض النسيج بدون إضافة غرز جديدة. أما طول الإبرة، فيتحدد على أساسه عدد الغرز الممكن حملها على الإبرة، فالقطع الكبيرة التي تتكون من مئات الغرز تستلزم إبر أطول.

وتتوافر إبر التريكو في العديد من الأشكال والأصناف، وربما كان الشكل الأكثر شيوعا هو زوج من الإبر الطويلة المستقيمة الصلبة، ذات طرف مدبب وطرف مسدود. وأيضا، الإبرة المستديرة، وهي على شكل إبرتين قصيرتين مدببتين، موصولتين من أخرهما بحبل بلاستيكى؛ حيث يستخدم الطرفين الصلبين لشغل الغرز الجديدة، والحبل المرن للحفاظ على الغرز النشطة من الانزلاق. النوع الثالث يأتي على شكل مجموعة (أربعة أو خمسة) إبر قصيرة، صلبة، مدببة من الطرفين، تعرف بالإبر ذات الحدين، وتستخدم في عمل المنسوجات الاسطوانية أو المستديرة صغيرة القطر، كالأكمام والجوارب. أما النوع الرابع فهو إبرة الضفيرة، وهي إبرة واحدة صلبة وقصيرة (ذات سمك واحد غالبا)، في وسطها انحناء يمنع انزلاق الغرز، وتستخدم لتنفيذ شكل الضفيرة عن طريق حمل الغرز النشطة بشكل مؤقت لحين شغلها (حيث يتم تغيير ترتيب شغل الغرز).

المراجع

أدوات منزلية
وحدات قياس عرفية أمريكية

إبرة حبك


Grafenmühle steht für:

 Gräfenmühle (Köln-Dellbrück), Nordrhein-Westfalen
 Grafenmühle (Pappenheim), Ortsteil der Stadt Pappenheim, Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen, Bayern
 Grafenmühle (Siegenburg), Ortsteil des Marktes Siegenburg, Landkreis Kelheim, Bayern
 Grafenmühle (Thannhausen), Ortsteil der Gemeinde Pfofeld, Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen, Bayern
 Grafenmühle (Weißenstadt), Ortsteil der Stadt Weißenstadt, Landkreis Wunsiedel im Fichtelgebirge, Bayern

 Grafenmühle (Naturschutzgebiet), Naturschutzgebiet in Mittelfranken

Grafenmühle


Milano-Torino er det ældste eksisterende endagsløb i landevejscykling. Løbet går fra Milano til Torino i Italien over 199 km, og blev for første gang arrangeret i 1876. Den anden udgave blev derimod ikke arrangeret før i 1894, og først fra 1911 blev det arrangeret regelmæssigt.

Milano-Torino arrangeres af RCS MediaGroup, samme arrangør som står bag blandt andet Giro d'Italia.

Tidspunktet for anholdelsen af løbet har varieret. Frem til 1987 var løbet altid syv dage før Milano-Sanremo, og blev set som en vigtig forberedelse til forårsklassikerne. I 1987 blev løbet flyttet til oktober, lige før Lombardiet Rundt, fordi arrangørerne ikke var tilfredse med vejret i Norditalien i marts. I 2005 var Milano-Torino tilbage på det traditionelle tidspunkt tidligt i marts, men i 2008 var løbet igen i oktober og byttede da plads med det nyetablerede Monte Paschi Eroica.

Vindere

Eksterne henvisninger

Milano-Torino


Sparta puede referirse a:

Deportes
 AC Sparta Praga, club de fútbol checo.
 Sparta Rotterdam, equipo de fútbol de los Países Bajos.
 FC Spartak de Moscú, club de fútbol ruso.

Música
 Sparta, grupo musical.

Personas
 Esparta, reina y fundadora de la ciudad-estado de Grecia que dio su nombre a la ciudad.
Lugares
Esparta, ciudad-estado de la antigua Grecia.
Esparta, en la Grecia actual.
Sparta (Carolina del Norte), pueblo en el condado de Alleghany, estado estadounidense de Carolina del Norte.
Municipio 8 Sparta, en el condado de Edgecombe, estado estadounidense de Carolina del Norte.
Sparta (Georgia), ciudad en el condado de Hancock, Georgia, Estados Unidos.
Sparta (Illinois), ciudad en el condado de Randolph, estado estadounidense de Illinois.
Distrito electoral de Sparta (Illinois), en el condado de Randolph, estado estadounidense de Illinois.
Sparta (Kentucky), ciudad en el condado de Gallatin, estado estadounidense de Kentucky.
Sparta (Míchigan), villa en el condado de Kent, estado estadounidense de Míchigan.
Sparta (Misuri), ciudad en el condado de Christian , estado estadounidense de Misuri.
Municipio de Sparta (condado de Crawford, Pensilvania)
Municipio de Sparta (Nueva Jersey), en el condado de Sussex, estado estadounidense de Nueva Jersey.
Sparta (Nueva York), pueblo en el condado de Livingston, estado estadounidense de Nueva York.
West Sparta, pueblo en el condado de Livingston, estado estadounidense de Nueva York.
Sparta (Ohio), villa en el condado de Morrow, estado estadounidense de Ohio.
East Sparta (Ohio), villa en el condado de Stark, estado estadounidense de Ohio.
Sparta (Tennessee), ciudad en el condado de White, estado estadounidense de Tennessee.
Sparta (Wisconsin), ciudad en el condado de Monroe, estado estadounidense de Wisconsin.
Videojuegos
God of War: Ghost of Sparta, videojuego de la saga God of War.
Sparta y Sparta II, videojuegos de estrategia en tiempo real creados por FX.
Películas
Sparta, película de 2022, dirigida por el austriaco Ulrich Seidl.

Sparta (desambiguación)


Divizia A de handbal feminin 2016-2017 a fost a 51-a ediție a eșalonului valoric secund al campionatului național de handbal feminin românesc. Competiția a purtat anterior numele Categoria B sau Divizia B, însă a fost redenumită în 1996, când fosta Divizie A a devenit Liga Națională. Întrecerea este organizată anual de Federația Română de Handbal (FRH).

La sfârșitul competiției, două echipe au promovat direct în Liga Națională 2017-2018, iar alte patru au primit dreptul de participare la un baraj de promovare.

Televizări
În general, meciurile nu au fost televizate. O excepție notabilă au prezentat-o cele două partide dintre Rapid USL Metrou București și CS Dinamo București, ambele transmise în direct de către canalul TVR2 al televiziunii naționale.

Echipe participante
Precum în fiecare an, cele două serii au fost împărțite pe criterii geografice, cu scopul de a limita deplasările lungi și a reduce astfel costurile.

Seria A
În seria A au concurat 14 echipe, din care 6 din București. Acestea au fost:

 CS Știința Bacău
 CSM București II
 CS Dinamo București
 CS Rapid USL Metrou București
 CSU Știința București
 ACS Spartac București
 ACS Școala 181 București

 CS HM Buzău
 CSU Neptun Constanța
 ACS UAIC CNOT Iași
 HCF Piatra Neamț
 SCM Pitești
 HC Activ CSO Plopeni
 CSU Târgoviște

Seria B
În seria B au concurat 11 echipe. Acestea au fost:

 CS Extrem Baia Mare
 CS Minaur Baia Mare
 Național Brașov
 ACS Crișul Chișineu-Criș
 CS Dacia Mioveni
 CS Universitatea Oradea

 CS Universitatea Reșița
 ACS Sepsi-Sic Sf. Gheorghe
 CSM Slatina
 SC Mureșul Târgu Mureș
 CSU de Vest Timișoara

Clasament

Seria A
Clasament valabil pe 19 mai 2017, la finalul competiției.

1) CSU Neptun Constanța a fost penalizată cu un punct pentru folosirea unei handbaliste fără drept de joc.

2) ACS Școala 181 București a fost penalizată cu un punct pentru nerespectarea cerințelor de vârstă.

Seria B
Clasament valabil pe 17 mai 2017, la finalul competiției.

1) CS Minaur Baia Mare a fost penalizată cu un punct pentru nerespectarea cerințelor de vârstă.

2) CS Dacia Mioveni a fost penalizată cu două puncte pentru neprezentare.

Referințe

Bibliografie
 Federația Română de Handbal: Pagina oficială

Sezoanele Diviziei A de handbal feminin
2016 în handbal
2017 în handbal

Divizia A de handbal feminin 2016-2017


UTC+8:30 er en tidszone som er 8 timer og 30 minutter foran standardtiden UTC.

UTC+8:30 er ikke længere i brug.

Historisk blev UTC+8:30 brugt af Nordkorea i perioden fra 15. august 2015 til 5. maj 2018.

Referencer

Tidszoner

UTC+8:30


İlya Muromets, (Rusça:Илья Муромец) bilinen adı ile  fantezi film yönetmeni Aleksandr Ptuşko'nun yönettiği, 1956 yılında Mosfilm Stüdyoları'nda çekimi tamamlanan Sovyet fantezi filmi. İlya Muromets'in hikâyesi üzerine kurulmuştur. Orijinal metinden farklılıkları olmasına rağmen temelde efsanenin aslına sadık kalınmıştır.

Özet
Orta Çağ Rusyası'nda Tugars adı ile bilinen Asyalı Barbarlar 3 başlı ateş kusan ve uçan ejdarhaları ile gelip her yeri yerle bir ederler. Bir adam canını bağışlamaları için barbarlara yalvarır karşılığında onlar için ajan olarak çalışabileceğini söyler ve dev şövalye Svyagotor da kılıcını yeni bogotyr'a gitmeye çalışan bir grup insana verir. Svyatogor ve atı ölünce bir dağa dönüşürlür. Ve maceracılar bir eve rastlarlar. Geldikleri evde sakallı ve sağlıklı ama ayakları çocukluğundan beri sakat olan İlya Muromets yaşamaktadır. Seyahatçilerin ona verdiği sihirli iksirle sakatlığı geçer. Seyahatçiler onu yanlarına alıp kendi çocukları gibi yetiştirirler, öyle ki ağaş gövdelerini sökecek kayaları fırlatacak kadar güçlenir. Atı ile beraber ailesinden ayrılır ve kendi yolculuğuna çıkar. Ormanlardan geçerken yolu rüzgar gibi soluyan Bülbül Haydut adı ile bilinen canavar tarafından kesilir. İlya, canavara taşlar fırlatarak onu yener. Kiev'e gelerir ve canavarı Kral'a teslim eder.

Ayrıca bakınız
 Üç Bahadır
 Alyoşa Popoviç
 Dobrinya Nikitiç

Dış bağlantılar

1956 çıkışlı filmler
Sovyetler Birliği'nin filmleri
Rusça filmler
Sinemaya uyarlanmış hikâyeler
Ejderha konulu filmler

İlya Muromets (film)


The prothonotary warbler (Protonotaria citrea) is a small songbird of the New World warbler family. It is named for its plumage which resembles the yellow robes once worn by papal clerks (named prothonotaries) in the Roman Catholic Church.

The prothonotary warbler is the only member of the genus Protonotaria and the only eastern warbler that nests in natural or artificial cavities.

Taxonomy
The prothonotary warbler was described by the French polymath Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon in 1779 in his Histoire Naturelle des Oiseaux from a specimen collected in Louisiana. Buffon coined the French name Le figuier protonotaire. The bird was also illustrated in a hand-coloured plate engraved by François-Nicolas Martinet in the Planches Enluminées D'Histoire Naturelle, which was produced under the supervision of Edme-Louis Daubenton to accompany Buffon's text.  Neither the plate caption nor Buffon's description included a scientific name but in 1783 the Dutch naturalist Pieter Boddaert coined the binomial name Motacilla citrea in his catalogue of the Planches Enluminées. The prothonotary warbler is now the only species placed in the genus Protonotaria that was introduced in 1858 by the American naturalist Spencer Baird. The species is monotypic, no subspecies are recognised.

The genus name is from Late Latin protonotarius, meaning "prothonotary", a notary attached to the Byzantine court who wore golden-yellow robes. The specific citrea is from Latin citreus meaning the colour "citrine". It was once known as the golden swamp warbler.

A molecular phylogenetic study of the family Parulidae published in 2010 found that the prothonotary warbler was a sister species to Swainson's warbler (Limnothlypis swainsonii).

Description
The prothonotary warbler is  long, weighs , and has a wingspan of 22 cm (8.75 in). It has an olive-coloured back with blue-grey wings and tail, yellow underparts, a relatively long pointed bill, and black legs. The adult male has a bright orange-yellow head. Females and immature birds are duller and have a yellow head. In flight from below, the short, wide tail has a distinctive two-toned pattern, white at the base and dark at the tip.

Distribution and habitat
The prothonotary warbler mostly breeds in hardwood swamps in extreme southeastern Ontario and the eastern United States. However, it may nest near other bodies of water such as creeks, streams, ponds, and swimming pools.

The habitat of the warblers during migration is not well known. However, they are particularly prominent in Belize during spring migration.

The warblers winter in the West Indies, Central America and northern South America, primarily in Mangrove Swamps.

It is a rare vagrant to parts of the western United States, most notably California.

Behavior and ecology

The prothonotary warbler is the only eastern warbler that nests in natural or artificial cavities, sometimes using old downy woodpecker holes. The male often builds several incomplete, unused nests in his territory; the female builds the real nest and lays 3–7 eggs.

The preferred foraging habitat is dense, woody streams, where the prothonotary warbler forages actively in low foliage, mainly for insects and snails.

The song of this bird is a simple, loud, ringing sweet-sweet-sweet-sweet-sweet. The call is a loud, dry chip, like that of a hooded warbler. Its flight call is a loud .

Status

Prothonotary warblers are declining in numbers due to loss of habitat. They also experience parasitism by the brown-headed cowbird (Molothrus ater), and are outcompeted for nest sites by the house wren (Troglodytes aedon). The warblers are listed as endangered in Canada. The species persists in protected environments such as South Carolina's Francis Beidler Forest, which is currently home to more than 2,000 pairs, the densest known population.

In culture

Art and literature
John James Audubon's painting of a prothonotary warbler is the third plate in The Birds of America.

The warbler has also been mentioned several times in literature. First, the warbler is mentioned in A Sand County Almanac by Aldo Leopold as the "[J]ewel of my disease-ridden woodlot", "as proof that dead trees are transmuted into living animals, and vice versa. When you doubt the wisdom of this arrangement, take a look at the prothonotary." Second, Kurt Vonnegut described the warbler as "the only birds that are housebroken in captivity" in his novel, Jailbird.

The Hiss-Chambers Hearing
The prothonotary warbler became known to a wider audience in the 1940s as the bird that established a connection between Whittaker Chambers and Alger Hiss in front of the House Un-American Activities Committee.

On August 3, 1948, in a hearing before the committee, Chambers accused Hiss of being a communist spy who sought to infiltrate the U.S. government. Two days later, Hiss testified before the committee and claimed, among other things, that Chambers' allegations were false and that he did not know Chambers.

However, future U.S. president, Richard Nixon, who was then a freshman congressman on the committee, became convinced that Hiss had committed perjury at the hearing. To verify this suspicion, the committee had Chambers appear before it again on August 7, 1948, to testify about his relationship with Hiss. At that hearing, Chambers testified that Hiss enjoyed bird-watching, and once bragged to Chambers about seeing a prothonotary warbler along the Potomac River. When Hiss appeared before the committee again, he haphazardly confirmed spotting a prothonotary warbler on the Potomac, causing many members of the committee to become convinced of the pair's acquaintance. Ultimately, the Hiss-Chambers hearing led, in part, to Nixon's political rise.

Gallery

References

External links

 Prothonotary warbler Species Account – Cornell Lab of Ornithology
 Prothonotary warbler - Protonotaria citrea - USGS Patuxent Bird Identification InfoCenter
 Prothonotary Warbler "The Swamp Songster" by Lisa Petit (January 1997) – Smithsonian Migratory Bird Center
 Prothonotary warbler recording at Florida Museum of Natural History

prothonotary warbler
Native birds of the Eastern United States
Birds of the Dominican Republic
prothonotary warbler
New World warblers

Prothonotary warbler