Cyril of Turov, alternately Kirill of Turov (Church Slavonic Кѷриллъ Туровськiй, , ; 1130–1182) was a bishop and saint of the Russian Orthodox Church. He was one of the first and finest theologians of Kievan Rus'; he lived in Principality of Turov, now southern Belarus. His feast day in the Eastern Orthodox Church is on 28 April.

Cyril of Turov
For centuries Cyril of Turov enjoyed considerable prestige as a writer; his works were continuously copied and imitated. According to Zenkovsky's assessment of Cyril's heritage: "Cyril, Bishop of Turov, was probably the most accomplished master of Orthodox theology and the Byzantine style of writing. He had an excellent command of Greek and his literary achievements surpass those of any other Russian man of letters of that era ... Of all his works, Cyril's sermon with the triumphant description of spring as the symbol of the Resurrection was the most popular." Indeed, this sermon is one of his best known works in which he creates some of his more compelling images like a simile comparing the melting of ice in the spring and Thomas's dissolving doubts about Christ's resurrection: "Ныне зима греховнаа покаянием престала есть и лед невериа богоразумием растаяся... лед же Фомина невериа показанием Христов ребр растаяся." [Today the winter of sin has stopped in repentance, and the ice of unbelief is melted by wisdom spring appears...] It is often emphasized that Kirill was an accomplished author who exerted influence on subsequent generations of East Slavs (continuing through the 17th century). The question of Kirill's heritage is problematic to some degree. First of all, there is the problem with the historically verifiable existence of Kirill of Turov; the questions as to whether he ever existed and who he might have been have not been answered definitively.

Biographic details
Biographic details are scant and because none come from sources contemporary with Kirill, many are debated. All we have in terms of his biography is a short Synaxarion Life: Life of Kirill of Turov (28 April) which was written no earlier than the mid-13th century. This terse formulaic composition draws heavily on the hagiographic conventions and yields very few historical details. He was born in a thriving town of Turov, the son of wealthy parents. He was characterized by extreme piety at a young age and he entered a monastery still a young man. In the monastery he was respected for his asceticism and his learned interpretation of biblical texts. He is said to be the consecrated bishop of Turov in the 1160s. With the support of the Metropolitan in 1169 he became involved in deposing Fedor, who occupied the bishopric of Rostov. Usually he is thought to have died in 1182. According to an alternative line of thought, he became a bishop after 1182, remaining a monk throughout the period of the 1160s and 1170s. Even the dates of Kirill's life and work are debated. The dates 1130-1182 had been commonly accepted but among notable scholars, Simon Franklin vigorously disputes them. Kirill's title the Bishop of Turov is usually agreed to be a later invention arising out of a desire to designate an appropriately high status to the author of extremely popular and influential words. Even though Kirill came to be known as the Bishop of Turov his works deal most extensively with a theme of monasticism. It is often emphasized that Kirill's points of reference are located within the walls of the monastery. Monks are Kirill's most frequent addressees.

Alternative names and attributions
Generally, Kirill's autographs are not available and the manuscript sources are separated from the assumed time of composition by centuries. The medieval habit of anonymity and pseudonymity further complicates the process of attribution. Apart from the very rare "Kirill of Turov" (even when this designation occurs, it tends to be just one of several variant readings), the headings in 'his' manuscripts include "Kirill the monk," "Kirill the philosopher," "Saint Kirill," "The Blessed father Kirill," "the blessed monk Kirill," "Kirill the unworthy monk," "the venerable Kirill." Given this variety of labels, 'Kirill's' texts invite several candidates for being their more likely authors (writers whose existence has been substantiated with historical facts). Hypothetically, each work can be allocated to one of several real Kirills and Cyrils: Cyril of Jerusalem (ca. 315-386); Cyril of Alexandria (d. 444); Cyril of Scythopolis (mid-sixth century); Konstantin-Cyril, apostle of the Slavs(d. 869); Metropolitan Kirill I of Kiev (1223–1233); Metropolitan Kirill II of Kiev (1243–1290); Bishop Kirill of Rostov (1231–1262); Kirill of Turov. There are also numerous Kirills who may have been active but were not recorded by chroniclers and hagiographers. Matters are further complicated by the fact, that these labels appear to have been used interchangeably as Simon Franklin points out.

Works

Questions of authorship notwithstanding, a remarkable corpus of works in different genres has been attributed to Kirill of Turov: festal homilies, monastic commentaries, some letters, and a cycle of prayers, other hymnological texts, several versions of a penitential Prayer Canon, a Canon of Olga and an abecedarian prayer. These works constitute what came to be known as Corpus Cyrillianium (which at its core has only eleven works which are agreed by the majority to be by Kirill of Turov.)

This is a 19th-century consensus which is generally assumed but continuously questioned. In manuscript sources, there are 23 prayers attributed to Kirill, as well as an additional nine unattributed prayers that are regularly copied together as a group. The prayers form a seven-day liturgical cycle. His homilies are also a cycle based on the ecclesiastical calendar from Palm Sunday to the Sunday before Pentecost. His allegorical commentaries are directed at a monastic audience.

As a scholar of Kyrill, C.M. MacRobert summarizes the state of scholarship: "Even if further early copies of the texts attributed to Kirill of Turov come to light, it may well not be possible to reconstruct his kanon in the form in which he wrote it—supposing that he did write it—or to determine the original wording of his prayers. The attempt to establish a canon of his liturgical works may ultimately be vain: what we have to deal with is not necessarily the recognizable oeuvre of one man, but rather a devotional tradition, a profoundly penitential spirituality which was cultivated among the East Slavs during the medieval period and taken up by other Orthodox Slavs under the pressure of social and political vicissitudes." Another problem that complicates any precise attribution is the traditionalism of the Corpus Cyrillianum and the genre itself. The Kirillic genres themselves are deliberately constructed so as to give an impression of timelessness and universality. Details of contemporary "relevance" yielding specific clues as to time, place, and people (like Kirill's admonition of Feodorek – Bishop Fedor of Rostov called so in depreciation) are rare and skillfully disguised. Kirill-the author identifies himself as a humble monk (following the tradition of humility topos) who fades before the ultimate author and authority of God. Here is an example of Kyrill's humility topos taken from "A Tale of a layman, and on monasticism, and on the soul, and on repentance"; by the most sinful monk Kirill, for Vasilij, abbot of the Caves: "(52) And me: I beg you, do not spurn me like a dog, but remember me even here in your prayers, and there throw me scraps from that holy table, and may all Christians be judged worthy of that life, through Jesus Christ our Lord, to whom glory with the Father and with the Holy Spirit, now and ever." And another one from: A Sermon for Low Sunday by the unworthy monk Kirill in praise of the resurrection, and concerning the paschal bread, and concerning Thomas's resting of the Lord's ribs: "(1) The Church requires a great teacher and a wise interpreter to adorn the feast. But we are poor in word and dim in mind, and we lack the fire of the Holy Spirit to compose words to benefit the soul. Yet, for the love of the brethren that are with me, I shall say a few words concerning the renewal of the resurrection of Christ."

Style: Kirill's traditionalism
Most Kievan Rus' literature is based on the Eastern Christian tradition which came to Rus' from Byzantium via Slavonic translations originating mainly in Bulgaria. "The homiletic and exegetic genres are among the 'purest' versions of the rhetorical tradition inherited from Byzantium, relatively uncontaminated in language and structure," as Franklin affirms. These genres within the tradition of Christian rhetoric became Kievan elite culture, eagerly imitated by Rus' medieval authors who "played the game according to received rules". The Byzantines also valued the stability of form and expression-the impression of timelessness. Consequently, in creating their native tradition, Kievan writers drew on the "tradition one of whose higher aesthetic virtues was traditionalism itself". As Franklin sees it, Kirill's "self-imposed task was to perpetuate a tradition, not to change or modernize it; to become authoritative by following authority rather than by challenging it".

Kirill's works are not original in form because they closely follow the Byzantine style. In content it relies heavily on quotes from the Holy Texts. Kirill's texts are characterized by their extreme citationality. Simon Franklin in his most current English translation of the sermons numbers about 370 biblical quotation and allusions. Further textual sources for almost all of Kirill's works are also identified. They are works by early Christian and Byzantine churchmen that would have been available to Kirill in Slavonic translations: John Chrysostom, Epiphanius of Salamis, Ephrem of Syrus, Gregory of Nazianzus, Eusebius of Caesarea, and the scholia of Nicetas of Heraclea, Titus of Bostra, Theophylact of Ohrid, and the chronicler George the monk (George Hamartolus). As Ingunn Lunde points out, Kirill's technique of quotations is based on the convention of the epideictic discourse where the establishment of verbal correspondences and parallels through emphasis and amplification serve to invocation of the authority of the sacred texts. "What is essential is the recognition of certain layer of sacred texts or voice in the orators' discourse". If we accept the conventional attributions of works to Kyrill of Turov, he can be justly named the most prolific extant writer of Kievan Rus'.

Churches named after St. Cyril
There are several Belarusian Orthodox churches named after St. Cyril in Belarus, including, among others:

 Church of the Holy Bishop Cyril of Turov at the Cathedral House (Minsk, Russian Orthodox)
 Cathedral of St. Bishops Cyril of Turov and Lawrence of Turov (Turau,  Russian Orthodox)
 Church of the Holy Bishop Cyril of Turov (Svietlahorsk, Russian Orthodox)

Besides that, several notable Orthodox and Greek Catholic churches of the Belarusian diaspora are named after St. Cyril of Turaŭ:

 Church of St Cyril of Turau and All the Patron Saints of the Belarusian People (London, Belarusian Greek Catholic)
 St. Cyril of Turau Cathedral (Brooklyn, Belarusian Autocephalous Orthodox)
 Church of St. Cyril of Turau (Toronto, Belarusian Autocephalous Orthodox)

References

Bibliography

External links

История Беларуси IX-XVIII веков: Life
История Беларуси IX-XVIII веков: Works
Кирилл Туровский. [Собрание из 68 сочинений]. || По изд.: Мельнікаў А.А. Кірыл, епіскап Тураўскі. Жыццё, спадчына, светапогляд. 2-е выд., Мн., 2000. - Эл. версия: О.Лицкевич, 2002-2003.

1130 births
1182 deaths
People from Zhytkavichy District
Eastern Orthodox saints from Belarus
Belarusian saints
Belarusian male writers
12th-century Christian saints
People whose existence is disputed
Russian male writers
Russian saints
Russian saints of the Eastern Orthodox Church

Kirill of Turov


Pitulicea de Himalaia (Phylloscopus humei), numită și pitulice de Himalaya, pitulice asiatică, pitulicea lui Hume, este o pasăre mică, insectivoră, montană, migratoare din familia filoscopide.  Cuibărește în pădurile de munte din partea sud-centrală a Rusiei (munții Altai, Saian), Mongolia, Kazahstan, Kârgâzstan, nord-vestul și centrul Chinei, Tian-Șan, Afganistan, Cașmir, Himalaia, Bhutan și nord-estul Indiei. Iernează în sudul Chinei, nord-estul Afganistanului, nordul Pakistanului, estul Indiei, Bangladeș, Myanmar, Tailanda, Laos și Vietnam. Apare accidental (subspecia nominată Phylloscopus humei humei) toamna, mai rar primăvara, în Europa. În România a fost văzută de 2 ori toamna - la Sfântu Gheorghe (în 2008) și pe Grindul Chituc (în 2018).  Cuibărește în pădurile montane de zadă și pin, dar și în arbuștii subalpini și în desișurile de smirdar, în Munții Altai până la altitudini de 2400 m. În nordul Afganistanului, Pakistan și Tadjikistan cuibărește în crângurile de ienupăr, în desișurile de salcie și dracilă și în păduri de foioase la altitudini de 2000-3500 m și de 3280-3980 m în Nepal. Este o pitulice mică, are o lungime de 10-11 cm și o greutate de 5-8,8 g. Are aripile destul de scurte și rotunjite, coada scurtă, pătrată, ușor bifurcată, ciocul scurt, cu vârful ascuțit, picioarele subțiri. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj. Creștetul și părțile superioare predominant verzi-măslinii, cu o nuanță cenușie pe creștet și manta. Părțile inferioare sunt alb-murdare, cenușii pe gâtlej și piept. Sprânceana este lungă, partea anterioară a sprâncenei destul de slab conturată de culoare ocru (brun-gălbuie), mai bine dezvoltată și ocru-albă în spatele ochiului. Dunga de peste ochi lungă și întunecată, măsliniu-cenușie. Coada brun-închisă cu marginile steagurilor externe ale rectricelor verzi-măslinii. Aripile sunt brune, marginile laterale ale remigelor sunt verzi-măslinii, marginile și vârfurile remigelor terțiare sunt neclare, aproape albe sau ocru-albicioase. Pe aripă are două dungi transversale (dungi alare) de culoare deschisă ocru-albicioasă, prima dungă situată posterior este formată de vârfurile supraalarelor mari și este lungă și evidentă, a doua dungă situată anterior este formată de vârfurile supraalarelor mijlocii și este mult mai scurtă și mai puțin evidentă, adesea aproape indistinctă sau fragmentată.  De obicei este întâlnită singur sau în perechi, dar în afara sezonului de cuibărit adesea în cârduri mixte cu alte specii. Se hrănește mai ales cu insecte (în special cu gândaci), și cu ouăle și larvele lor; mănâncă și păianjeni și moluște. Se reproduce de la sfârșitul lui mai până la începutul lui august. Depune o singură pontă pe an, în Tian-Șan uneori două. Este o specie monogamă, perechile formate rămân împreună mai mulți ani. Cuibul este sferic și este făcut de către femelă din fibre vegetale, mușchi, iarbă și păr de animale, fiind amplasat pe pământ sau pe o moviliță printre rădăcinile sau pietrele acoperite de mușchi sau este ascuns într-un smoc de iarbă, de obicei sub o tufă, un copac mic sau sub un smirdar scund, uneori în scorbura unui copac. Ponta constă din 4-5 ouă, uneori 6. Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 11-14 zile. Puii din cuib sunt hrăniți și îngrijiți de ambii părinți, ei părăsesc cuibul după 11-15 zile de la eclozare și devin independenți după 21 de zile.

Denumirea

Denumirea latină Phylloscopus a genului, provine din cuvintele latine phyllo (din greacă phullon) = frunză + scopus (din greacă skopos) = cercetător, observator, examinator, căutător, deoarece acest gen include specii care își petrec o mare parte din timpul lor hrănindu-se în arbori "examinând frunzele". Denumirea latină a speciei humei este dată în cinstea ornitologului Allan Octavian Hume (1829–1912),  care a fost funcționar public britanic în India, colecționar și fondator al revistei "Stray Feathers".

Denumirea română de pitulicea de Himalaia arată că această pitulice trăiește în munți, inclusiv în Himalaia.

Subspecii și răspândirea geografică

Sunt recunoscute două subspecii.

 Phylloscopus humei humei (W. E. Brooks, 1878)  - pitulicea lui Hume - subspecia nominată - cuibărește în partea sud-centrală a Rusiei (munții Altai, Saian și sudul munților Baikal), vestul și nordul Mongoliei, nord-estul, estul și sud-estul Kazahstanului, Kârgâzstan, nord-vestul Chinei (Jungaria) și Tian-Șan, spre sud până în nord-estul Afganistanului și Cașmir, de aici spre est prin Himalaia până în sudul Bhutanului și nord-estul Indiei. Iernează în nord-estul Afganistanului, nordul Pakistanului și nordul, centrul și estul Indiei spre est până în Bangladeș. Un număr mic iernează în nord-estul Afganistanului, sud-estul Iranului, estul Arabiei, Emiratele Arabe Unite.

 Phylloscopus humei mandellii (W. E. Brooks, 1879)  - pitulicea lui Mandelli - cuibărește în centrul Chinei (estul provinciei Qinghai spre est până în provinciile Shaanxi, Shanxi și Hebei, spre sud până în nordul provinciei Yunnan). Iernează în sudul Chinei (sudul provinciei Yunnan) și nord-estul Indiei (Meghalaya și sudul masivului muntos Assam), spre est până în vestul și nord-vestul Myanmarului, nord-vestul Tailandei, nordul Laosului și nordul Vietnamului (vestul regiunii Tonkin).

Subspecia nominată Phylloscopus humei humei hoinărește regulat toamnă (mai rar iarna și primăvara) în număr mic spre vest apărând accidental în Europa. Apariții accidentale au fost înregistrate în Belgia, Bulgaria, Danemarca, Estonia, Insulele Feroe, Finlanda, Franța, Germania, Islanda, Italia, Olanda, Marea Britanie, Norvegia, Polonia, România, Spania, Suedia, Ucraina (la Odesa și în Insula Șerpilor), Ungaria. Apariții accidentale au fost înregistrate și în Bahrain, Egipt, Hong Kong, Israel, Coreea de Sud, Kuweit, Oman, Qatar, Turcia, Irak.

Prezența în România

Pitulicea de Himalaia apare accidental în România în septembrie – octombrie. Până în 2018 au fost înregistrate 2 observații ale pitulicii de Himalaia în România.

Taxonomie

Pitulicea de Himalaia (Phylloscopus humei) a fost descrisă pentru prima dată sub denumirea științifică Reguloides humei de ornitologul englez William Edwin Brooks în 1878 în Provincia Frontierei de Nord-Vest din India.

Mai înainte era considerată conspecifică (din aceeași specie) cu pitulicea cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus), dar diferă clar prin vocea și penajul său. Există unele dovezi că aceste două specii pot uneori hibridiza.

Subspecia mandellii este uneori considerată ca o specie aparte, având în vedere arealul alopatric, penajul destul de diferit și strigătul într-o măsură oarecare diferit, dar aceasta necesită studii suplimentare. Ea se deosebește genetic și penajul său este în general mai spălăcit și mai bruniu deasupra și mai murdar de dedesubt (nu întotdeauna perceptibil); primul tip de cântec coboară inițial mai mult în ton și are o gamă mai mare de frecvență, în timp ce tipul doi de cântec are o notă subtil diferită; în plus, strigătele sunt foarte diferite.

Cu treizeci de ani în urmă, puțini știau sau auziseră de această mică pitulice care cuibărește în pădurile montane din Asia Centrală și sudul Siberiei. Aceasta se explică parțial că ea a fost considerată ca doar o subspecie puțin diferită a pitulicii cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus), de care numai specialiștii își băteau capul. Dar când păsărarii vest-europeni au început să călătorească spre est în număr mai mare, ei au remarcat că această pitulice are cântecul și strigătele complet diferite, și se deosebește prin coloritul penajului și ecologie. Acest lucru a dus la recunoașterea ulterioară a acesteia ca o specie distinctă și se știe acum că ea este un vizitator regulat de toamnă în vestul Europei, unde ea în trecut a fost cel mai probabil trecută cu vederea.

Identificarea

Pitulicea de Himalaia are o lungime de 10 cm. Este o pitulice mică viu colorată, puțin mai mare și mai lungă decât pitulice cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus) care are corpul îndesat și rotunjit. Aripile destul de scurte și rotunjite și coada scurtă, pătrată, ușor bifurcată. Ciocul scurt, cu vârful destul de ascuțit. Picioarele destul de subțiri. Coloritul penajului caracteristic, în general măsliniu-cenușiu deasupra și alb-murdar de dedesubt. Partea anterioară a sprâncenei destul de slab conturată ocru-deschisă, devenind mai bine dezvoltată și alb-ocru în spatele ochiului. Pe aripă două dungi transversale de culoare deschisă alb-ocru (cea anterioară adesea aproape indistinctă sau fragmentată), marginile și vârfurile remigelor terțiare neclare, ocru-albicioase. Ciocul negru și picioarele destul de întunecate negru-brunii.

Pitulicea de Himalaia este foarte asemănătoare cu pitulicea cu sprânceană galbenă, și uneori indistinctă după penaj. În penajul proaspăt de toamnă este puțin mai spălăcită și verde-cenușie deasupra; sprânceana (partea anterioară), obrajii, laturile gâtului și pieptului au o slabă nuanță ocru (brun-gălbuie); remigele și tectricele aripilor nu sunt nu chiar atât de cenușiu-închise; vârfurile supraalarelor mijlocii sunt mai întunecate și slab conturate, nu atât de distincte și palide; dunga transversală de pe supraalare mari adesea are o ușoară nuanță ocru, nu pur galben-deschisă; ciocul și picioarele sunt în medie întrucâtva mai întunecate. În penajul uzat de primăvară este de obicei indistinctă de pitulicea cu sprânceană galbenă.

Descrierea

Este o pitulice mică viu colorată, puțin mai mare și mai lungă decât pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus). Are o lungime de 10-11 cm și o greutate de 5-8,8 g. Este foarte asemănătoare și îndeaproape înrudită cu pitulicea cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus), având același dimensiuni, proporții și obiceiuri, dar este un pic mai mică. Coloritul penajului este în general măsliniu-cenușiu deasupra și alb-murdar de dedesubt, sprânceana este alb-ocru. Pe aripă are două dungi transversale de culoare deschisă alb-ocru (cea anterioară adesea aproape indistinctă sau fragmentată). Marginile și vârfurile remigelor terțiare neclare, ocru-albicioase. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj.

Adultul subspeciei nominate P. h. humei în penajul nupțial proaspăt are părțile superioare măsliniu-cenușii cu o nuanță verde (sau verzi-măslinii cu o nuanță cenușie) în penajul proaspăt, care se estompează rapid până la brun-măsliniu-cenușiu deschis. Creștetul este puțin mai întunecat, cenușiu-bruniu; există uneori pe creștet o urmă a unei dungi mediane de culoare cenușie, dar este abia vizibilă. Târtița este puțin mai palidă.

Sprânceana este lungă și se întinde de la baza mandibulei superioare până aproape de ceafă. Partea anterioară a sprâncenei este mai slab conturată de culoare alb-ocru sau ocru-deschisă, devenind mai bine dezvoltată și mai albă sau mai alb-ocru înapoia ochiului. Inelul ocular alb-ocru. Lorul (lorum) și dunga de peste ochi, măsliniu-cenușii, puțin mai întunecate decât părțile superioare; dunga de peste ochi este lungă și relativ îngustă. Regiunea auriculară și obrazul de culoare albă spălăcită cu o ușoară nuanță ocru (brun-gălbuie) și cu pete măslinii.

Părțile inferioare alb-murdare sau alb-ocru, uneori cu urme de galben, dar de obicei galbenul lipsește; pe gatlej și piept adesea are o nuanță cenușii. Tectricele subcodale și coapsele alb-ocru.

Coada este scurtă, pătrată, ușor bifurcată și are o culoare brun-închisă, marginile steagurilor externe ale tuturor rectricelor sunt verzi-măslinii strălucitoare sau gălbui, dar perechea centrală de rectrice are ambele steaguri tivite cu verde-măsliniu.

Aripile sunt destul de scurte și rotunjite. Remigele aripilor, alula și tectricele supraalare sunt brune, cu marginile laterale verzi-măslinii strălucitoare sau gălbui, mai înguste pe remigele primare, devenind mai late pe remigele secundare; bazele remigelor secundare ușor mai întunecate. Supraalarele mici tivite pe vârfuri cu măsliniu-cenușiu. Remigele secundare și remigele primare mediale și mijlocii cu vârfurile alb-murdare în penajul foarte proaspăt. Remigele terțiare brune, cu marginile laterale destul de neclare aproape albe sau ocru-albicioase, devenind distal (spre vârf) mai late, mai clar conturate și mai albe. Culoarea de fond a remigelor terțiare și a tectricelor supraalare mari nu este chiar atât de întunecată ca la pitulicea cu sprânceană galbenă, creând un contrast mai puțin evident cu vârfurile și marginile albicioase ale remigelor terțiare la pitulicea de Himalaia. Pe aripă are două dungi transversale, una anterioară și alta posterioară, de culoare deschisă alb-ocru sau ocru-albicioase. Dunga transversală anterioară este formată de vârfurile supraalarelor mijlocii și este mică, slab conturată, aproape indistinctă sau fragmentată și greu vizibilă pe teren; ea are o culoare ocru-albicioasă sau alb-murdară. Dungă transversală posterioară este bine conturată și este formată de vârfurile supraalarelor mari, ea este lată, albicioasă sau ocru-albicioasă. Tectricele subalare și axilare au o culoare deschisă alb-gălbuie sau albicioasă.

Ciocul este scurt, cu vârful destul de ascuțit. Ciocul este în general întunecat, brun-corniu sau negru, baza mandibulei inferioare uneori cu o zonă mică palidă sau portocalie spălăcită. Picioarele sunt subțiri și destul de întunecate, brun-negricioase sau cu o nuanță portocalie, tălpile sunt brun-gălbui. Irisul castaniu sau brun-închis.

Vârsta

Subspecia humei. Există diferențe mici legate de vârstă la imaturul în prima iarnă. Determinarea vârstei primăvara bazată pe uzura diferită a penelor este probabil aplicabilă, dar nu a fost studiată. Toamna determinarea vârstei este adesea dificilă, diferențele fiind mici.

Adultul în penajul uzat (iunie-iulie), părțile superioare devin destul de cenușiu-brunii sau măsliniu-cenușii. Creștetul ușor mai întunecat decât restul părților superioare. Sprânceana mai albă, uneori fără ocru. Dungile de pe aripă mai albe, dunga anterioară poate fi mai vizibilă decât în penajul proaspăt, dar dunga posterioară devine întrucâtva erodată și redusă; albul de pe marginile și vârfurile remigelor terțiare este redus, uneori absent. Părțile inferioare sunt mai albe, aproape fără vreo nuanță ocru. Rectricele cozii și remigele aripilor se decolorează devenind brun-deschise și erodate.

Adultul proaspăt năpârlit în penajul postnupțial de toamnă este asemănător cu adultul în penajul nupțial, dar părțile superioare au o nuanță ușor mai strălucitoare verzuie. Vârfurile rectricelor cozii strălucitoare și rotunjite cu porțiunile centrale întunecate și lucioase. Marginile laterale ale rectricelor cozii și remigelor aripilor sunt mai strălucitoare și mai late, verzi-măslinii. Vârfurile remigelor primare mediale și remigelor secundare mai albe, mai late și mai clar vizibile.

Juvenilul este asemănător cu adultul, dar părțile superioare sunt mai brunii, și sprânceana albă spălăcită. Părțile inferioare de obicei alb-murdare cu o nuanță ocru pe flancuri și tectricele subcodale. Dungile transversale de pe aripă alb-ocru.

Imaturul în prima iarnă. Remigele aripilor, tectricele primare, alte câteva tectrice alare și de obicei majoritatea rectricelor cozii sunt păstrate de la juvenil, dar diferența de vârstă dintre penele rămase de la juvenil a păsărilor în prima iarnă și penele proaspete ale adultului sunt neglijabile și aceste păsări au aspectul de adult. Păsările imature prezintă primele semne de erodare pe vârfurile remigelor primare și pe rectricele cozii, acestea din urmă fiind adesea subtil uzate la vârfuri, și mai puțin lucioase sau marginile contrastează în medie mai puțin decât la adult.

Imaturul în prima vară are adesea vârfurile remigelor primare și rectricelor foarte erodate, penele destul de brunii, cu un luciu redus.

Date biometrice

Subspecia humei. Lungimea totală 9-10,5 cm. Lungimea aripii ♂ 53-60 mm (în medie 57,8), ♀ 52-57 mm (în medie 54,4). Lungimea cozii ♂ 38-45 mm (în medie 41,4), ♀ 36-40 mm (în medie 38,7). Lungimea cozii/Lungimea aripii în medie 71,4%. Lungimea ciocului 10,0-12,0 mm (în medie 10,7). Înălțimea ciocului 2,2-2,7 mm (în medie 2,5). Lățimea ciocului 2,5-3,3 mm (în medie 2,9). Lungimea tarsului 16,7-19,0 mm (în medie 17,7).

Formula alară: Prima remige primară depășește vârful tectricelor primare cu 4-9 mm și este mai mică decât a 2-a remige primară cu 19-25,5 mm. A 2-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 5-8 mm, egală cu a 7-a sau a 7-a/a 8-a remige primară (în 60% de cazuri), sau egală cu a 8-a sau a 8-a/a 9-a (37%) sau mai mică decât a 8-a/a 9-a (3%). Remigele primare 3-5 sunt aproximativ egale și cele mai lungi și formează vârful aripii. A 6-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 0,5-2 mm. A 7-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 3,5-6 mm. A 8-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 5-8 mm. A 10-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 8-11,5 mm. Prima remige secundară este mai mică decât vârful aripii cu 9-12,5 mm. Pe steagul extern al remigelor primare 3-6 există emarginații (scobituri).

Dementiev dă următoarele date: Prima remige primară depășește vârful tectricelor primare cu 5,5-8,5-10 mm. A 2-a remige primară este situată după lungime între a 7-a și a 8-a, uneori între a 8-a și a 9-a sau, extrem de rar și numai la femele, între a 9-a și a 10-a remige primară. Cu toate acestea, ea poate fi egală cu a 8-a sau a 9-a remige primară. A 3-a remige primară este întotdeauna mai lungă decât a 6-a și mai scurtă decât a 4-a și a 5-a; remigele primare 3-5 formează vârful aripii. Anvergura aripilor la masculi (4 exemplare) este de 170-175, la femele (3 ex.) 160-171, în medie 173,5 și 163,6 mm. Lungimea corpului la masculi (5 ex.) 105-111, la femele (5 ex.) 102-114, în medie 108,5 și 107,5 mm. Lungimea aripilor la masculi (17 ex.) 55-58,3, la femele (13 ex.) 50,5-55, cu o medie de 56,5 și 54,6 mm. Lungimea cozii la masculi 40-45, la femele 37-42 mm. Lungimea tarsului 17-18 mm. Lungimea ciocului 10,5-12,5 mm. Greutatea femelelor (2 ex.) 5 și 6,2 g.

Pitulicea lui Mandelli

Subspecia Phylloscopus humei mandellii (pitulicea lui Mandelli) are părțile superioare mai spălăcite, mai întunecate și mai brunii decât subspecia nominată și creștetul mai întunecat, mai cenușiu, dar are și o dungă mediană abia vizibilă pe creștet, sprânceana este alb-gălbuie murdară. Părțile inferioare spălăcite alb-gălbui au mai mult galben, în special pe părțile inferioare ale flancurilor și regiunea anală, adesea are niște striații fine cenușii pe piept. Dunga anterioară de pe aripă are mai puțin alb și prin urmare aceasta din urmă este mai puțin contrastantă și rareori distinctă. Marginile remigelor terțiare și vârfurile remigelor cenușiu-verzui. Picioarele sunt brun-gălbui, vârful mandibulei inferioare este în mare parte întunecat.

A 2-a remige primară este în medie mai scurtă decât cea de la subspecia nominată, lungimea ei se situează de obicei între a 10-a remige primară și a 8-a remige primară, fiind de obicei egală cu a 9-a remige primară; la Phylloscopus humei humei, a 2-a remige primară de obicei se situează între a 8-a remige primară și a 7-a remige primară (la mascul) sau între a 9-a și a 8-a (la femelă).

Specii asemănătoare

Pitulicea de Himalaia diferă de toate celelalte specii de pitulici cu dungi transversale pe aripă prin aceea că are o talie mică, absența galbenului pe târtiță și albului pe coadă, culoarea dungii transversale de pe supraalarele mari, dunga de peste ochi relativ îngustă și ciocul complet întunecat.

Pitulicea de Himalaia este foarte asemănătoare după înfățișare cu pitulicea cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus) parțial simpatrică și îndeaproape înrudită, având același dimensiuni, proporții și obiceiuri, dar este un pic mai mică. În penajul proaspăt pitulicea de Himalaia are părțile superioare mai palide, mai cenușii sau mai cenușiu-brunii, cu o ușoară nuanță variabilă verde-gălbuie, mai puțin verde-strălucitoare decât la pitulicea cu sprânceană galbenă în penajul proaspăt normal. Părțile inferioare adesea au o nuanță întrucâtva mai galbenă decât la  pitulicea cu sprânceană galbenă. La pitulicea cu sprânceană galbenă părțile superioare sunt verzi-măslinii strălucitoare. Pitulicea cu sprânceană galbenă adesea prezintă un contrast între marginile verzi strălucitoare ale remigelor aripilor și mantaua mai puțin verde, însă această particularitate poate fi mai ușor vizibilă la păsările cu penaj moderat uzat. Dungile transversale de pe aripă la pitulicea cu sprânceană galbenă sunt palide, alb-gălbui, și contrastează destul de mult cu supraalare mijlocii și mari întunecate și bazele întunecate ale remigelor secundare. Pitulicea de Himalaia are o ușoară nuanță ocru pe dunga posterioară de pe aripă și pe marginile remigelor terțiare; dunga anterioară de pe aripă este de obicei puțin distinctă, puțin vizibilă, mică sau aproape absentă de culoare alb-murdară și adesea cu o nuanță ocru și nu prezintă contrast cu mantaua și remigele scapulare; prin urmare aceasta poate părea foarte slab conturată, numai dungă posterioară de pe aripă este evidentă, dar mai puțin distinctă decât cea de la pitulicea cu sprânceană galbenă deoarece ea este alb-murdară sau alb-ocru. Culoarea de fond a remigelor terțiare și a tectricelor supraalare mari nu este chiar atât de întunecată ca la pitulicea cu sprânceană galbenă, creând un contrast mai puțin evident cu vârfurile și marginile albicioase ale remigelor terțiare la pitulicea de Himalaia. De asemenea tectricele supraalare mijlocii și mari și bazele remigelor secundare nu sunt atât de întunecate ca la pitulicea cu sprânceană galbenă. Coloritul facial la pitulicea de Himalaia este mai puțin distinct, relativ deschis și blând, mai puțin intens decât la pitulicea cu sprânceană galbenă; partea anterioară a sprâncenei este ocru și destul de slab conturată, devenind mai strălucitoare și mai albă sau mai alb-ocru înapoia ochiului; obrajii ușor mai palizi și regiunea auriculară alb-ocru, ușor pătată; dunga de peste ochi și creștetul sunt mai deschise la culoare, dunga de peste ochi are o culoare măslinie și creștetul este brun-cenușiu. La pitulicea cu sprânceană galbenă, coloritul feței este mai accentuat, cu sprânceana în întregime alb-gălbuie; regiunea auriculară mai întunecată și mai pătată, dunga de peste ochi bine conturată, contrastând cu sprânceana alb-gălbuie; creștetul are o nuanță verde distinctă, spre deosebire de pitulicea de Himalaia. La pitulicea de Himalaia atât ciocul, cât și picioarele sunt în general puțin mai întunecate decât la pitulicea cu sprânceană galbenă (dar la unii indivizi coincid parțial). Jumătatea bazală a mandibulei inferioare la pitulicea cu sprânceană galbenă este palidă, în timp ce la pitulicea de Himalaia este cel mai adesea întunecată în întregime, cu numai o mică zonă palidă limitată la baza mandibulei inferioare, însă această trăsătură caracteristică este variabilă (pitulicile de Himalaia bizare pot avea marginile tăioase și baza mandibulei inferioare ușor mai palide). Picioarele pitulicii de Himalaia sunt în mod normal brun-negricioase comparativ cu picioarele brun-cărnii sau brun-cenușii ale pitulicii cu sprânceană galbenă. În penajul uzat (iunie-iulie), ambele specii sunt mult mai cenușii deasupra și spălăcite, alb-murdare, pe părțile inferioare și pitulicea de Himalaia devine mai asemănătoare cu pitulicea cu sprânceană galbenă deoarece nuanțele ocru de pe sprânceană, regiunea auriculară și dungile transversale de pe aripă se decolorează devenind albicioase, iar mantaua la ambele este mai cenușie.  Dungile transversale de pe aripă și marginile palide ale remigelor terțiare devin mai albe și mai înguste; dunga anterioară de pe aripă este adesea complet uzată, dar dacă nu, este deseori ascunsă vederii. Pitulicea cu sprânceană galbenă decolorată vara are totuși dunga anterioară de pe aripă clar vizibilă (deși scurtă) pur albă, în timp ce aceasta are o nuanță cenușie, puțin vizibilă, este îngustă și adesea fragmentată în penajul corespunzător al pitulicii de Himalaia. În astfel de circumstanțe este adesea foarte dificil, dacă nu imposibil, să se facă distincția între aceste două specii numai după penaj, cu excepția cazului în care astfel de păsări sunt observate destul de aproape și îndelungat. Vocea este în acest caz cel mai bun indiciu pentru identificarea sigură a lor.

Pitulicea de Himalaia se deosebește de pitulicea lui Brooks (Phylloscopus subviridis) simpatrică prin aceea că are părțile superioare mai întunecate și mai cenușii, nu măsliniu-gălbui, și părțile inferioare albicioase, nu galbene (însă în penajul uzat diferențele sunt mai puțin pronunțate). Sprânceana la pitulicea lui Brooks este galben-aurie înaintea ochiului și pe frunte, chiar deasupra bazei ciocului, obrajii sunt de asemenea galben-aurii, iar regiunile auriculare galbene, cu o nuanță măslinie. Creștetul este întunecat, măsliniu-închis, cu o dungă mediană gălbuie aproape indistinctă, adesea greu de văzut pe teren. Târtița este de regulă galbenă, mai deschisă decât restul părților superioare, care la indivizii caracteristici, are aspectul unei pete galbene pe târtiță. La pitulicea de Himalaia partea anterioară a sprâncenei este ocru-deschisă și slab conturată, obrajii sunt alb-murdari, iar regiunile auriculare sunt alb-ocru și pătate. Creștetul este concolor cu restul părților superioare, fără vreo dungă mediană palidă. Târtița are în general aceeași culoare ca restul părților superioare.

Pitulicea elegantă (Phylloscopus pulcher) este o pasăre deosebită, viu colorată, în comparație cu pitulicea de Himalaia. Ea are părțile superioare brun-măslinii cu o nuanță verzuie distinctă și târtița bine conturată, de obicei galbenă sau galben-albicioasă. Dungile de pe aripă sunt distinctiv ocru viu. Steagurile interne ale primelor trei rectrice laterale sunt albe. Remigele terțiare au vârfurile albe. Pitulicea de Himalaia nu are o pată galbenă pe târtiță, are părțile superioare verzi-cenușii, dunga posterioară de pe aripă este alb-murdară sau alb-ocru și nu are alb pe coadă. Marginea steagului extern al remigelor terțiare este alb-ocru, devenind mai lată și mai albă distal (spre vârf).

Poate fi confundată cu pitulicea verzuie (Phylloscopus trochiloides) un pic mai mare, dar pitulicea de Himalaia are marginile albicioase pe remigele terțiare (dar pot fi aproape indistincte în penajul uzat), centrele tectricelor supraalare și remigelor terțiare sunt întunecate (mai întunecate decât restul părților superioare), ciocul este în întregime întunecat. La pitulicea verzuie, marginile remigelor terțiare sunt de aceeași culoare ca restul părților superioare. Centrele tectricelor supraalare și remigelor terțiare sunt mai puțin întunecate, iar mandibula inferioară este cărniu-deschisă sau galbenă.

Năpârlirea

Păsările adulte năpârlesc de două ori pe an. La adulți, la începutul lui iulie, penajul este puternic uzat și decolorat. Năpârlirea postnupțială completă a adultului are loc în locurile de cuibărit sau în apropierea lor, în august-septembrie, în special la sfârșitul lui iulie-august, dar unii năpârlesc mai târziu în cartierele de iarnă, în noiembrie-decembrie. Se întâlnesc adulți năpârliți, la care toate rectricele și remigele primare sunt înlocuite în același timp, și prin urmare ei zboară de pe o creangă pe alta ca puii. Năpârlirea prenupțială parțială a adultului este limitată, cuprinzând tectricele corpului, unele tectrice alare și ocazional unele remige terțiare, uneori și rectricele centrale ale cozii și are loc în martie-aprilie în cartierele de iarnă.

Juvenilii năpârlesc parțial în iulie-septembrie și își schimbă tectricele corpului și probabil unele tectricele alare, dar nu sunt atinse remigele aripilor sau tectricele primare. În martie-aprilie are loc o năpârlire parțială a juvenilelor în cartierele de iarnă, care atinge numai tectricele corpului.

Vocea

Pitulicea de Himalaia se distinge cel mai bine de pitulicea cu sprânceană galbenă prin voce.

Strigătele de contact sunt destul de variabile și uneori similare cu cele ale pitulicii cu sprânceană galbenă (Phylloscopus inornatus), dar totuși pot fi aproape întotdeauna ușor de deosebit, când sunt însușite.  Strigătul cel mai obișnuit este un "tsiu-viis" disilabic vioi, dar nu este la fel de înalt și lung ca strigătul pitulicii cu sprânceană galbenă, fiind mai slab și fără "s" domol. Însă, unele strigăte sunt mai asemănătoare cu cele ale pitulicii cu sprânceană galbenă, ca "uiist" (și variațiile sale "tuii", "tsi", "ciuii" "uisu" sau "uiisu"), scurt, dulce, relaxat, mai sec decât strigătul pitulicii cu sprânceană galbenă. Chiar dacă adesea este ascendent, el se poate termina cu o urmă de ton descendent, "tsiu-viis(o)". Variantele strigătului disilabic, "ce-ui" sau "ce-lip" monoton, sunt asemănătoare cu strigătul pitulicii verzui (Phylloscopus trochiloides), dar acesta din urmă este mai ascuțit, cu același ton pe ambele silabe, mai asemănător cu strigătul codobaturii albe (Motacilla alba). Mai rar este auzit un "si-su-viit" aproape trisilabic. Un alt strigăt este un "puis" ușor ascendent, dar scurt. Emite de asemenea un "cirp", asemănător cu cel al unei vrăbii (Passer), și un "sciup" sau "tiss-iip" (ultimul strigăt este emis strident și repetat de subspecia mandellii), și un "siist" sau "suiist" scurt și monoton. S-a înregistrat și un "suiu" slab, fals (distonant) asemănător cu unele strigăte ale pitulicii mici (Phylloscopus collybita). Strigătul de contact în afara sezonul de cuibărit este un fluierat disilabic puternic "dsu-uiit", mai scurt, mai domol și de o tonalitate mai joasă decât cel al pitulicii cu sprânceană galbenă sau un "dsiiuo" ușor descendent.

Cântă de la sfârșitul lui aprilie până la sfârșitul lui august. Cântecul este de două tipuri, care pot fi amestecate sau interprete singure pe perioade lungi. Primul tip al cântecului este o versiune "uiisu" (sau "uisslo", "viislo") a strigătului de contact sau o notă dublă, "tiss-iip" descendentă și de tonalitate destul de joasă, adesea dublată sau triplată și repetată vioi de câteva ori pentru perioade lungi. Al doilea tip al cântecului mai rar auzit, dar mai caracteristic este o notă bâzâitoare sau șuierătoare mai lungă și destul de încordată, "bzziiiiiu" sau "bzzzzzzzziio", "zuiiiiiiiiii", "iiiiiiiiiiizzzzzzz", ușor descendentă la sfârșit, adesea neîntreruptă timp de câteva secunde, care amintește puțin de strigătul prelungit "siiip" emis în zbor al sturzului viilor (Turdus iliacus) în timpul migrației sau cu strigătul distant al unui florinte (Carduelis chloris).

Cântecul subspeciei Phylloscopus humei mandellii este identic sau foarte asemănător cu cel al subspeciei nominate humei, însă are strigătul de obicei mai ascuțit, un "zeuit" rapid disilabic, cu prima silabă foarte scurtă sau aproape înăbușită, strigătul asemănându-se puțin cu cel al pitulicii verzui (Phylloscopus trochiloides).

Habitatul

În sezonul de cuibărit trăiește în arborii și arbuștii din zonele montane. Cuibărește în păduri de zadă (Larix) și pin (Pinus), dar și în arbuștii subalpini și în desișurile de smirdar (Rhododendron), în munții Altai la altitudini de 1000-2400 m în etajul pădurilor rare de zadă și tufișurilor alpine, rareori în lăstărișurile de pe arsurile vechi de pădure, în Kirghizki Alatau în partea superioară a etajului subalpin cu ienupăr târâtor, iar în Talaski Alatau în număr mic cuibărește numai în locurile cu ienupăr des târâtor, care crește în jumătatea inferioară a etajului subalpin (până la 2500 m), în Munții Tarbagatai - în etajul pădurilor de zadă, în Munții Saian în etajul pădurilor strâmbe și tufișurilor alpine, în Semirecie la altitudini de cel puțin 2000 m în brădet și tufișuri alpine; în Transbaikalia în pinul pitic (Pinus pumila) și desișurile de smirdar. În nordul Afganistanului, Pakistan și Tadjikistan cuibărește în etajul alpin cu crânguri de ienupăr (Juniperus), desișuri de salcie (Salix), caprifoi (Lonicera), caragană (Caragana), dracilă (Berberis) și cătină (Hippophae) și rareori în păduri de foioase la altitudini de 2000-3500 m și de 3280-3980 m în Nepal.

În pasaj și în timpul iernii este întâlnită la altitudini mai joase (sub 2135 m) în pădurile riverane, în tufișurile de la poalele munților, în stufărișurile din văile râurilor montane, în pădurile deschise xerofile de foioase, în ținuturi păduroase, în livezile și parcurile din localități, în plantații, în buruienișurile din grădini și din câmpuri, în ciurlanii din stepe și în vegetația de pe marginile drumurilor.

Comportamentul

Pitulicea de Himalaia este întâlnită singură sau în perechi în sezonul de cuibărit, dar adesea este văzută în cârduri mici cu alte grupuri de paseriforme mici care hoinăresc în căutarea hranei în afara sezonului de cuibărit. Este foarte sperioasă și distantă, de care nu te poți apropia. Însă Sushkin (1913) afirmă că pitulicile de Himalaia adulte nu sunt păsări sperioase, iar puii sunt destul de încrezători și pot fi luați în mână de pe o ramură, iar părinții în acest timp nu sunt foarte alarmați.

Este o pasăre foarte arboricolă, petrecând o mare parte din timp în căutarea hranei în coroanele copacilor prin toate etajele, atât în interiorul coroanei copacului cât și în afara acesteia, adesea coborând mai jos în etajul inferior de arbuști și tufăriș. Rareori coboară pe pământ în căutarea hranei. Este activă și veșnic în mișcare, zburând tot timpul de pe o creangă pe alta în coroana arborilor și arbuștilor în căutare insectelor pe care le ciugulește cu dibăcie de pe suprafața ramurilor subțiri și de pe frunze. Adesea fâlfâie tremurător din aripi și își flutură coada. Planează examinând frunzișul exterior, dar este mai puțin dispusă să planează față de pitulicea cu târtiță galbenă (Phylloscopus proregulus). Zboară în afară coroanei copacului bătând rapid din aripi pentru a prinde insectele zburătăcite, zburând după ele iute și șerpuit. Se mișca în frunziș prin salturi, răsucindu-se, sărind și șerpuind dintr-o parte în alta. Are o alură orizontală. Zboară ușor dintr-un loc într-altul, asemenea pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus).

Hrana

Se hrănește mai ales cu insecte, și cu ouăle și larvele lor; în special cu gândaci (Coleoptera) care constituie cea mai importantă parte a hranei în timpul migrației de toamnă prin Tian-Șan. Printre alte insecte consumate se numără himenopterele (Hymenoptera), inclusiv viespile calcidoide (Chalcidae), viespile ferăstrău (Symphyta) și furnicile (Formicidae), în afară de acestea consumă și fluturi (Lepidoptera), libelule (Odonata), muște (Diptera), hemiptere (Hemiptera), afide (Aphidoidea), blatide mici (Blattodea). Mănâncă și păianjeni (Araneae) și moluște.

În Talaskii Alatau din Kazahstan a fost studiat conținutul a 13 stomacuri ale pitulicilor de Himalaia. În mai în patru stomacuri au fost găsite rămășițele ale 11 gărgărițe (Curculionidae), un gândac bondoc (Hister), un gândac de frunze (Chrysomelidae), câteva ploșnițe (Heteroptera), șase omizi de fluturi, o viespe parazită (Ichneumonidae) și trei păianjeni. Vara (iulie - august) în trei stomacuri au fost găsite rămășițele a patru gărgărițe (Curculionidae), doi gândaci de scoarță (Scolytidae), un gândac de frunze (Chrysomelidae), un gândac săritor (Elateridae), carabide (Carabidae), câteva ploșnițe (Heteroptera), o viespe parazită (Ichneumonidae), o gărgăriță a ienupărului (Apion juniperi), muște foride (Phoridae) și un păianjen. În șase stomacuri (septembrie - noiembrie) au fost găsiți 15 purici de pământ (Alticini), rămășițele a zece gândaci de băligar (Geotrupidae), a șase gărgărițe (Curculionidae),  patru ploșnițe (Heteroptera), câteva muște, o viespe braconidă (Braconidae), doi păianjeni și o multe afide înaripate (Aphididae). Astfel, în toate anotimpurile anului, această pitulice se hrănește cu diferite insecte mici, printre care predomină gândacii. Rămășițe de plante în stomacurile pitulicii de Himalaia nu au fost găsite nici măcar o singură dată.

Își caută hrana în toate etajele vegetației, atât în interiorul coroanei copacului cât și în afara acesteia, prinzând insectele mai ales în frunziș; adesea planează examinând frunzișul exterior; urmărește, de asemenea, insectele în zbor, zburând după ele iute și șerpuit. Rareori se hrănește pe pământ.

Reproducerea

Pitulicea de Himalaia se reproduce de la sfârșitul lui mai până la începutul lui august. În Kazahstan pitulicea de Himalaia începe să cuibărească la sfârșitul lui mai - începutul lui iunie, depunerea pontei are loc în prima jumătate a lui iunie, iar la mijlocul lui iulie majoritatea puilor părăsesc cuiburile.

Pitulicea de Himalaia este o specie teritorială și monogamă; perechile formate rămân împreună cel puțin trei ani consecutivi în Tian-Șan. Masculii sosesc în locurile de cuibărit mai devreme decât femelele și încep să cânte după câteva zile după ce au sosit, în 1965 în Zailiiskii Alatau ei au început să cânte cu adevărat abia după două săptămâni. Formarea perechilor are loc atunci când femela intră în teritoriul masculului care cântă, ambii se așază pe aceeași creangă și sar unul spre celălalt, bătând tremurător din aripile pe jumătate desfăcute și răsfirând coadă în evantai (dar pot ridica coada deasupra nivelului spatelui), apoi masculul urmărește femela în zbor.

După formarea perechilor, femela începe construirea cuibului. Conform observațiilor din Tian-Șan și Altai, aceasta se întâmplă după trei - patru săptămâni după apariția primilor masculi. Pentru cuib sunt alese mai adesea poienile din păduri sau luminișurile din desișurile de ienupăr târâtor, acoperite cu iarbă înaltă, sau în terenurile pietroase, locurile acoperite cu mușchi; mai rar cuibul este situat sub coronamentul închis al pădurii. Cuiburile sunt amplasate pe pământ sau pe o moviliță, uneori într-o gropiță mică, ascunse mai adesea sub un smoc de iarba deasă, sub o tufă mică, un copac mic, sub un smirdar scund sau sub un ciot, sub tulpina unui copac căzut, sub o moviliță acoperită de mușchi, sub sau  printre rădăcinile descoperite a unui copac. Mai rar cuiburile sunt amplasate în nișele de sub pietre sau printre pietre acoperite cu mușchi, pe suprafața pietrelor mari printre smocurile de iarbă și mușchi care cresc aici sau uneori în scorbura unui copac. În mestecănișurile din mlaștinile din Altai, s-au găsit cuiburi pe plaur la 20-25 cm deasupra apei și unul în semiscorbura unui ciot de mesteacăn la 1 m de la sol. Majoritatea cuiburilor sunt bine camuflate, în iarba deasă sau perna de mușchi este adesea văzută numai intrarea, și numai două dintre cele 77 găsite în Kazahstan au fost făcute în locuri destul de deschise lângă pietre și erau clar vizibile.

Femela construiește singură cuibul, aducând material atât din locuri apropiate (15-20 m), cât și îndepărtate; de aceea ritmul construirii diferitelor cuiburi este foarte diferit. Masculul se ține aproape de femelă, cântă, alungă alte păsări de la cuib, însoțește femela în zbor când aceasta aduce materiale de construcție, o curtează și, uneori, se împerechează. Masculul nu participă la construcția cuibului și, uneori, el deranjează femela când aceasta așază materialul de construcție. Construcția cuibului durează aproximativ o săptămână, la scurt timp după terminarea sa femela începe depunerea ouălor.

Cuiburile sunt închise, sferice sau, mai des, ovale, cu intrare laterală. Uneori ele sunt oarecum turtite pe verticală. Dinafară ele sunt făcute din tulpini uscate brunificate de iarbă (adesea de graminee) și coajă de arbuști amestecate cu mușchi, care ascund bine cuibul; toate acestea sunt țesute destul de lax. Stratul mijlociu este mult mai compact și constă din tulpini subțiri de iarbă uscată. Interiorul cuibului este căptușit cu o cantitate mică de lână sau păr de animale, mai ales de cal. Dimensiunile a 10 cuiburi din Kazahstan au fost următoarele: lungimea exterioară 85-170, lățimea 85-130, înălțimea 85-155, diametrul interiorului cuibului 45-70, înălțimea interiorului cuibului 40-60 mm. Gaură de intrare în cuib cel mai adesea are forma unui oval, alungit pe orizontală până la 35-50 mm și mai îngust pe verticală (25-37 mm); doar numai un cuib avea intrarea complet rotundă cu un diametru de 35 mm, iar altul sub formă de crăpătură verticală de 47×75 mm.

Ponta constă din 4-5 ouă, uneori 7. În cele 39 de cuiburi cu ponte complete studiate în Kazahstan, în 7 cuiburi erau 4 ouă, în 25 erau 5 ouă, în 5 erau 2 ouă și în 2 erau 7 ouă.  Ouăle sunt albe cu pete mari brun-roșcate situate mai des spre capătul rotund al oului, și au dimensiuni de 13,0-14,7×10,4-11,6 mm. Greutatea ouălor proaspete în Altai: 0,78-0,90 g (în medie, 0,82 g); în Zailiiskii Alatau 0,62-0,92 g (în medie 0,80 g).

Depune o singură pontă într-un sezon de reproducere, în Tian-Șan uneori două. În Kazahstan depune o singură pontă pe vară, dar în anii cu primăvară timpurie, poate depune două ponte pe sezon, de obicei a două pontă este depusă dacă prima este pierdută. Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 11-14 zile.

Puii din cuib sunt hrăniți și îngrijiți de ambii părinți, care aduc 20-40 (în medie aproximativ 25) porții de hrană pe oră, fiecare porție constă din 1-2 insecte mici. Puii la eclozare sunt aproape goi, numai pe cap au două smocuri de puf gri-argintiu, mai des sub ochi și mai rar pe ceafă; colțurile gurii sunt galbene, suprafața interioară a gurii este galben-portocalie, limba fără pete; picioarele și ciocul sunt albe, ghearele sunt cenușii. Puii părăsesc cuibul după 11-15 zile de la eclozare și un timp oarecare sunt hrăniți de părinți, puii devin independenți după 21 de zile.

Cuiburile sunt parazitate de cucul mic asiatic (Cuculus poliocephalus). Succesul reproductiv este bun; din 274 de cuiburi urmărite timp de 6 ani în Zailiiskii Alatau (în Tian-Șan), din circa 68% au ieșit pui zburători, iar 23% au fost distruse de prădători.

Deplasări sezoniere

Pitulicea de Himalaia este o pasăre migratoare. Toate populațiile se deplasează între sud-vest și sud-est pentru a ierna mai ales în regiunea situată între nordul Afganistanului și nordul Vietnamului.

Pleacă treptat din locurile de cuibărit la sfârșitul lui iulie și începutul lui august, pasajul are loc prin văile din munții Saian și Altai și primele pasări migratoare apar în nord-vestul Himalaiei (Ladakh) pe la sfârșitul lunii august. Pasajul prin sudul Kazahstanului, Uzbekistan și Tadjikistan are loc de la mijlocul lui septembrie până la sfârșitul lui octombrie, în nord-vestul Chinei (în bazinul Tarim, în vestul regiunii autonome Xinjiang) de la sfârșitul lui august până la începutul lui noiembrie. Ultimele păsări din munții Saian și Altai sunt văzute la sfârșitul lui august - începutul lui septembrie Sosește în nordul Afganistanului și zona Islamabadului din Pakistan în ultimele zece zile ale lui septembrie.

Este numeroasă în pasajul prin Nepal (în ambele sezoane) și prezentă în India din octombrie până în aprilie. Un număr mic iernează în nord-estul Afganistanului, sud-estul Iranului și estul Arabiei, unde este prezentă până la sfârșitul lui aprilie. Este rară în pasaj și în timpul iernii în Emiratele Arabe Unite în septembrie-aprilie.

Migrația de primăvară spre locurile de cuibărit din nord începe în martie, cu un pasaj evident prin nord-vestul Indiei. Trece în pasaj prin Cașmir și nord-estul Afganistanului de la mijlocul lui aprilie până la sfârșitul lui mai. Primele păsări sosesc în sudul Kazahstanului  la mijlocul lui aprilie (excepțional la sfârșitul lui februarie), pasajul continuă pe tot parcursul lunii mai. În Munții Altai sosește la începutul lui mai, moment în care ultimii indivizi trec în pasaj prin Islamabad. Primele păsări sosesc în vestul Mongoliei la începutul lui mai și majoritatea părților nordice ale arealului de cuibărit sunt ocupate în a doua jumătate a lunii mai.

Există puține informații despre pasajul subspeciei mandellii; ea trece în pasaj prin sud-vestul Chinei în septembrie și se întoarce în aprilie.

Apare accidental (subspecia nominată) în Europa spre vest pânâ în Fenoscandia, Marea Britanie, Franța și spre sud pânâ în Italia, Turcia, Israel și Irak.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

Este larg răspândită în cea mai mare parte a arealului de cuibărit, iar în unele locuri este numeroasă. Densitatea populației ajunge până la 4 perechi/ha în nordul Pakistanului, 65 de păsări/km² în pădurile deschise din Altai și 20 de cuiburi/ha în centrul Altaiului. Este comună sau destul de numeroasă în cea mai mare parte a cartierelor de iarnă. Se întâlnește rar, dar în unele locuri este comună, în Myanmar, Tailanda și nordul Indochinei.

Mărimea globală a populației nu a fost evaluată, însă specia este foarte comună, populația din China a fost estimată la 100-10.000 de perechi cuibăritoare și 50-1000 de indivizi în timpul migrației.

Se pare că populația este stabilă în absența dovezilor unului declin sau unor amenințări substanțiale.

Note

Legături externe

 Pitulice de Himalaya Phylloscopus humei. SOR
 Pitulice de Himalaya / Phylloscopus humei. RomBird.
 Hume´s Leaf Warbler, Phylloscopus humei, Romania.  Tarsiger.com
 Hume's Leaf-warbler   Phylloscopus humei. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Hume's Warbler Phylloscopus humei. eBird
 Hume's Leaf Warbler (Phylloscopus humei). BirdGuides
 Pouillot de Hume Phylloscopus humei - Hume's Leaf Warbler. Oiseaux.net
 Pouillot de Hume Phylloscopus humei - Hume's Leaf Warbler. Photos, Oiseaux.net.
 Пеночка тусклая Phylloscopus humei (Brooks, 1878). Птицы Казахстана

Phylloscopus
Păsări din România

Pitulice de Himalaia


An Aechmea recurvata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johann Friedrich Klotzsch, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Lyman Bradford Smith. An Aechmea recurvata in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. r. benrathii
 A. r. ortgiesii
 A. r. recurvata

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aechmea

Aechmea recurvata


Ceremonijalne grofovije su područja za potrebe namjesnika (lieutenancies) te se nazivaju i namjesničkim područjima Ujedinjenog Kraljevstva (lieutenancy areas of the United Kingdom). U tim područjima su imenovani lordovi-namjesnici. Pravno to su područja u Engleskoj, kao i u Walesu i Škotskoj, definirana Zakonom o namjesnicima iz 1997. kao "grofovije i područja sa svrhom namjesništva u Velikoj Britaniji", čime se pravi razlika od područja koja se koriste za lokalnu upravu. Te grofovije su također neformalno poznate kao "geografske grofovije", kako bi se razlikovale od ostalih tipova grofovija Engleske.

Povijest

Razlika između grofovije s namjesničkom svrhom i grofovije s administrativnom svrhom nije nova; u nekim je slučajevima grofovijska korporacija koja je bila dio grofovije imenovala vlastitog namjesnika (premda bi na to mjesto često bio imenovan i namjesnik uključene grofovije), a tri dijela koja se zovu riding u Yorkshiru tretirana su kao tri okruga za namjesničke svrhe još od 17. stoljeća.

Zakon o lokalnoj samoupravi iz 1888.

Zakonom o lokalnoj samoupravi iz 1888. godine osnovana su grofovijska vijeća koja će preuzeti administrativne funkcije kvartalnih sesija (Quarter Sessions) u grofovijama. Tim zakonom stvorene su nove jedinice nazvane "administrativne grofovije". Administrativna grofovija obuhvaćala je cijelu grofoviju, osim grofovijskih gradova, također, neki tradicionalni poddijelovi grofovija bili su administrativne grofovije, na primjer Soke of Peterborough u Northamptonshireu i Isle of Ely u Cambridgeshireu. Zakonom je nadalje utvrđeno da će područja koja su bila dio administrativne grofovije biti dio grofovije za sve namjene.

Najveća promjena bila je stvaranje grofovije London, koja ga je pretvorila i u administrativnu i u "ceremonijalnu grofoviju", a obuhvaćala je dijelove povijesnih grofovija Middlesex, Kent i Surrey. Ostale razlike bile su male i rezultat su uvedenih ograničenja da urbani sanitarni okruzi nisu smjeli prelaziti granice grofovija.

Zakon o lokalnoj samoupravi iz 1974.

1974. ukinute su administrativne grofovije i grofovijske općine i pokrenuta je velika reforma. U to vrijeme namjesništvo je redefinirano kako bi izravno koristilo nove metropolitanske i nemetropolitanske grofovije.
Nakon daljnjeg preslagivanja 1996. godine, grofovije Avon, Cleveland, Hereford i Worcester i Humberside su ukinute. To je dovelo do uspostavljanja razlike između grofovija lokalne vlasti i ceremonijalnih ili geografskih grofovija koje se koriste zbog namjesništva, a također i do usvajanja izraza "ceremonijalne grofovije", koje se, iako se ne koriste u statutu, koriste u Donjem domu prije nego što sporazumi stupe na snagu.

Šerifske grofovije

Šerifske grofovije definirane su Zakonom o šerifima iz 1887. godine, izmijenjenim i dopunjenim Zakonom, na sličan način kao što su i namjesnici definirani Zakonom o namjesnicima iz 1997. godine. Svaka od tih grofovija ima imenovanog visokog šerifa (osim grada Londona koji ima dva šerifa).

Definicija

Zakon o namjesnicima iz 1997. godine (The Lieutenancies Act 1997) definira grofovije za potrebe namjesnika u smislu gradskih i ne-metropolitanskih grofovija (stvorenih Zakonom o lokalnoj samoupravi iz 1972.), kao i Veliki London i Otoci Scilly (koji se nalaze izvan Zakona iz 1972.). Iako se taj izraz u zakonu ne koristi, te su grofovije poznate kao "ceremonijalne grofovije". Grofovije su definirane izmijenma i dopunama Zakona (posljednji put 2009. i 2019.). Tim izmjenama i dopunama nisu promijenjene stvarne površine obuhvaćene grofovijama kako je utvrđeno 1997. godine, već samo njihov sastav s obzirom na područja lokalne uprave, kao rezultat strukturnih promjena u lokalnoj upravi.

Izvori

Engleske ceremonijalne grofovije


Steinbergkirche Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Schleswig-Flensburg iline bağlı bölge. 13,01 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla yaklaşık 1385 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Günter Völkel tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-steinbergkirche.de

Schleswig-Flensburg iline bağlı yerleşim birimleri

Steinbergkirche


Pompeius Urbicus († Herbst 48 n. Chr.) war ein römischer Eques der frühen Kaiserzeit.

Pompeius Urbicus wird nur vom römischen Geschichtsschreiber Tacitus im Zusammenhang mit dem Prozess gegen die Kaiserin Valeria Messalina erwähnt. Diese hatte ein Verhältnis mit dem jungen Senator Gaius Silius begonnen und ihn schließlich 48 n. Chr. geheiratet, was einer Scheidung von ihrem bisherigen Gemahl Claudius gleichkam. Als der Kaiser durch den Freigelassenen Narcissus darüber informiert wurde und unter dessen Einfluss zur Bestrafung seiner untreuen Gattin und des Silius schritt, wurden außer diesen eine Reihe weiterer vornehmer Römer, so auch Pompeius Urbicus, als Mitwisser hingerichtet.

Literatur

Anmerkungen

Eques
Römer
Geboren im 1. Jahrhundert v. Chr. oder 1. Jahrhundert
Gestorben 48
Mann

Pompeius Urbicus


(, Popular Brazilian Music) or MPB is a trend in post-bossa nova urban popular music in Brazil that revisits typical Brazilian styles such as samba, samba-canção and baião and other Brazilian regional music, combining them with foreign influences, such as jazz and rock.

This movement has produced and is represented by many Brazilian artists, such as Jorge Ben Jor, Marcos Valle, Ivan Lins, Novos Baianos, Belchior and Dominguinhos, whose individual styles generated their own trends within the genre. The term is often also used to describe any kind of music with Brazilian origins and "voice and guitar style" that arose in the late 1960s.

Variations within MPB were the short-lived but influential artistic movement known as tropicália, and the music of samba rock.

MPB songs are in part characterized by their harmonic complexity and their elaborate lyrics, which call back to a connection between Brazil's popular music and poetry that has been culturally relevant since the 1920s. It also draws from themes from Brazil's folk music as a part of an effort to create a musical style that reflected true Brazilian culture. During the 1970s, these qualities gave the style an intellectual prestige that made it more popular for listening as an art form rather than being used as music for dancing, further distinguishing it from other popular music of the time. However, this was not always the case, as demonstrated by music by artists such as Jorge Ben Jor, many of whose songs fall into the category of dance music.

Many of the albums on Rolling Stone Brazils list of the 100 greatest Brazilian albums fall under the MPB style.

History
MPB, loosely understood as a "style", debuted in the mid-1960s, with the acronym being applied to types of non-electric music that emerged following the beginning, rise and evolution of bossa nova. MPB artists and audiences were largely connected to the intellectual and student population, causing later MPB to be known as "university music." Over time, the definition of MPB expanded to include a wider variety of music that was popular in Brazil, including rock music, which was not initially under the umbrella due to its foreign origins.

Initial Success
Like bossa nova, MPB was an attempt to produce a "national" Brazilian music that drew from traditional styles. MPB made a considerable impact in the 1960s, thanks largely to several televised music festivals. The beginning of MPB is often associated with Elis Regina's interpretation of Vinícius de Moraes and Edu Lobo's "Arrastão." In 1965, one month after celebrating her 20th birthday, Elis appeared on the nationally broadcast Festival de Música Popular Brasileira and performed the song. Elis recorded Arrastão and released the song as a single, which became the biggest selling single in Brazilian music history at that time and catapulted her to stardom. This brought MPB to a national Brazilian audience and many artists have since performed in the style over the years.

Thanks to an economic boom in Brazil through the 1960s and '70s, an expanding working and middle class had greater access to television, which became a substantial vehicle for the consumption and spread of MPB. Musical showcases such as Festival de Música Popular Brasileira  turned out to be a massive success, and the stations TV-Record and FIC most notably competed in a ratings battle that resulted in greatly expanding the audience of Brazilian Popular Music. In particular, the shows O Fino da Bossa and Jovem Guarda achieved a great deal of media attention and praise, with the former being attributed to taking part in the creation of MPB. The successes of both prompted the live broadcasting of more vibrant music festivals. These events were more like competitions, and artists first had to go through a lengthy submission process before being given the chance to perform in front of a panel of judges as well as a live audience. The music festivals further expanded viewership while also increasing the competition between artists for airtime and stations for better ratings.

MPB in Telenovelas
Brazilian telenovelas in the early 1970s featured MPB hits by big-name artists of the time such as Elis Regina, Gilberto Gil, and Caetano Veloso among others in the soundtracks of the shows. The telenovelas were huge commercial successes, with CDs of the soundtracks regularly topping sales charts. As time passed and MPB diversified, telenovela soundtracks followed suit, featuring MPB artists but also including newly popular songs considered outside the style, such as rock music and more mainstream pop. Despite concerns at the time about the telenovelas having too large of a role in shaping the Brazilian pop music that became mainstream, they have become one of the only public outlets that still continuously broadcast MPB up to the present day. Because the widespread success of Brazilian telenovelas enabled them to reach an international market, their soundtracks, many of which include MPB songs, have also been commercially successful abroad.

MPB after the 1960s
In the wake of increased government censorship on artforms such as music in the early 1970s, artists became much more limited in the music they could produce, and those who refused to conform to the standards set by the law risked exile. As a result, the number of innovative artists and songs that were broadcast dropped, and likewise, the program ratings. However, efforts by television stations as well as record companies for music that met the standard set by the music festivals of the '60s continued, with the television festival Abertura being one such example. While Abertura featured many up-and-coming artists, press commentary rarely considered them to be as good as MPB from the '60s. From this emerged a debate about the role of television in broadcasting song and performance. On one side, some television producers attached a duty to revitalizing the creativity within the Brazilian popular music scene. Critics of this argued that the best of the current creative pool had already been exhausted by the music festivals and that the continuous output of MPB served as a greater detriment to the industry than a benefit. Despite this, attempts by television and record companies at recreating the music festivals of the '60s continued with various programs into the '80s, which was met with only modest success. In the early 2000s, the company IBM organized some Internet-based festivals with votes cast online by the audience rather than by a jury. This fared better than the television attempts two decades before but did not achieve the sweeping success of programs from the 1960s.

See also
Latin Grammy Award for Best MPB Album

References

External links
 Brazilian music at CliqueMusic
 [ MPB at AllMusic.com]
 What Is Brazilian MPB Music? at Sounds and Colours
 Brazilian music – beyond the clichés

Brazilian styles of music
Popular music by country

Música popular brasileira


Les élections municipales gambiennes de 2018 ont lieu le  afin de renouveler pour cinq ans les membres des conseils municipaux de la Gambie.

Elles voient la victoire du Parti national du peuple (NPP) du Président Adama Barrow.

Notes et références

Notes

Références

Gambie
Municipales 2018
2018 en Gambie
Gambie, 2018
Politique en avril 2018

Élections municipales gambiennes de 2018


Pedro Nieto Antúnez (Ferrol, 1898 – Madrid, 1978) était un officier de marine et homme politique espagnol, ministre de la Marine sous la dictature franquiste de 1962 à 1969.

Après une formation à l'École navale, il s'engagea dans la marine de guerre et intervint notamment en Afrique du Nord  dans les années 1920 et 1930. Après le soulèvement militaire de juillet 1936, alors qu'il était membre de l'état-major de la Marine et enseignait à l'École navale non loin de Pontevedra, il rallia le camp nationaliste et accomplit pendant la Guerre civile, comme commandant de différents navires de guerre, des missions dans la mer Cantabrique et en Méditerranée. Nommé en 1938 directeur de l'École navale, puis chef d'état-major de la flotte de guerre, il devint en 1946 secrétaire personnel du chef de l'État Francisco Franco, et chef en second de la Maison militaire du même général Franco.

En 1962, il entra dans le  gouvernement de l'Espagne franquiste comme ministre de la Marine, auquel titre il entreprit  une réforme de grande ampleur de l'Armada, portant aussi bien sur l'aspect matériel (achat ou prise en location, sinon construction sous licence en Espagne même, de vaisseaux modernes  et mise à niveau des navires existants) que sur les aspects d'organisation et de personnel (formation de militaires espagnols aux États-Unis), et ce dans un esprit d'intégration stratégique de la marine espagnole dans la communauté occidentale.

En raison notamment de communes origines ferrolanes, Nieto Antúnez appartenait au cercle restreint des intimes du Caudillo, à telle enseigne qu'en décembre 1973 celui-ci envisagea un temps de le nommer président du gouvernement en succession de Carrero Blanco assassiné dans un attentat ; cependant, Nieto Antúnez passant pour favorable à une certaine ouverture du régime, la camarilla conservatrice du Pardo (entourage direct de Franco) y fit obstacle.

Biographie

Origines et formation
Fils de Pastor Nieto Rodríguez, chirurgien de son état, et d'Amparo Antúnez Rodiles, Pedro Nieto Antúnez vint au monde dans la même ville que Francisco Franco ; quoique plus jeune de six ans que le futur Caudillo et donc absent de son cercle d'amis d'enfance et d'adolescence, Nieto Antúnez n'en rejoindra pas moins plus tard le petit groupe des intimes de Franco, devenant, bien avant d'achever sa carrière d'officier de marine, le compagnon préféré du Caudillo lors de ses parties de pêche en mer ou en rivière, et l'un de ses partenaires habituels aux dominos et aux cartes, dans le jeu de mus.

En , à l'âge de , il fut inscrit comme aspirant à l'École navale de San Fernando, dont il sortit, après avoir navigué sur plusieurs navires durant sa formation, diplômé le 4 décembre 1918 avec le rang d'enseigne de vaisseau (alférez de navío).

Officier de marine
Nieto Antúnez fut ensuite destiné à l'Escadre navale et participa à la guerre du Rif. Monté au grade de lieutenant de vaisseau en , il reçut en octobre 1923 l'ordre de s'embarquer sur le croiseur protégé Extremadura et se distingua dans les campagnes militaires en Afrique du Nord. En , il fut promu au rang de capitaine de corvette, et obtint en 1931 le diplôme de l'École de guerre.

En , à la demande de la France, l'armée espagnole reprit ses préparatifs en vue de l'occupation du territoire de Sidi Ifni. La France en effet, qui venait de son côté de parachever l'occupation de sa propre partie du territoire marocain, voyait dans la zone espagnole de Sidi Ifni un no man's land servant de lieu de refuge pour les résistants à l'intervention française. Le , le navire de transport Almirante Lobo mouilla au large des côtés d'Ifni avec à son bord une délégation menée par Nieto Antúnez. Celle-ci, au lieu de trouver à son arrivée un accueil chaleureux de la part des Aït Baamarán, se heurta au contraire à la présence hostile de meneurs rebelles échappés du Souss et opposés à toute occupation étrangère. Nieto Antúnez et d'autres membres de la délégation furent faits prisonniers, et deux autres personnes périrent dans l'incident. Après cet échec diplomatique difficilement explicable, ce fut Cheikh Saïd, chef de la kabila d'Aït-el-Khons, qui allait se charger de faire libérer Nieto Antúnez et ses gens.

Par la suite, Nieto Antúnez exerça des fonctions au sein de l'état-major de la Marine à Ferrol et officia comme professeur sur le champ de tir naval Janer près de la ville de Marín, sur la ria de Pontevedra.

Guerre civile (1936-1939)
Au déclenchement de la rébellion militaire de , Pedro Nieto Antúnez, alors détenteur du grade de capitaine de corvette et commandant en troisième du champ de tir Janer de Marín, rallia le camp nationaliste et réussit dans les premières semaines de la guerre civile qui suivit ladite rébellion, à se rendre maître, avec de très faibles moyens, de plusieurs localités sur la ría de Pontevedra. Pendant le reste du conflit, il exerça d'abord comme commandant en second du cuirassé España (anciennement Alfonso XIII) et prit part à ce titre aux opérations menées en mer Cantabrique, jusqu'à ce que ledit navire eut sombré le   après avoir heurté une mine, à trois lieues de Galizano (en Cantabrie). Ensuite, placé au commandement du croiseur auxiliaire Mar Cantábrico, il contribua jusqu'en 1938 à maintenir le blocus de la Méditerranée, ce qui lui valut de se voir décerner le   la médaille militaire individuelle, la plus haute décoration espagnole après la croix laurée de Saint-Ferdinand.

Carrière dans l'Espagne franquiste

Directeur de l'École navale et commandant en chef de la flotte de guerre

En 1938, Nieto Antúnez fut nommé commandant-directeur de l'École navale militaire de San Fernando et promu capitaine de frégate en . Durant son mandat de commandant-directeur, qu'il allait assumer de 1938 à 1943, eut lieu le transfert de ladite école vers sa nouvelle implantation dans la ville galicienne de Marín.

En , la marine de guerre allemande s'évertuait à aligner les forces de la marine espagnole sur celles de l'Axe, en utilisant dans ce but comme fer de lance le groupe d'assesseurs présent à l'École navale de San Fernando. Il est vrai que l'aide allemande consistait essentiellement, en raison de leur propre situation tendue en matière de ressources humaines, à une aide matérielle plutôt qu'intellectuelle et organisationnelle, l'Allemagne se bornant sur ce plan à envoyer des assistants à l'intention des instructeurs et enseignants espagnols. Lorsque la formation des officiers espagnols fut à l'ordre du jour et que la proposition fut faite d'envoyer à cet effet des instructeurs allemands supplémentaires, les interlocuteurs espagnols s'accordèrent à considérer qu'il ne serait pas nécessaire de maintenir la commission allemande d'assistance militaire (dite commission Rüggeberg) pendant plus d'une année. Cette résolution aurait été prise à l'instigation de Nieto Antúnez, qui fit en sorte que le groupe de Rüggeberg ne puisse pas rester à San Fernando au-delà de . Aux dires de Rüggeberg, l'attitude de Nieto Antúnez était guidée par « la fierté nationale, qui le faisait préférer s'affranchir du paternalisme [allemand] » ; en particulier, la circonstance que les instructeurs allemands ne lui étaient pas subordonnés le contrariait, encore que l'officier allemand ait informé ses supérieurs que ses rapports avec Nieto Antúnez étaient « bons, chaleureux et amicaux ».

Nieto Antúnez était à partir de 1940 procureur (député) aux Cortes, fut conseiller national du Mouvement, commandant du croiseur léger Galicia (auparavant Príncipe Alfonso et Libertad) en 1940, chef d'état-major naval de Ferrol (de 1944 à 1946), chef d'état-major de la flotte de guerre, et secrétaire général de l'amiral-chef de l'état-major de la Marine.

Devenu en 1946 secrétaire personnel du chef de l'État Francisco Franco, on le retrouve quatre ans plus tard, avec le grade de contre-amiral, chef en second de la Maison militaire du général Franco.

Promu vice-amiral en septembre 1956, puis amiral en 1957, il assuma le commandement général de la flotte, auquel titre il eut à jouer un rôle décisif dans les événements survenus cette année-là dans le Sahara espagnol et sur le territoire d'Ifni. La flotte espagnole pilonna le littoral et appuya les unités terrestres assiégées. Le , afin d'intimider le gouvernement du Maroc, la flottille placée sous les ordres de Nieto Antúnez et composée du croiseur Canarias, du croiseur Méndez Núñez et des cinq destroyers Churruca, Almirante Miranda, Escaño, Gravina et José Luis Díez (de la classe Churruca), fit une démonstration de force, se mettant en ordre de bataille au large du port d'Agadir et prenant en point de mire avec ses pièces d'artillerie plusieurs cibles dans ce port, sans faire feu cependant.

Nieto Antúnez fut appelé à diriger la Juridiction centrale de la Marine en 1958, le secrétariat général du ministère de la Marine, le sous-secrétariat à la Marine marchande de 1958 à 1962, avant d'être nommé ministre de la Marine en 1962.

Ministre de la Marine (1960-1969) ; réforme de la Marine espagnole
Nieto Antúnez connut l'apogée de sa carrière le 10 juillet 1962, quand Franco le sollicita de faire partie de son  gouvernement, au poste de ministre de la Marine, en remplacement de l'amiral Felipe José Abárzuza y Oliva. Il allait occuper cette fonction jusqu'en 1969.

Aussitôt que nommé ministre, Nieto Antúnez s'attacha à élaborer un ambitieux plan de réforme de la Marine espagnole, qui devait exercer ses effets dans trois domaines en particulier et comporter respectivement :
 un nouveau programme naval, avec pour objectif la construction en Espagne de vaisseaux à l'aide de technologies étrangères, mais avec l'idée, qui prenait pied de plus en plus, que la Défense nationale espagnole ne pouvait pas s'appuyer uniquement sur ce que voulait bien fournir l'aide américaine ;
 une restructuration du personnel militaire, comprenant l'unification des corps d'ingénieurs et surtout une loi sur les avancements propre à modifier le traditionnel et rigoureux système de promotion à l'ancienneté. À cette fin, il mit sur pied la Comisión de Estudios de Personal (Commission d'étude du personnel, acronyme COMESPER), présidée par García-Frías. Malgré son coût, ce changement entra en application à partir de 1967 et allait rester en vigueur jusqu'en 1989 ;
 une réorganisation de la Marine, alors totalement anarchique (selon les termes d'Ángel Liberal Lucini), réorganisation en vue de laquelle fut constituée une Comisión de Estudios y Planes (Commission d'étude et de planification, COMESPLAN), incorporée dans l'état-major de la Marine et chargée d'effectuer sur quatre ans une analyse de l'organisation de la Marine espagnole.

Toutefois, la principale priorité restait le programme naval, lequel faisait l'objet de la plus grande attention de Nieto Antúnez, quand même ce programme ne représentait que le premier pas en vue d'un futur Plan général, auquel il allait s'atteler quelques années plus tard.

Ce fut sous les auspices de l'École de guerre navale qu'un collectif de personnes choisies se mit en devoir de mettre au point ledit programme, après avoir préalablement, , procédé à une analyse détaillée de la situation mondiale et d'en avoir esquissé la possible évolution, après avoir cerné les alliances présentes et celles prévisibles dans le futur, avoir identifié les menaces potentielles pesant sur l'Espagne, et avoir spécifié les besoins du trafic maritime en cas de conflit partiel ou de conflit général. Toutes ces données, soumises à traitement logique et à procédure décisionnelle, allaient se cristalliser sous la forme d'un plan théorique des besoins navals de l'Espagne. Par la suite, une commission d'experts parcourut un certain nombre de pays étrangers en quête d'appui technique pour réaliser les solutions aptes à satisfaire les besoins tels que formulés dans le plan. Ce faisant, l'on prit dûment en considération le facteur économique, tant en ce qui concerne le coût du matériel qu'en ce qui concerne les facilités de crédit et les possibilités de financement, la décision ultime appartenant aux hautes autorités de la Marine. Eu égard aux grandes avancées techniques des temps récents, la disproportion entre les moyens économiques de l'État espagnol et les besoins de la Marine apparaissait immense.

Le programme naval devait, d'après Nieto Antúnez, répondre à des impératifs stratégiques, c'est-à-dire en l'occurrence à une stratégie de l'Espagne au sein de la communauté occidentale.

Le Plan devait pourvoir à une série de besoins liés à la nécessité de résoudre les problèmes susceptibles de survenir dans les provinces d'outremer et les éventuels conflits en Afrique du Nord, sans perdre de vue les communications maritimes vitales, dont il était présumable qu'elles augmenteraient en importance avec la progressive hausse du niveau de vie de l'Espagne. Eu égard à ces facteurs, la Marine était appelée à être principalement une marine antiaérienne et anti-sous-marins, et, à un degré moindre, à acquérir suffisamment de capacités amphibies. Nieto Antúnez avait souligné l'urgence de disposer d'un groupe de combat anti-sous-marin, composé d'un porte-avions, d'un croiseur anti-aérien et de quatre ou six destroyers.

Aussi Nieto Antúnez présenta-t-il un ambitieux programme naval, devant être exécuté en six ans et prévoyant la construction de quelque  : , , ,  océaniques,  légères, , en plus de dizaines de dragueurs de mines, de navires auxiliaires et de transport. Le plan serait complété par une aide militaire américaine accordée en vertu d'une prolongation des accords de 1953.

Il semblerait toutefois que le ministre ait été parfaitement conscient qu'un tel programme, dont le coût était estimé à plus de  de pesetas (environ  de dollars de l'époque), était impossible à mettre en œuvre, et qu'il n'ait cru à aucun moment en son for intérieur qu'il puisse jamais être adopté tel quel, s'attendant donc à ce que son programme fasse fatalement l'objet de coupes importantes ; son but était de susciter dans le gouvernement une prise de conscience de la situation, afin que l'Espagne s'engage enfin à moderniser la flotte de guerre espagnole et à remédier au retard chronique dont elle souffrait, à la faveur de l'embellie que connaissait alors la situation économique du pays.

En 1963, la Junta de Defensa Nacional finit par approuver un plan de modernisation plus réduit, un « mini-plan » beaucoup plus réaliste, qui s'étalerait sur deux phases. Dans la première phase du Programme naval, les fonds seraient affectés à la modernisation des deux destroyers, à l'acquisition du porte-hélicoptères Dédalo, et à la construction de 5 frégates (les F-70 classe Baleares : Baleares, Andalucía, Cataluña, Asturias et Extremadura) et de 2 sous-marins de type Daphné (les premiers de cette classe, nommément le S-61 Delfín et le S-62 Tonina).
 Quant à la modernisation des destroyers : il s'agissait du Marqués de la Ensenada et du Roger de Lauria, appartenant à la problématique classe Oquendo et non encore achevés de construire. Les deux vaisseaux furent complètement remaniés et équipés de  de 127 mm, en sus d'armes anti-sous-marin et de détecteurs d'origine américaine, mais en conservant leurs vieilles turbines Rateau, dont le fonctionnement laissait à désirer.
 Quant aux cinq frégates : il s'agit de frégates analogues à la classe Leander britannique. Cependant, le gouvernement travailliste de Harold Wilson s'étant opposé à la vente des frégates au régime de Franco, en dépit du manque à gagner que cela impliquait pour l'industrie navale britannique, l'Espagne résolut de fabriquer lesdits navires pour son propre compte, sur la base d'un modèle DEG-7 américain (adaptation de la classe Knox, avec ajout d'un lance-missiles anti-aérien Mk-22, comme pour la classe Brooke), dans des chantiers navals nationaux. Ce programme de construction représenta un bond en avant technologique pour la marine espagnole, et non moins pour l'entreprise publique Empresa Nacional Bazán, devenue depuis lors la Navantia. Ces cinq frégates DEG-7 (destroyer, escort, missile guided), à ce moment-là les plus complètes de leur classe (à savoir : celle des vaisseaux d'escorte océaniques) et dotées notamment de missiles Tartar sol-air, étaient capables de couvrir une multiplicité de besoins. Pour ces cinq frégates, les Américains fournissaient les équipements, armes et services d'assistance technique pour un montant de  de dollars, à charge du gouvernement espagnol et au titre d'acquisition ou d'importation ordinaires. Le contrat entre Washington et Madrid fixant les modalités d'aide à cette construction fut signé le , et était décorrélé des conventions antérieures, de sorte que s'il advenait que celles-ci ne soient pas prorogées, le programme pourrait néanmoins se poursuivre.
 Quant aux deux sous-marins de la classe Daphné : ces sous-marins d'attaque conventionnels auraient à être construits sur huit ans à partir de 1965, avec l'assistance des États-Unis et de la France, pour un montant total de  de pesetas. En , aux fins de construction des sous-marins Daphné, un accord d'aide de portée générale fut signé entre les ministères de la Marine français et espagnol pour la construction en Espagne de bâtiments de guerre français, accord suivi ultérieurement de la signature d'un contrat entre les deux gouvernements portant spécifiquement sur les deux sous-marins et fort semblable au contrat conclu avec les Américains.
 Quant aux trois autres frégates et les 3 sous-marins restants (objet normalement de la  phase), si leur construction fut bien projetée, aucun crédit ne lui fut débloqué, raison pour laquelle les choses étaient laissées en plan pour le moment. Cependant, les difficultés budgétaires eurent pour effet par la suite de faire annuler les imputations de fonds pour les frégates F-76, F-77 et F-78. En , seuls deux des trois sous-marins prévus à l'origine purent être commandés, à savoir le S-63 Marsopa et le S-64 Narval.
 Quant au porte-hélicoptères : il s'agit de l'acquisition auprès des États-Unis d'un bâtiment de la classe Independence, l'USS Cabot (CVL-28), rebaptisé du nom de Dédalo, en souvenir du porte-hydravions espagnol homonyme de la décennie 1920, achat qui eut un impact certain sur l'efficacité de l'arme aérienne de l'Armada espagnole. Ainsi, l'idée d'acquérir un porte-avions fut-elle rejetée, principalement pour motifs économiques, un porte-avions représentant un coût très supérieur à celui d'un porte-hélicoptères. En outre, par l'importance croissante des opérations anti-sous-marines et amphibies, le porte-hélicoptères apparaissait plus approprié en comparaison du porte-avions. L'arrivée du Dédalo en 1967 fut d'ailleurs un événement considérable et, selon les paroles du ministre Nieto Antúnez lui-même, un jalon décisif dans l'histoire de la marine espagnole.

Le programme naval ne fut pas la seule réalisation du mandat de Nieto Antúnez ; il est en effet d'autres domaines où il œuvra à doter l'Armada d'une structure en accord avec une organisation moderne, par la mise en place d'importants groupes de travail tels que le COMESPLAN, déjà évoqué, et la promulgation d'une nouvelle loi sur la Marine (Ley de la Armada), entrée en vigueur en 1970, et connue sous la dénomination  de Ley Orgánica de la Armada (la fameuse LOA), qui définissait la nouvelle organisation de la Marine inspirée des concepts organisationnels modernes. En 1965, Nieto Antúnez avait déclaré à propos de cette loi : « Le projet de loi sur l'organisation de la Marine est prête et il y a lieu maintenant d'exclure à son sujet toute discussion ou débat. Je pense le présenter aujourd'hui même au gouvernement pour examen, puis pour soumission aux Cortes. En conséquence, seuls ont voix à ce chapitre l'exécutif et le législatif ». Pourtant, il ne put arriver à ses fins et il fallut attendre cinq années encore avant que son successeur Adolfo Baturone Colombo n'obtienne que ladite loi soit adoptée.

On lui doit encore : la création de la Jefatura del Apoyo Logístico de la Armada (Haut-Commandement de l'appui logistique de la Marine, acronyme JAL), la mise sur pied d'une assistance médicale et sociale à l'intention du personnel, avec en particulier la fondation de la Polyclinique navale rue Arturo Soria à Madrid, ainsi que diverses actions de soutien à des institutions sociales et de bienfaisance de l'Armada. D'autre part, il s'efforça pendant son mandat de rapprocher marine nationale et société espagnole, au moyen des dénommées « Semaines navales » (Semanas Navales).

Dernières années
En 1967, lorsque Francisco Franco envisagea de créer la fonction de vice-président, Nieto Antúnez eut l'ambition d'occuper ce poste, à la faveur du fait qu'il avait été camarade d'enfance de Franco ; cependant, si certes son nom fut effectivement cité de 1967 à 1969 comme possible régent dans l'éventualité où le poste de chef de l'État viendrait à être vacant, ce fut finalement sur Carrero Blanco que le Caudillo devait porter son choix. À cette époque, Nieto Antúnez se déclarait favorable à ce qu'Alphonse de Bourbon succède à la tête de l'État, toutefois il se rangea en 1969 à la décision de Franco de désigner le prince des Asturies comme son successeur.

En , Nieto Antúnez figura, avec Pacón, Camilo Alonso Vega, parmi ceux qui incitèrent le Caudillo à haranguer la foule des manifestants qui, face aux condamnations internationales ayant suivi le procès de Burgos, s'étaient massés sur la place de l'Orient à Madrid en soutien au gouvernement espagnol.

En 1972, alors retiré de la Marine, Nieto Antúnez devint président de la compagnie maritime Trasmediterránea, et exerçait dans le même temps comme conseiller d'autres entreprises. Il se manifesta à nouveau en faveur d'Alphonse de Bourbon.

Franco, vers la fin de sa vie, ne parlait plus qu'avec un nombre réduit de personnes, y compris au sein même de l'armée, où ses contacts s'amenuisaient de plus en plus ; ses seuls collaborateurs personnels, hormis Carrero Blanco, toujours présent, étaient des proches parents, des familiers et quelques rares vieux amis de son enfance ferrolane et de sa jeunesse tolédane, tels que Nieto Antúnez et Alonso Vega, Galiciens comme lui, et dont il conserva l'amitié toute sa vie. Ce sont ceux aussi qui s'étaient retrouvés à ses côtés pendant la Guerre civile, puis dans les allées du pouvoir. Nieto Antúnez était en outre devenu son fidèle compagnon de pêche et de jeux de société.

Après l'assassinat de Carrero Blanco le , le nom de Nieto Antúnez surgit comme candidat à sa succession au poste de président du gouvernement, mais ce fut finalement sur Carlos Arias Navarro que le général Franco fixa son choix. Pourtant, le , Franco avait fait savoir qu'il avait décidé que la liste des candidats au poste devait comprendre Nieto Antúnez, en qui Franco pensait pouvoir faire pleinement confiance. Cependant, Valcárcel, ayant convoqué une réunion du Conseil pour y proposer le nom de Nieto Antúnez, se heurta à une vive opposition, au motif que Nieto, vieillard de  et quasiment sourd, était sans expérience ni dispositions pour cette charge, présentait un parcours personnel fait de hauts et de bas et peu limpide. De même, dans l'entourage domestique de Franco, et à la désolation de celui-ci, le nom de Nieto Antúnez déclencha aussi une levée de boucliers de la part du clan du Pardo (en particulier de son épouse Carmen Polo et de son gendre Villaverde) et du Bunker, plus particulièrement d'Antonio Urcelay et surtout de Vicente Gil, médecin personnel de Franco, au motif notamment que Nieto Antúnez avait été éclaboussé dans un scandale immobilier sur la Costa del Sol, connu sous le nom d'affaire SOFICO. Ces deux conseillers (Gil et Urcelay) recommandèrent Arias Navarro, lequel avait aussi l'appui de Carmen Polo. Le clan du Pardo et le Bunker redoutaient les velléités libérales de Nieto Antúnez, et surtout son intention avouée de faire appel à Manuel Fraga dans son équipe gouvernementale ; dans l'entourage immédiat de Franco, Nieto Antúnez appartenait, avec Castiella et Fraga notamment, au petit groupe des partisans de l'ouverture, quoique sur quelques points très restreints uniquement. Mais Franco aussi avait le sentiment de pouvoir se reposer sur Arias Navarro pour maintenir la situation sous contrôle pendant que le régime se réorganiserait afin d'« évoluer » en toute sécurité.

En , Franco souhaita se débarrasser d'Arias Navarro, et songea une nouvelle fois à désigner son vieil ami Nieto Antúnez, nonobstant son âge avancé. Cependant, non seulement Nieto lui-même n'était pas enthousiaste à cette idée, mais encore il avait accédé à la requête de Fraga Iribarne, favorable à la transformation du régime, de communiquer à Franco son projet de nouvelle constitution.

Pedro Nieto Antúnez était récipiendaire d'un grand nombre de décorations, dont en particulier la grand-croix des ordres de Charles III, de Saint-Herménégilde et d'Isabelle la Catholique.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie
 .
 .
  (mémoire de licence, sous la direction de Florentino Portero Rodríguez).

Liens externes

 .

Ministre espagnol du franquisme
Ministre espagnol de la Marine
Militaire espagnol
Officier de marine
Personnalité politique de Galice
Militaire de la guerre civile espagnole du camp nationaliste
Grand-croix de l'ordre d'Isabelle la Catholique
Grand-croix de l'ordre de Charles III (roi d'Espagne)
Naissance en août 1898
Naissance à Ferrol
Décès en décembre 1978
Décès à Madrid
Décès à 80 ans
Militaire espagnol de la guerre du Rif

Pedro Nieto Antúnez


An Pitcairnia paraguayensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Pitcairnia paraguayensis in nahilalakip ha genus nga Pitcairnia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Paraguay. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pitcairnia

Pitcairnia paraguayensis


Podregija Gradiška (srp. Субрегија Градишка) je jedna od dviju podregija mezoregije Banje Luke, odnosno u njenu je sastavu.

Zemljopis
Obuhvaća općine:
 Bosanska Gradiška
 Srbac

Izvori

Regije Republike Srpske

Podregija Gradiška


عفريتة هانم هو فيلم رومانسي موسيقي كوميدي مصري عرض عام 1949، من تأليف أبو السعود الإبياري، وإخراج هنري بركات وبطولة فريد الأطرش وسامية جمال وإسماعيل ياسين وعبد السلام النابلسي ولولا صدقي.

قصة الفيلم
تدور أحداث الفيلم حول عصفور مطرب شاب يحب «عليه» ابنة صاحب الملهى الذي يعمل به وهي راقصة في نفس الآن ولكن عليه وأبيها يستنكران فقره ولا تقبل بحبه بينما تميل إلى «ميمى بك» الشاب الثرى، يحدث أن يظهر لعصفور رجل عجوز يبلغه بأن السعادة ليست في المال ولكن عصفور يسخر منه ويريد العجوز إثبات كلامه لعصفور فيقوده إلى مغارة بعيدة يعثر فيها عصفور على مصباح سحرى يلمسه لتخرج منه عفريته هانم وتخبره أنه حبها القديم. تبدأ عفريته في تحقيق كل رغبات عصفور فتهبه قصرًا وتياترو وكل ما يريد. إلا أنه يحاول تسخير العفريتة في أن ينال عليه حبه الأول وتسخر منه عفريته بأن تحيل له النقود أوراق كوتشينه ثم تفسد عليه حفل زواجه من عليه فيثور عليها ويقذف بالمصباح من نافذة القصر ليختفى كل شئ وهبته إياه العفريتة. يقنعه صديقه «بقو» أن العمل هو الذي سيحقق له ما يريد فيبدأ بالعمل فعلاً ولكنه لا يجد راقصة فتهبه العفريتة «سمسمه» الراقصة الذي يطرها حين تحاول التفرقة بينه وبين «عليه»، إلا أنه حين يفقدها يندم على ذلك ويكشف أن عليه تخدعه بينما قلبها مع أموال ميمى بك فيقتنع بأن يقدم أوبريتًا غنائيًا يضع فيه كل موهبته وفي ليلة الافتتاح تعود «سمسمه» لتشاركه النجاح ويلتقيان من جديد ليتزوجها في النهاية.

فريق العمل
 إخراج: هنري بركات
 تأليف:
 أبو السعود الأبياري (قصة وحوار)
 هنري بركات (سيناريو)
 إنتاج: أفلام فريد الأطرش

بطولة

أغاني الفيلم
 من ألحان فريد الأطرش
 أوبريت الانس والجن - كلمات: أحمد رامي
 أوبريت الربيع - كلمات: مأمون الشناوي
 حفضل احبك - كلمات: مأمون الشناوي
 يا حبيبي طال غيابك - كلمات: مأمون الشناوي
 يا حبيبي ياللي جنبي - كلمات: أحمد رامي

روابط خارجية

مراجع

أفلام أبو السعود الإبياري
أفلام إسماعيل ياسين
أفلام إنتاج أفلام فريد الأطرش
أفلام باللغة العربية
أفلام خيال تأملي مصرية
أفلام خيالية مصرية
أفلام رومانسية إنتاج عقد 1940
أفلام زينات صدقي
أفلام سامية جمال
أفلام عبد السلام النابلسي
أفلام فريد الأطرش
أفلام كوميديا إنتاج عقد 1940
أفلام كوميديا رومانسية مصرية
أفلام مصرية إنتاج 1949
أفلام مصرية بالأبيض والأسود
أفلام هنري بركات

عفريتة هانم (فيلم)


Poligonato puede referirse a:
 El nombre común de la planta Polygonatum multiflorum.
 El nombre común de la planta Polygonatum odoratum.
 El nombre común de la planta '''''Polygonatum verticillatum.

Poligonato


Geoffrey Finsberg, Baron Finsberg (* 13. Juni 1926; † 8. Oktober 1996) war ein britischer Politiker der Conservative Party.

Leben
Finsberg besuchte die City of London School.

Von 1970 bis 1992 war er Abgeordneter im House of Commons, 1970 bis 1983 für den Wahlkreis Hampstead, 1983 bis 1992 für den Wahlkreis Hampstead and Highgate. 1992 wurde er als Baron Finsberg, of Hampstead in the London Borough of Camden, zum Life Peer erhoben und wurde Mitglied des House of Lords.

1992 war Finsberg als Nachfolger von Anders Björck Präsident der Parlamentarischen Versammlung des Europarates.

Auszeichnungen
 1989: Großes Goldenes Ehrenzeichen für Verdienste um die Republik Österreich

Weblinks
 Katalog der Finsberg Papiere im Archiv der London School of Economics

Einzelnachweise

Life Peer
Politiker (20. Jahrhundert)
Mitglied des House of Lords
Abgeordneter des House of Commons (Vereinigtes Königreich)
Conservative-Party-Mitglied
Mitglied der Parlamentarischen Versammlung des Europarats
Träger des Großen Goldenen Ehrenzeichens für Verdienste um die Republik Österreich
Brite
Geboren 1926
Gestorben 1996
Mann

Geoffrey Finsberg


An Leptaspis banksii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Leptaspis banksii in nahilalakip ha genus nga Leptaspis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Leptaspis

Leptaspis banksii