Tarikat (), veya tarik kelimesi "yol" tarikat "yollar" anlamına gelir, "Allah'a ulaştıran yol" mânâsında kullanılmaktadır. Tarikatlar Selçuklu ve Osmanlı'ya özgü düşünce ve inanç hareketleri olarak değerlendirilmektedir. Birçok tarikatın menşei Hicri 5./Miladi 11. asırda Abdülkâdir Geylânî'nin yolundan gidenler tarafından oluşturulan Kadiri Tarikatıdır. Ebû Sâlih Muhyiddîn Abdülkâdir Geylânî, neseben hem Hasanî ve hem de Hüseynîdir. Abdulkadir Geylânî'nin soyundan gelen evlat ve torunları da yaşadıkları muhitlerde "şerîf", "şurefâ", "seyyid" olarak anılmışlardır.

Tarikat, Allah'a ulaşma ve onu tanıma yollarından her biridir. İslamiyet'te, İslamiyet'in kalbi boyutu üzerinde duran ve "kalbin fıkhı" diye nitelenen tasavvuf öğretisinin (terbiyesinin) uygulandığı düzenli kurumsal yapılar olarak tarif edilir.

Tarîk

Tarîk Arapçada "yol" demektir. Tarîkat ise bu kelimenin çoğuludur ve "yollar" manasına gelir. Mezhep kelimesi "" (gitmek) fiilinden türemiş olup anlam olarak benzemektedir. Tarikat tasavvuf için yol, mezhep ise şeriat için yol demektir. Tarikat keşfe, ilhama ve şeriate dayanırken mezhepler "nakle" (Kutsal kitaplara ve peygamberlere) dayanır.

Tarikler (tarikat) de "mürşit" denilen mânevî önderler eşliğinde tasavvuf öğretisini uygulamaya istek duyan kişilere (tâlip) yolun esasları hakkındaki terbiye sistemine dahil eder. Bunu da "emr-i mânevî" denilen Allah'tan bir işaret olmadan genellikle başlanmaz. Yola giren kimseler (mürid) ve yolda ilerleyenler (sâlik) tasavvuf öğretisinin esaslarını yaptıkları pratiklerle (zikir, tefekkür, râbıta, murakabe, nafile ibadetler v.s.) kendi derûnlarında keşfederler.

 Türkiye'de tarikatlar
Türkiye'de çeşitli halk sınıfları ve tipleri arasında farklı sûfî tarikatları gelişmiştir. Örneğin Bektaşi tarikatı daha çok köylülere ve askerlere hitap ederken Nakşibendi tarikatı ilahiyatçı ve bilim insanları; Mevlevî tarikatı müziği ve şiirleriyle sanatsal eğilime sahip olanları; Halvetî tarikatı ise tarikat fabrikası olarak bilinen kendi içinden birçok içtihat çıkaran sultanlar, generaller, önemli hükûmet adamları ve yöneticileri içinde barındırmıştır.

Dört ruhî durakta "Tarikat"

Tarîkat silsileleri
 Silsileleri Ali bin Ebâ Tâlib'e bağlananlar
Ali bin Ebâ Tâlib ve Ehl-i Beyt'e karşı olan muhâbbet duyguları sebebiyle Mevlevîlik ile Kadirîlik gibi aslen Sünnî kimlik gösteren Bâtınî-Tarîkat, silsilelerini Cüneyd-i Bağdâdî, Serî-i Sekatî, Ma'ruf-u Kerhî'den sonra sırasıyla ya "Davud-u Taî", "Habib-i Acemî", "Hasan-ı Basrî" veyahut ta Câferiyye Şiîliği'nin resmen İmâm olarak kabul ettiği ve On İki İmâmlar'ın ilk sekizi olarak da bilinen "İmâm Ali er-Rıza", "İmâm Mûsâ el-Kâzım", "İmâm Câʿfer-i Sadık", "İmâm Muhammed el-Bakır", "İmâm Ali bin Hüseyin Zeyn el-Âb'ı-Dîn", "Hüseyin Seyyîd'ûs-Şuhedâ", ve "Hasan el-Mûctebâ" aracılığıyla Ali bin Ebâ Tâlib Merkedî ile Muhammed Mustafa'ya bağlamaktadırlar.

Ayrıca, yine Sünnî-Bâtınî Tarikâtı olarak bilinen Halvetilik ile Bayramilik'' de kendi silsilelerini "Cüneyd-i Bağdâdî", "Serî-i Sekatî", "Ma'ruf-u Kerhî", "Davud-u Taî", "Habib-i Acemî", "Hasan-ı Basrî" aracılığıyla; Rufâîlik ise "İmâm Mûsâ el-Kâzım", "İmâm Câʿfer-i Sâdık", "İmâm Muhammed Bakır", "Ali Zeyn el-Âb'ı-Dîn", "Hüseyin Seyyîd'ûs-Şuhedâ" aracılığıyla Ali ile Muhammed'e bağlanmaktaydılar. Bunlardan başka Sühreverdilik ile Üveys'îyye silsileleriyse Ali el-Mûrtezâ ve Ömer ibn Hattab aracılığıyla Muhammed Mustafa'ya bağlanmaktaydılar.

Silsileleri Ebu Bekir es-Sıddîk'a bağlananlar
Diğer taraftan da Nakşibendilik ile onun kolları olan Hakkân'îyye ile Hâlid'îyye gibi yine Sünnî kimlik gösteren Bâtınî-Tarîkat, silsilelerini Ebû'l Hasan Kharakânî, Ebâ Yezîd-i Bistâmî, İmâm Câʿfer es-Sâdık, Kâsım bin Muhammed, Salmân-ı Fârisî aracılığıyla Ebu Bekri's-Sıddiyk ile Muhammed Mustafa'ya bağlarlar.

Ayrıca bakınız
 Adâvv'îlik
 Ahilik
 Alevîlik
 Âli'îlik
 Babâîlik
 Bâbîlik
 Bahâîlik
 Barak'îyyûn
 Bâtınîlik
 Bayramilik
 Bektaşîlik
 Câferîlik
 Celâl'îlik
 Celvetilik
 Cerrahilik
 Çınarcılık
 Davudî İsmailîlik
 Dürzîlik
 Ekberilik
 Galibilik
 Gümüşhanev'îlik
 Halidilik
 Halvetilik
 Harabât'îlik
 Haydarîlik
 Hurûfîlik
 Işıkçılık
 İmam (İslâm)
 İmamet
 İmamilik
 İsmailîlik
 Onikicilik
 Kadirîlik
 Kalenderîlik
 Karmatîlik
 Keysanîlik
 Kızılbaşlık
 Melamilik
 Mevlevîlik
 Mustâlîlik
 Nakşibendîlik
 Nimetullahi Tarikatı
 Nizarî İsmailîlik
 Nûrbakşîlik
 Nusayrîlik
 Onikicilik
 On İki İmam
 Rufâîlik
 Sabbahiyye
 Safevîlik
 Sühreverdilik
 Şâzelîlik
 Üveys'îyye
 Vefâîlik
 Yarsanilik
 Yesevîlik
 Zahid'îyye
 Zeydîlik

Kaynakça

Tarikat


Agrilus refectus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Waterhouse, 1889.

Referências

refectus

Agrilus refectus


Ampittia es un género de lepidópteros ditrisios perteneciente a la familia Hesperiidae.

Especies
 Ampittia capenas
 Ampittia dalailama
 Ampittia dioscorides
 Ampittia maro
 Ampittia maroides
 Ampittia miyakei
 Ampittia nanus
 Ampittia parva
 Ampittia trimacula
 Ampittia virgata

Referencias

Natural History Museum Lepidoptera genus database

Enlaces externos

 http://www.tolweb.org/Aeromachini

Aeromachini

Ampittia


146. længdegrad kan henvise til:

 146. vestlige længdekreds
 146. østlige længdekreds

146. længdegrad


Afrikaner (Boer, Felemenkçe: Afrikaander), Güney Afrika'da Hollanda kökenli, bir Hollandaca lehçesi olan Afrikaans konuşan halk.

Afrikaner, Felemenkçe Afrikalı demektir. Bu isim, Afrika'daki çoğu diğer Avrupalı yerleşimcilerin aksine, Güney Afrika'ya yerleşen Hollandalıların bu kıtayı anavatanları olarak kabul ettiklerinin ve Avrupalı köklerinden koptuklarının bir simgesidir. Boer (okunuşu: buğr) ise çiftçi demektir ve bu etnik grubun başlıca iktisadi faaliyetine işaret eder.

Güney Afrika'daki Hollanda yerleşimi, Endonezya'daki sömürgeye giden bir ikmâl üssü sağlamak üzere 1652'de başladı. Güney Hint Adaları Şirketi tarafından gönderilen koyu Kalvinci Protestan yerleşimciler, yörede Hotantolar ve Boşimanlara karşı savaşarak onları kovdular. Zamanla Hollanda'dan yeni yerleşimciler geldi ve Boerların nüfusu arttı.

1707'de Afrikanerler Hollanda hükûmetinden bağımsızlık istediler. Resmen bir devlet kurulmasa da, Güney Afrika fiilen bağımsız bir idareye kavuştu. Güney Afrika, zencileri köle olarak kullanan zengin muhafazakâr protestan beyaz çiftçilerin güç sahibi olduğu bir ülke hâline geldi.

18. yüzyılın ikinci yarısından itibaren Hint Okyanusu'nda artan Britanyalı etkisi sonucu, Güney Afrika Birleşik Krallık etkisine girmeye başladı. 1815'te Viyana Kongresiyle İngiltere, yöredeki hakimiyetini kabul ettirdi. 19. yüzyıl boyunca süren bir dizi savaş sonucu, Britanyalılar, Boerları Güney Afrika'nın içlerine doğru kovdular. Bu göç sonucu Boer nüfusu, ülkenin Orange ve Transvaal yörelerinde yoğunlaştı.

Din

Afrikanerler, Avrupa ve Amerika'dan farklı olarak baskın şekilde Hristiyan Kalvinistler'den oluşmaktadır. Bu durum, Afrikanerleri, siyasal ve coğrafik bir izolasyona maruz bırakmış ve Aydınlanma Çağı'ndaki etkilerden uzaklaştırmıştır.

Avrupa'daki Protestan kültürünün 18. yüzyıldaki gelişmeleri, Afrikanerlerin dinsel yaşantılarına minimal seviyede etki etmiştir.

Afrikaner Kalvinizmi, Aydınlanma çağından önceki orijinal Kalvanizmin özelliklerini taşımaktadır. Burada durum, yerli halkın dininin, Kalvinizmin kültürel özellikleriyle birleşmesi halidir.

Afrikanerlerin kiliseye olan katılımları 1985'te %80 civarındayken, günümüzde %49'a düştüğü tahmin edilmektedir.

Dil
İlk beyaz yerleşimciler olarak Hollandalılar geldiği için, kullanılan ilk dil de kendi dilleri olmuştur. Ancak 17. yüzyıl sonlarında Hollandalılar'ın lisanlarında değişimler olmaya başladı. Daha sonra koloniye gelen Almanlar ve Fransızlar'ın Hollandalılar'ın dillerine hakim olmamaları ve koloni de bulunan yerli halk sebebiyle yerleşik olarak kullanılan Felemenkçe bir takım deformasyonlar başlamış oldu.

Daha sonra meydana gelen bu oluşuma Malayca, Zuluca, İngilizce, Portekizce ve ek olarak Khoi Khoiler'in de dillerinden eklenmeler oldu. Böylelikle temel olarak ilk başta kullanılan Felemenkçe teknik olarak oldukça değişmiş oldu. 1925 yılında Parlamento, Güney Afrika'nın iki resmî dilinden biri olan Felemenkçe'yi değiştirdi. Ancak, yeni bir lisan olarak Afrikaans dilinin oluşturulması ve denemesine çok fazla itiraz vardı. Marthinus Steyn, önde gelen bir hukukçu ve politikacıydı ve bu konuda muhalefetti. Karşıt fikirli kişiler, resmî bir dilin, Afrikanerler'in izole olmasına sebep olacağını; Afrikaans dilinin konuşabilecek yerli halkın zarar göreceğini düşünüyorlardı.

Günümüzde oluşturulan bu Afrikaans dili, Güney Afrika'nın 11 resmî dili içerisinde sayılmaktadır.

Edebiyat
Afrikanerlerin geçmişe dayalı bir edebi gelenekleri vardır. Dikkate değer romancı ve şairleri; Eugene Marais, Uys Krige, Elisabeth Eybers, Breyten Breytenbach, André Brink ve Athol Fugard olarak gösterilebilir.

Kaynakça
 Gelişim Büyük Coğrafya Ansiklopedisi, Gelişim Yayınları, İstanbul (Genel Tanım)
 http://en.wikipedia.org/wiki/Afrikaner  (Din-Dil-Edebiyat)

Güney Afrika Cumhuriyeti'ndeki etnik gruplar
Afrika'daki etnik gruplar
Cermen halkları
Temsil Edilmeyen Milletler ve Halklar Organizasyonu üyeleri
Hollandalı Cape Kolonisi
Hollanda İmparatorluğu

Afrikanerler


Pablo Gabriel García Pérez (født 11. maj 1977 i Pando, Uruguay) er en uruguayansk tidligere fodboldspiller (defensiv midtbane).

García spillede gennem sin karriere 66 kampe for det uruguayanske landshold, hvori han scorede to mål. Han debuterede for holdet 13. december 1997 i en Confederations Cup-kamp mod de Forenede Arabiske Emirater. Han var en del af den uruguayanske trup til VM 2002 i Sydkorea/Japan, og spillede alle holdets kampe i turneringen, der endte med exit efter det indledende gruppespil.

På klubplan spillede García for flere store klubber i Europa, blandt andet AC Milan, Real Madrid og Atlético Madrid. Han havde også ophold i hjemlandet hos Montevideo Wanderers og Peñarol.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Uruguay
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2002
Fodboldspillere fra Club Atlético Peñarol
Fodboldspillere fra Celta de Vigo
Fodboldspillere fra Atlético Madrid
Fodboldspillere fra Real Madrid CF
Fodboldspillere fra SSC Venezia
Fodboldspillere fra Real Murcia
Fodboldspillere fra CA Osasuna
Fodboldspillere fra AC Milan
Fodboldspillere fra PAOK F.C.

Pablo García


Ocivaldo Serique Gato, mais conhecido como Gatinho (Santarém, 23 de dezembro de 1966 – Belém, 30 de julho de 2013) foi um engenheiro e político brasileiro.
Foi deputado estadual (2003–2010) e vereador de Macapá.

Biografia
Ocivaldo era filho de paraenses e empresário da construção civil. Foi taxista e vendedor no Mercado Central, em Macapá.Foi eleito vereador de Macapá em 2000. Em 2002, foi eleito deputado estadual pela primeira vez em 2002, pelo PDT. Em 2006, então filiado ao PL, não consegue renovar o mandato. Já nas eleições de 2010, Gatinho finalmente consegue a reeleição.

Morte
Gatinho morreu em Belém (PA) no dia 30 de julho de 2013, vítima de um câncer no abdômen.  O parlamentar estava internado no Hospital Saúde da Mulher, havia um mês, onde fazia tratamento contra a doença, descoberta há um ano. O corpo do deputado foi velado no plenário da Assembleia Legislativa do Amapá.

Membros do Partido Trabalhista Brasileiro
Membros do Partido Democrático Trabalhista
Naturais de Santarém  (Pará)
Deputados estaduais do Amapá
Vereadores de Macapá
Nascidos em 1966
Mortos em 2013

Ocivaldo Gato


මෑත යුගයේදී බුද්ධ ශාසනයේ චිර පැවැත්ම උදෙසා මහගු ශාසනික සේවයක් ඉටුකල බෞද්ධ භික්ෂුන් අතරින් ඉදිරියෙන්ම කියවෙන නාමයක් වේ නම් ඵ් මිගෙට්ටුවත්තේ ගුණානන්ද හිමියන්ගේ නාමයයි. එවකට බෞද්ධයන් විසින් කිතුණුවන් සමග යෙදුණු වාද වලදි උන් වහන්සේ නායකත්වය ගෙන කටයුතු කිරිමත් සමග උන් වහන්සේ නිතැතින්ම මහත් ප්‍රසිද්ධියට පත්වුයේය.

මුල්කාලීන ජිවිතය
බලපිටිය මොහොට්ටිවත්ත නම් ගම්මානයේදී අසනේරිස් මැන්දිස් මහතාටත් සීනිගම කලුදුර මිල්ඩෝ ද සිල්වා මැතොණියටත් 1823 පෙබරවාරි 09 වෙනි දින පුත් රුවනක් ලැබින. හේ නමින් මිගෙල් මැන්දිස් නම් විය. දොලොස් හැවිරිදි වියෙදී සසුන් ගත වු මේ කුමරා පසූව මොහොට්ටිවත්තෙ ගුණානන්ද හිමි නම් විය. සිය ගුරු හිමියන්ගේත් පියාණන්ගේත් අභාවයෙන් මහත්සේ කම්පාවට පත් ගුණානන්ද හිමියො සිය පැවිදි දිවියෙන් තාවකාලිකව සමුගත් බව පෙනෙන්නට තිබේ.  1874 දී උපසම්පැපදාව ලැබූ උන්වහන්සේ පැවිදි දිවිය තුලදි තමනට හැකි උපරිමයෙන් සිංහල,පාලි,සංස්කෘත ආදි භාෂාවනුත් බුදු දහමත් උගත් උන්වහන්සේ පසුකාලිනව ලද ඉංග්‍රීසි  භාෂා අධය්‍යාපනයත් සමග කිතු දහමද මැනවින් උගත්තේය. බුදු දහමෙත් කිතු දහමේත් සංසන්දනාත්මක අධය්‍යනයෙන් එලඹ් නිගමන ඔස්සේ පසුකාලීනව බුදු දහමෙහි චිරස්ථිතිය වෙනුවෙන් කැප වු බවක් පෙනෙන්නට තිබේ.

එකල කරදරයක් නැතිව මහ මග ගමන් ගන්නා අයෙක් වි නම් හෙතෙම බයිබලයක් අතින් දරා සිටින්නෙකු විය යුතුය. ඊට හේතුව වුයෙ කිතුදහමටත්  බටහිර ඌජාරුවටත් එකල හිමිව තිබු සැලකිල්ලය. එසේ නොවන්නට යම් යම් දුෂ්කරතාවයන්ට ලක්වන්නට සිදුවිම සුලභ සිද්ධියක් විය. එමෙන්ම සිංහල ජාතියටත් බුදු දහමටත් මෙකල රජයෙන් එතරම් සැලකිල්ලක් නොදැක්වින. 1849 වර්ෂයෙ දී පැනවු එක් නියෝගයකට අනුව කොළඹ නගරයේ වු සියලු බෝ ගස් කපා ඉවත් කිරිම කළ යූතු විය. එහෙත් මෙකි නියෝගය නිසියාකාරයෙන් ක්‍රියාත්මක කරන්නට මොහොට්ටිවත්තේ ගුනාණන්ද හිමියන් ප්‍රමුඛ කොළඹ බෝධිරාජ සමිති‍යෙන් ඉඩ නොලැබිණි. තිබු බෝ ගස් කැපිමට ඉඩ නොදිමත් කැපු ගස් වෙනුවට තවත් බෝ ගස් සිටුවිමත් උන්වහන්සෙගේ ප්‍රධානත්වයෙන් පිහිටවු සමිතියෙන් සිදු කෙරිණ.

උන් වහන්සේ ක්‍රිස්තියානි වාද විසාතනිය, සත්‍ය විය, රිවිරැස, බුද්ධ ඇදහිල්ල ඇති පොත් පත් ද රචනා කළහ.
මෙකල බුදු දහමත් කිතුනුදහමත් අතර පැවති පංච මහාවාද වැඩ සටහන පිලිබදවත් නොකියාම බැරිය.1865 බද්දේගම දී ද 1865 කැලණියේ වරාගොඩ දී ද 1866 උදම්මිට දී ද 1871 ගම් පොළ දී ද 1873 පානදුරේ දී ද බෞද්ධ - ක්‍රිස්තියානි දෙපිරිස අතර ප්‍රසිද්ධ වාද ඇති විය. පංචමහාවාද යනුවෙන් හැඳිවෙන්නේ ඒවාය. එවැනි වාද අතුරින් පානදුරා වාදය බෞද්ධාගමට වාසි ලබා දෙමින් නිමාවු‍යෙය. මෙම ජයග්‍රහනයෙන් වාර්තා ඉංග්‍රිසි භාශාවෙන් කිය වු හෙන්රි ස්ටීල් ඕල්කට්  තුමා ඉන් පැහැදි ශ්‍රි ලංකාවේ බෞද්ධාගමික කටයුතු කෙරෙහි මුල් වු බව කියවේ. සිංහල බෞද්ධ කොඩියේ ආරම්භය සනිටුහන් වන්නේ මොහොට්ටිවත්තෙ ගුණානන්ද හිමියන්ගේ විවාදයන් හි එසවු ධර්ම චක්‍රය ඇතුලත් කොඩියේ සිටය.1873 දී මෙම වාදයට ජාත්‍යන්තර ප්‍රසිද්ධියට පත් විය. මිගෙට්ටුවත්තේ ගුණානන්ද හිමි නමින් යම් තැනක සදහන් වන උන්වහන්සේගේ චතුර කථිකත්වය නිසාම "වාදිභසිංහ" නාමය උරුම කරගත් බව සදහන් වෙයි. මෙවන් නිර්භීත ශාසනික සේවාවන් රැසක් ඉටුකල උන්වහන්සේ ඓතිහාසික සැමරුම් රාශියක් ඉතිරි කරමින් වර්ෂ 1890 සැප්තැම්බර් 21 වන දිනයේ අපවත් වී වදාළහ. ඔහු මිය යන විට ඔහුගේ වයස අවුරැදු 67කි.

බෞද්ධ ලේඛකයෝ
ථේරවාද බෞද්ධ සංඝයා වහන්සේ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධ සංඝයා වහන්සේ
1823 උපත්

මිගෙට්ටුවත්තේ ගුණානන්ද හිමි


Batu Mutlugil, (12 Mayıs 1952, İstanbul) Türkiye'de özellikle 1990'lı yıllarda aktif olan blues grubu  Blue Blues Band'in kurucularındandır. Bu grupta, Yavuz Çetin (elektro gitar), Zafer Şanlı (bas gitar), Cenap Oğuz (davul), Sunay Özgür (bas gitar) ve Kerim Çaplı (davul) gibi müzisyenlerle birlikte çalışmıştır.

Babasının işleri sebebiyle çocukluk ve gençliğinin önemli bir bölümünü Türkiye dışında geçirmiştir. Ortaokul ve lise eğitimini Belçika, Almanya, Avusturya ve son olarak Türkiye'de, Saint Benoit Lisesi'nde; üniversite eğitimini ise Fransa'da gazetecilik okulunda almıştır.

Sahnede yer aldığı Örümcek isimli ilk müzik grubunu Özkan Uğur'la birlikte kurmuştur.

Blue ve Blue Extra isimli belgeseller, Yavuz Çetin ve Kerim Çaplı'yı merkeze almakla birlikte, kendisinin de kurucularından olduğu Blue Blues Band'in müzikal öyküsünü anlatması bakımından, Mutlugil'in yaşamı, kişiliği ve müziği hakkında ayrıntılar içermektedir.

Mutlugil, Duman grubunun elektro gitaristi Batuhan Mutlugil'in babasıdır. Baba ve oğul Mutlugil, zaman zaman aynı sahneyi paylaşmaktadır.

Ayrıca Bakınız

 Yavuz Çetin
 Kerim Çaplı
 Sunay Özgür
 Blue Blues Band
 Blue
 Blue Extra

Türk blues gitaristleri
Türk gitaristler
Türk rock gitaristleri

Batu Mutlugil


US Open-mesterskabet i herresingle 2017 er den 137. turnering om US Open-mesterskabet i herresingle. Turneringen er en del af US Open 2017 og bliver spillet i USTA Billie Jean King National Tennis Center i New York City, USA. Hovedturneringen med deltagelse af 128 spillere bliver spillet i perioden 28. august - 10. september 2017, mens kvalifikationen afvikles den 22. - 25. august 2017.

Mesterskabet blev vundet af Rafael Nadal, som i finalen på 2 timer og 27 minutter besejrede Kevin Anderson med 6-3, 6-3, 6-4, og som dermed vandt US Open-mesterskabet i herresingle for tredje gang, efter at han tidligere havde vundet titlen i 2010 og 2013. Sejren var den 16. grand slam-titel i alt Nadals karriere og den anden grand slam-titel i 2017, idet han også havde vundet French Open-titlen. Han blev dermed den sjette spiller i den åbne æra, der vandt herresingletitlen mindst tre gange, og samtidig forsvarede spanieren førstepladsen på ATP's verdensrangliste, som Roger Federer ved denne turnering ellers havde haft mulighed for fravriste ham.

Kevin Anderson var seedet som nr. 28 og havde kvalificeret sig til i en grand slam-finale for første gang i sin karriere. Han var endvidere den første sydafrikanske grand slam-finalist i herresingle siden Kevin Curren var i Australian Open-finalen i 1984 og den første US Open-finalist i herresingle fra det land siden Cliff Drysdale i 1965.

Stan Wawrinka var forsvarende mester men stillede ikke op til sit titelforsvar på grund af en knæskade, der holdt ham ude i hele anden halvdel af sæsonen, og som satte en stopper på hans ubrudte række på 50 grand slam-turneringer i træk, der startede ved French Open 2005. Samme skæbne overgik det foregående års finalist, Novak Djokovic. En skade i albuen medførte, at han også gik også glip af anden sæsonhalvdel,
og dermed måtte turneringen for første gang siden 1971 gennemføres uden de to finalister fra det foregående års mesterskab. Derudover havde også 2014-finalisten, Kei Nishikori, og den tidligere Wimbledon-finalist, Milos Raonic, været nødt til at melde afbud – begge på grund af en håndledsskade. To dage før turneringens start indløb endvidere afbud fra andenseedede Andy Murray, som ikke have formået at komme sig over den hofteskade, der havde plaget ham siden Wimbledon-mesterskaberne, og derfor deltog kun seks af de 11 bedste spillere på ATP's verdensrangliste i mesterskabet.

Pengepræmier og ranglistepoint

Den samlede præmiesum til spillerne i herresingle androg $ 20.976.400 (ekskl. per diem), hvilket var en stigning på knap 10 % i forhold til året før.

Højdepunkter

Den nederste halvdel af lodtrækningen var præget af flere overraskelser, og ingen af de otte ottendedelsfinalister i den turneringshalvdel havde tidligere været i en grand slam-finale i herresingle, og kun Sam Querrey havde tidligere været i en semifinale.

Kvartfinaler

Tirsdag den 5. september spilledes de to kvartfinaler i den nederste halvdel af lodtrækningen, og 12.-seedede Pablo Carreño Busta blev den første til at kvalificere sig til semifinalerne, da han besejrede Diego Schwartman med 6-4, 6-4, 6-2. I den anden kvartfinale vandt Kevin Anderson over den sidste tilbageværende amerikaner, Sam Querrey, med 7-6, 6-7, 6-4, 7-6 i en kamp, der varede 3 timer og 26 minutter, og som først sluttede kl. 01:51. Dermed blev Anderson den første sydafrikanske grand slam-semifinalist siden Wayne Ferreira ved Australian Open 2003 og den første sydafrikaner, der nåede så langt ved US Open, siden Cliff Drysdal i 1965. Hverken Carreño Busta eller Anderson havde tidligere spillet sig frem til en grand slam-semifinale.

I den øverste halvdel af lodtrækningen blev kvartfinalerne spillet onsdag den 6. september. I den ene besejrede topseedede Rafael Nadal den 19-årige Andrej Rublev med 6-1, 6-2, 6-2 og gik dermed videre til US Open-semifinalen for første gang siden US Open-mesterskabet i herresingle 2013,, mens Juan Martín del Potro i den anden kvartfinale besejrede Roger Federer med 7-6, 3-6, 7-6, 6-4, hvorved argentineren forhindrede det første møde mellem Federer og Nadal ved US Open.

Semifinaler

Finale

Hovedturnering

Deltagere

Hovedturneringen havde deltagelse af 128 spillere, der er fordelt på:
 104 direkte kvalificerede spillere i form af deres ranglisteplacering pr. 17. juli 2017 (seks uger før turneringens start).
 8 spillere, der havde modtaget et wildcard (markeret med WC).
 16 spillere, der var gået videre fra kvalifikationsturneringen (markeret med Q).
2 lucky losere (market med LL) erstattede to af de direkte kvalificerede spillere, der meldte afbud efter starten på kvalifikationen.

Seedede spillere

De 32 bedst placerede af deltagerne på ATP's verdensrangliste pr. 21. august 2017 blev seedet. Eftersom andenseedede Andy Murray meldte afbud, blev der udpeget endnu en seedet spiller, Philipp Kohlschreiber, som nr. 33.

Wildcards

Otte spillere modtog et wildcard til hovedturneringen. Deres verdensranglisteplacering pr. 21. august 2017 er angivet.

20-årige Tommy Paul gjorde sig fortjent til sit wildcard ved at vinde US Open Wild Card Challenge 2017, mens 17-årige Patrick Kypson sikrede sig et wildcard ved at vinde det amerikanske U18-mesterskab. Thai-Son Kwiatkowski blev NCAA-mester i herresingle i 2017.

Kvalifikanter

16 spillere gik videre fra kvalifikationen til hovedturneringen. Se også afsnittet Kvalifikation.

Lucky losers

To spillere fra kvalifikationen opnåede adgang til hovedturneringen som lucky losers.

Resultater

Ottendedelsfinaler, kvartfinaler, semifinaler og finale

Første, anden og tredje runde

Kvalifikation

I kvalifikationsturneringen spillede 128 spillere om 16 ledige pladser i hovedturneringen. Heraf havde ni spillere har modtaget et wildcard (WC). Kampene blev spillet i USTA Billie Jean King National Tennis Center i New York City, USA i perioden 22. - 25. august 2017.

Følgende 16 spillere kvalificerede sig til hovedturneringen:
  Maximiliam Marterer
  Denis Shapovalov
  Radu Albot
  Václav Šafránek
  J.C. Aragone
  Mikhail Kukusjkin
  Cameron Norrie
  Stefano Travaglia
  Cedrik-Marcel Stebe
  Adrián Menéndez-Maceiras
  Vincent Millot
  John-Patrick Smith
  Evan King
  Nicolas Mahut
  Darian King
  Tim Smyczek

På grund af sene afbud fra to af de direkte kvalificerede spillere i hovedturneringen, opnåede følgende spillere adgang til hovedturneringen som lucky losers.

  Leonardo Mayer
  Lukáš Lacko

Resultater

Se også
 US Open-mesterskabet i damesingle 2017
 US Open-mesterskabet i herredouble 2017
 US Open-mesterskabet i damedouble 2017
 US Open-mesterskabet i mixed double 2017

Eksterne henvisninger
 US Open

Noter

US Open 2017
2017
ATP World Tour 2017

US Open-mesterskabet i herresingle 2017


An Puya tuberosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Christian Mez. An Puya tuberosa in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Puya

Puya tuberosa


Hans Ludwig Kratzenberg (* 3. Januar 1867 in Brandenburg an der Havel; † nach 1932) war ein deutscher Landwirt und Politiker (DVP, DB).

Leben
Kratzenberg besuchte die Schule bis 1884, absolvierte im Anschluss eine landwirtschaftliche Lehre und wurde später Landwirt und Pächter der Domäne Ruthen bei Lübz. Er war Mitglied der Kreisbehörde für Volksernährung in Grabow, Mitglied des Finanzamtes in Ludwigslust und Kreisverbandsvorsitzender des Landesverbandes mecklenburgischer Landwirte für den Bezirk Ludwigslust. Daneben engagierte er sich politisch und war Mitglied der Amtsversammlung für den Amtsbezirk Grabow.

Im Jahr 1904 war Kratzenberg standesamtlicher Zeuge einer Heirat in Holzhausen (Kyritz). Darin wurde er als Rittergutsbesitzer beschrieben, welcher in Hühnerland, Mecklenburg wohnhaft war.

Von 1921 bis 1924 sowie erneut von 1926 bis 1932 war Kratzenberg Mitglied des Landtages des Freistaates Mecklenburg-Schwerin (1921–1924 und 1926–1929 für die Deutsche Volkspartei, 1929–1932 für den Mecklenburgischen Dorfbund).

Literatur
 Herrmann A. L. Degener: Wer ist's?, Band 9/1928, Leipzig 1928, S. 858

Weblinks

Einzelnachweise

Landtagsabgeordneter (Mecklenburg-Schwerin)
DVP-Mitglied
Deutscher
Geboren 1867
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann

Hans Kratzenberg


Gara Cernavodă Pod este o stație de cale ferată care deservește municipiul Cernavodă, România.

Cernavodă Pod

Gara Cernavodă Pod


Ženski rukometni klub Zaprešić (ŽRK Zaprešić; Zaprešić) je ženski rukometni klub iz Zaprešića, Zagrebačka županija. U sezoni 2018./19. klub nastupa u 2. HRL - Zapad.

O klubu
Klub je osnovan 1955. godine u sklupu Društva za tjelesni odgoj (DTO) "Partizan", te je u početku koristio ime "Partizan", a kasnije se osamostaljuje u zaseban klub ŽRK "Zaprešić". Do raspada SFRJ, klub nije postizao zapaženije rezultate.
Osamostaljenjem Hrvatske, klub počinje s natjecanjem u 2. HRL u sezoni 1992./93. te ulaze u 1. B ligu - Sjever i mijenjaju ime prema sponzoru u Karbon. U prvoj seuoni su prvakinje lige i ulaze u 1. A ligu za sezonu 1994./95., u kojoj osvajaju 4. mjesto. U 1. A ligi igraju do sezone 1997./98., u kojoj vraćaju ime "Zaprešić" i ispadaju u 1. B ligu. U sezonama 1995./96. i 1996./97. je "Karbon" sudjelovao u europskim klupskim najecanjima.
Od sezone 1999./2000. je "Zaprešić" sudionik 2. HRL i 3. HRL. Od sezone 2005./06. klub se naziva "Izgradnja Zaprešić", prema sponzoru. Izgradnja je u sezoni 2008./09. prvak 2. HRL - Zapad i ulazi u Prvu ligu, iz koje istupaju tijekom sezone 2010./11.
2011. godine ponovno se vraća naziv "Zaprešić" i klub nastavlja s natjecanjem u 2. HRL - Zapad.

Uspjesi
 1. B HRL
 prvakinje: 1993./94. (Sjever)

 2. HRL
 prvakinje: 1992./93. (Sjever), 2008./09. (Zapad)

 3. HRL
 prvakinje: 2006./07. (Središte)

Pregled po sezonama

Poznate igračice

Unutrašnje poveznice
 Zaprešić
 RK Zaprešić
 MRK Zaprešić

Vanjske poveznice
 zrk-zapresic.hr - službene stranice
 Žrk Zaprešić, facebook stranica
 eurohandball.com, "Karbon"  Zapresic
 furkisport.hr/hrs, Zaprešić, natjecanja po sezonama
 furkisport.hr/hrs, Izgradnja Zaprešić, natjecanja po sezonama
 sportilus.com, Ženski rukometni klub Zaprešić
 rszz.info - Rukometni savez Zagrebačke županije, Ženski rukometni klub ZAPREŠIĆ

Izvori

 zrk-zapresic.hr, O klubu, pristupljeno 19. listopada 2018.
 rszz.info - Rukometni savez Zagrebačke županije, ŽRK Izgradnja Zaprešić - PRVAK II.HRL Zapad, objavljeno 25. lipnja 2009., pristupljeno 19. listopada 2018.
 bisnode.hr, ŽENSKI RUKOMETNI KLUB "ZAPREŠIĆ"
 fininfo.hr, ŽRK "ZAPREŠIĆ"

Zaprešić
Zaprešić
Zaprešić

ŽRK Zaprešić


5034 Joeharrington este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5034 Joeharrington este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Henry E. Holt. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,30 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 4,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

5034 Joeharrington


An Coelachne ghatica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Vasudeo Narayan Naik. An Coelachne ghatica in nahilalakip ha genus nga Coelachne, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Coelachne

Coelachne ghatica


Elizeu Zaleski dos Santos (født 12. november 1986 i Francisco Beltrao, Parana i Brasilien) er en brasiliansk MMA-udøver. Han var den tidligere Jungle Fight welterweight-mester i Brasilien  og konkurrerer i øjeblikket i welterweight-division i Ultimate Fighting Championship (UFC). Pr. 27. marts 2019 er han # 14 på den officielle UFC-welterweight-rangeringsliste. Han er i Danmark mest kendt for sin UFC-debut den 30. maj 2015 på UFC Fight Night: Condit vs. Alves mod danske Nicolas Dalby, som han tabte via delt afgørelse.

Baggrund
Zaleski blev født i Francisco Beltrao, Parana i Brasilien. Han voksede op med at træne Capoeira i en alder af 9. Zaleski skiftede til MMA i en alder af 20 år og begyndte at konkurrere professionelt kort tid efter.

MMA-karriere

Tidlig karriere
Zaleski startede sin MMA-karriere den 8. november 2009 og han kæmpede for mange promotorer, især Jungle Fight, Smash og Amazon Fight i Brasilien. Han var den tidligere Jungle Fight welterweight-mester og han opbyggede en rekordliste på 14-4 med 13 afgørelser før tid og 1 pointsejr før han sluttede sig til UFC.

Ultimate Fighting Championship
Zaleski fik sin UFC-debut den 30. maj 2015 på UFC Fight Night: Condit vs. Alves mod Nicolas Dalby. Zaleski udboksede Dalby, da han landede 16 mere betydelige slag, men dommere gav sejren via delt afgørelse til Dalby, da han med succes tog Zaleski ned seks gange.

Han mødte Omari Akhmedov i sin næste kamp på UFC på Fox: Teixeira vs. Evans den 16. april 2016. Han vandt kampen og fik sin første UFC-sejr via knockout i tredje runde.  Kampen tildelte ham sin første Fight of the Night - bonuspris.

Den 1. oktober 2016 vendte Zaleski tilbage for at møde Keita Nakamura på UFC Fight Night: Lineker vs. Dodson. Efter tre omgange vandt han kampen via enstemmig afgørelse (29-28, 29-28, 29-28).

Zaleski mødte Lyman Good, tidligere Bellator og CFFC-mester, den 22. juli 2017 på UFC på Fox: Weidman vs. Gastelum. Han vandt en lige kamp via delt afgørelse.  Kampen tildelte ham ligeledes hans anden Fight of the Night -bonus.

Zaleski mødte Max Griffin den 28. oktober 2017 på UFC Fight Night: Brunson vs Machida.  Han vandt kampen via enstemmig afgørelse.   Kampen tildelte ham ligeledes hans tredje Fight of the Night -bonus.

Zaleski skulle have mødt Jack Marshman den 17. marts 2018 på UFC Fight Night 127.  Men den 19. februar 2018 blev det meddelt, at Zaleski trak sig ud af kampen på grund af en knæskade.  Han blev erstattet af Brad Scott

Zaleski mødte Sean Strickland den 12. maj 2018 på UFC 224.  Han vandt kampen via knockout i første omgang.

Zaleski var planlagt til at møde Belal Muhammad den 22. september 2018 på UFC Fight Night 137.  Men den 14. september 2018 blev Muhammad trukket fra kampen og han blev erstattet af nykommeren Luigi Vendramini.  Han vandt kampen via knockout i anden omgang.

Zaleski var planlagt til at møde Li Jingliang den 25. november 2018 på UFC Fight Night 141.  Men den 27. oktober 2018 blev det rapporteret, at Zaleski trak sig ud af kampen på grund af en ligamentrev i hans højre knæ.

Zaleski mødte Curtis Millender den 9. marts 2019 på UFC Fight Night 146.  Han vandt kampen via submission i første omgang.

Zaleski forventedes at møde Neil Magny den 18. maj 2019 ved UFC Fight Night 151. Men den 28. marts 2019 meddelte dos Santos, at han ikke var blevet kontaktet af UFC om kampen.

Mesterskaber og præstationer

MMA

 Ultimate Fighting Championship
 Fight of the Night (3 gange) vs. Omari Akhmedov, Lyman Good og Max Griffin
 Jungle Fight
 Jungle Fight welterweight-mester

Privatliv
Hans kælenavn "Capoeira" blev udtænkt, da han startede sin kampsport i Capoeira.

MMA-rekordliste

Referencer

Eksterne henvisninger
 Elizeu Zaleski dos Santos – UFC.com

MMA-udøvere fra Brasilien
Pages with unreviewed translations

Elizeu Zaleski dos Santos


نظام التحكم الصناعي  هو نظام مبنى على أساس نظريات التحكم الكلاسيكية والحديثة ويستخدم مختلف الأنواع والأجهزة اللازمة لمنظومة صناعية متكاملة أو جزئية.

توجد ثلاثة أنواع من الأنظمة الصناعية:
 نظام التحكم الموزع DCS
 نظام التحكم المبرمج PLC
 نظام التحكم الإشرافي سكادا SCADA

مراجع

انظر أيضا
 نظام السلامة الصناعية. Safety System

أتمتة المنزل
إدارة النظم
تصنيع
قياس عن بعد
هندسة التحكم

نظام تحكم صناعي


Fodbold i Danmark 2016-17 giver et hurtigt overblik over resultaterne i dansk fodbold i sæsonen 2016-17.

Herre

Superligaen

Grundspil

Mesterskabsslutspil

Nedrykningsslutsspil

1. division

2. division

Pulje 1

Pulje 2

Pulje 3

Oprykningsspil

Nedrykningsspil

U/19

Liga

Division

U/17

Liga

Division

Kvinder

Elitedivisionen

Mesterskabsslutspil

Kvalifikationsrunden

1. division

Referencer

Fodbold i Danmark efter sæson
Fodboldsæson 2016-17

Fodbold i Danmark 2016-17


Østjava (, forkortes til Jatim, ) er en provins i Indonesien. Østjava ligger i den østlige del af øen Java, og området inkluderer øerne Madura, som er forbundet med Java via Indonesiens længste bro, Suramadubroen, samt Kangean og Masalembuøerne som ligger henholdsvis længere mod øst og mod nord . Østjavas hovedstad er Surabaya, som er den næststørste by i Indonesien og et stort industriområde.

Østjava dækker et område på 47,800 km2, og ifølge folketællingen fra 2010 var befolningstallet 37.476.757 i Østjava, hvilket gør Østjava til Indonesiens næstmest befolkede provins. Den seneste officielle befolkningsvurdering, fra januar 2014, lyder på 38.529.481.

Østjava har kun landgrænse til provinsen Centraljava mod vest; Javahavet og Indiske Ocean danner grænser til Østjavas nordlige og sydlige kyster, mens det smalle Balistrædet mod øst adskiller Java fra Bali.

Historie

Østjava var en del af Majapahit Kongeriget, der nåede sin guldalder under Hayam Wuruk i 1350–1389. Men efter hans død blev Majapahit ødelagt af andre kongeriger.

Efter at europæerne tog magten i landet, blev kongeriget erstattet af et system med regentskaber. Der var otte regentskaber i Østjava: Bojonegoro, Madiun, Kediri, Malang, Surabaya, Probolinggo, Besuki og Madura.

I november 1947 blev staten Østjava etableret under nederlandsk protektorat, som en del af Republikken Indonesiens forenede stater. Efter Nederlandske-indonesiske rundbordskonference, forlangte mange folk, at staten Østjava skulle opløses og blive en del af Republikken Indonesien.

Demografi

Ifølge folketællingen i 2000, havde Østjava 34.765.993 indbyggere, hvilket voksede til 37.476.757 indbyggere ved folketællingen i 2010, hvilket gjorde provinsen til den næstmest befolkede i Indonesien, næst efter Vestjava. Etniske javanesere dominerer Java-hovedlandet lige så vel som den totale befolkning i provinsen, mens etniske maduresere bor på øerne Madura og Kangean og Masalembu, men indvandring gennem århundreder til til Java-hovedlandet har ført til, at en større del af madures-folket bor på Java-hovedlandet end på selve øen Madura. Blandt minoriteter ses særlige javanesiske etniciteter som f.eks. Tengger-folket i Bromo, Samin og Osing-folket i Banyuwangi. Østjava har også en signifikante befolkningsgrupper af anden herkomst end javanesisk, f.eks. kinesere, indere og arabere.

Sprog
Udover det officielle sprog Indonesisk, taler folk i Østjava til daglig også Javanesisk. Javanesisk som tales i den vestlige del af Østjava (Kulonan) er en lignende dialekt som den der tales i Centraljava. I den østlige del som f.eks. i Surabaya, Malang og andre steder, tales en mere egalitær udgave af javanesisk.

Andre minoritetssprog er blandt andre maduresisk, der tales af ca. 15 millioner etniske maduresere som bor på Madura og Kangean og Masalembuøerne. Selv om de bor så tæt på javaneserne, så er sproget tættere i familie med balinesisk, malajisk og sundanesisk.

Religion

For lang tid siden dominerede hinduisme og buddhisme øen, indtil Islam fordrev hinduismen i 14. og 15. århundrede. De sidste adelsfolk fra det faldne Majapahit flygtede til Bali. Islam spredtes fra de nordlige byer i Java, hvor mange muslimske handelsfolk fra Gujarat, Indien opholdt sig på deres handelsrejser.

Administrative enheder

Østjava er opdelt i 29 kabupaten (eller regentskaber), og 9 kotamadya (eller byer). Nedenstående liste viser regionerne med deres areal og folketal i 2000 og 2010 og de seneste (januar 2014) folketalsvurderinger:

Referencer

Provinser i Indonesien
Java

Østjava


Porta Capuana su drevna gradska vrata u Napulju, Italija. Prema vratima se zove i zona, koja je jedna od deset četvrti Napulja. Ova zona je dio Četvrte općine.

Unatoč nazivu, portal nije drevni ulaz u decumanus maximus, glavnu cestu istok-zapad koja je nekoć vodila iz rimskog Napulja u Capuu. Kada je grad proširen prema istoku u 15. stoljeću u sklopu izgradnje novih aragonskih gradskih zidina, originalna vrata, koja su bila bliže istoimenom dvorcu, Castel Capuano, ponovno su izgrađena i premještena 1484. godine. Zatim, kada su zidovi srušeni, vrata su ostala samostojeća, dajući im izgled trijumfalnog luka. Rezbarija na fasadama iz 1484. sastoji se od trijumfalnih slika. Odmah unutar vrata nalazi se crkva s kupolom Santa Caterina a Formiello.

Kroničar Napulja 1847. ovako opisuje gradsku aktivnosti::

Izvori

Vanjske poveznice

Capuana

Porta Capuana


6372 Walker este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6372 Walker este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Carolyn S. Shoemaker și Eugene M. Shoemaker. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,19 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 15,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1985
Centura de asteroizi

6372 Walker


Ástríkur með innistæðu í heilvitalandi (franska: Astérix chez les Helvètes ) er frönsk teiknimyndasaga og sextánda bókin í bókaflokknum um Ástrík gallvaska. Hún kom út árið 1971, en birtist áður sem framhaldssaga í teiknimyndablaðinu Pilote á árinu 1970. Höfundur hennar var René Goscinny en Albert Uderzo teiknaði. Bókin var gefin út á íslensku árið 1977.

Söguþráður
Kvapíus, landstjóri Rómarveldis í Bretaníu-héraði eys öllu skattfé í eigin hirslur og heldur svívirðilegar svallveislur en sendir smáaura til yfirboðara sinna í Róm. Þegar ráðvandur skattaeftirlitsmaður, Labbíus Labbibus, frá höfuðborginni mætir á svæðið og neitar að þiggja mútur ákveður Flavíus að eitra fyrir honum. Rómverskur hermaður mælir með því að leita á náðir Sjóðríks seiðkarls sem fellst á að reyna að lækna Rómverjann en gerir þá kröfu að honum verði haldið sem gísl í Gaulverjabæ meðan þeir Ástríkur og Steinríkur halda til Sviss í leit að alparós sem er mikilvæg lækningarjurt í lyfið sem virkar. Snúi félagarnir ekki aftur verður Labbíbus tekinn af lífi.

Félagarnir leggja af stað en Kvapíus felur gjörspilltum kollega sínum í Sviss, Ístrusi Búlgibusi, að spilla fyrir leiðangrinum og helst koma í veg fyrir að þeir snúi aftur. Ístrus er álíka spilltur og Kvapíus og eyðir tímanum í svallveislur sem innihalda ofbeldisfulla drykkjuleiki með fondú-pottum í aðalhlutverki. Sóðaskapurinn og óhófið fer óstjórnlega í taugarnar á svissnesku þjónaliði hans, sem er kattþrifið og snyrtimennskan uppmáluð.

Rómverskir hermenn elta Ástrík og Steinrík á röndum en þeir njóta aðstoðar vinalegs gistihúsaeiganda og stjórnanda svissnesks banka sem báðir skjóta yfir þá skjólshúsi. Þeir komast til fjalla, þar sem Ástríkur finnur upp nútíma fjallgöngu en Steinríkur kemur að litlu gagni þar sem hann er meira og minna ofurölvi eftir að hafa þambað plómuvín. Þrátt fyrir að þurfa að draga áfengisdauðann félagann á eftir sér tekst Ástríki að finna Alparósina. Þeir snúa aftur í þorpið. Þangað kemur Kvapíus skömmu síðar, sannfærður um að skatteftirlitsmaðurinn liggi fyrir dauðanum eða hafi verið tekinn af lífi úr því að Ástríkur og Steinríkur hafi ekki komist heim, en Labbíus Labbíbus reynist þá hafa komist til fullrar heilsu og heitir Kvapíusi maklegum málagjöldum. Sögunni lýkur eins og venjulega á matarveislu þar sem Labbíbus er meðal gesta, fyrstur Rómverja til að fá þann heiður í sagnaflokkinum.

Fróðleiksmolar

 Svallveislur rómversku embættismannanna eru myrkari en tíðkast hafði í Ástríksbókunum fram að þessu. Hefur það verið rakið til stúdentauppreisnanna í Frakklandi árið 1968 en í kjölfar hennar ákvað Goscinny að gera verk sín fullorðinslegri og alvarlegri.

 Georges Pompidou forsætisráðherra og síðar forseti Frakklands ritaði Goscinny og Uderzo bréf þar sem hann hvatti til þess að næsta ævintýri Ástríks yrði látið gerast í Sviss. Ekki var ljóstrað upp um þessi bréfaskipti fyrr en á sögusýningu um Ástríkssögurnar árið 2013.

 Svallveislan í upphafi bókar þar sem málaðir veislugestir veltast um í ólifnaði er vísun í alræmda kvikmynd, Satyricon eftir Federico Fellini sem hafði að geyma myndrænar lýsingar á slíkum óhófsveislum.

 Höfundarnir leika sér með flestar kunnustu staðalmyndir svissneskrar menningar, s.s. gauksklukkur, ostagerð, bankaleynd, hlutleysisstefnu, snyrtimennsku, stundvísi og jóðl. Í einu atriði sögunnar skýtur Ástríkur ör af boga og hittir fyrir tilviljun epli á höfði ungs pilts, sem er augljós vísun í söguna um Vilhjálm Tell

Íslensk útgáfa
Ástríkur með innistæðu í Heilvitalandi kom út hjá Fjölvaútgáfunni árið 1979 í íslenskri þýðingu Þorsteins Thorarensen. Nafn bókarinnar á forsíðu og titilsíðu er Ástríkur með innistæðu í Heilvitalandi en á kili heitir hún bara Ástríkur í Heilvitalandi.

Ástríkur
Myndasögur

Ástríkur með innstæðu í Heilvitalandi


Nada Fiorelli (* 17. August 1919 in Castellammare Adriatico, Pescara; † 16. September 1984 in Rom) war eine italienische Schauspielerin.

Leben
Fiorelli spielte ihre erste Filmrolle 1937 und beschränkte sich auf einen Film im Jahr. Am bekanntesten wurde sie neben Erminio Macario, setzte ihre nicht allzu ausgeprägten dramatischen Fähigkeiten aber auch in der Rolle der zweiten oder dritten Frau in Filmen ihres Mannes Giorgio Ferroni ein, unter anderem in den kurz nach dem Krieg entstandenen Filmen um die Partisanen. Zwischen 1943 und 1945 lebte sie in Venedig, wo sie an einigen Filmen der kurzlebigen Italienischen Sozialrepublik beteiligt war. Ihr bedeutendster Film ist der von Jean Renoir 1952 gedrehte Die goldene Karosse. Nach diesem Film zog sie sich, unzufrieden mit den angebotenen Rollen, von der aktiven Laufbahn zurück.

Sie ist die Schwester des Schauspielers Aldo Fiorelli.

Filmografie (Auswahl)
 1937: Marcella
 1940: Die Tochter des Korsaren (La figlia del corsaro verde)
 1942: Il fanciullo del West
 1950: Frauen ohne Namen (Donne senza nome)
 1952: Die goldene Karosse (La carrozza d'oro)
 1954: Der Skandal (La spiaggia)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Italiener
Geboren 1919
Gestorben 1984
Frau

Nada Fiorelli


لوسيان سان  ولد عام 1867 وتوفي عام 1938، مقيم عام فرنسي بكل من تونس والمغرب.

في تونس
 سمي مقيما عاما بتونس في غرة جانفي /كانون الثاني 1921. وقد عرفت الفترة الأولى من وجوده حراكا وطنيا، تمثل في نشاط الحزب الحر الدستوري التونسي، وفي تعدد الصحف الوطنية، ثم أخيرا في ولادة الحركة النقابية التونسية على يدي محمد علي الحامي ورفاقه.
 غير أنه لجأ إلى مختلف الأساليب للجم ذلك الحراك، إذ ضغط على الشيخ عبد العزيز الثعالبي للخروج من تونس وهذا ما تم بالفعل، كما أحال القادة النقابيين على المحاكمة بعد السعي إلى عزلهم عن مختلف القوى السياسية (1925). ثم أصدر سنة 1926 قوانين صارمة سميت بالأوامر الفاجرة (Décrets célérats).
 وتم في عهده ما قدم على أنه إصلاحات، ومن أهمها بعث وزارة للعدلية سمي على رأسها نجل خير الدين التونسي الطاهر خير الدين ثم بعث المجلس الأكبر سنة 1922.

في المغرب
انتقل لوسيان سان بنفس مهمته إلى المغرب، وقد حاول هناك استكمال ما شرع فيه الماريشال ليوتي، فأكمل احتلال البلاد. واستمر وجوده هناك إلى 29 جويلية/تموز 1933. وفي عهده صدر الظهير البربري لعزل البربر عن العرب وكان ذلك إشارة انطلاق للحركة الوطنية في المغرب.

في فرنسا
 بدأ مشواره محافظا لغارون العليا(Haute-Garonne)ثم لبوش دورون (Bouches-du-Rhône) ومنها انتقل إلى الآن (Aisne).
 أصبح فيما بين 1933 و1938 شيخا لمدينة مارينياك (Marignac) في الجنوب الغربي الفرنسي. وقد انتخب سيناتورا سنة 1932 عن غارون العليا.
 توفي ودفن بمارينياك.

مراجع

انظر أيضا
 المقيم العام الفرنسي
 الإقامة العامة

المقيم العام الفرنسي في تونس
حاصلون على وسام جوقة الشرف من رتبة ضابط عظيم
مقيم عام فرنسي بالمغرب
مواليد 1867
مواليد في إفرو
وفيات 1938

لوسيان سان


1976 Yaz Olimpiyatları ya da resmî adıyla XXI. Olimpiyat Oyunları (Fransızca: Les XXIes olympiques d'été), 1976 yılında Kanada'nın Québec eyaletine bağlı Montreal şehrinde düzenlenmiş uluslararası çok sporlu etkinlik. 1976 Olimpiyatları için yapılan oylamada Kanada'nın Montreal şehri Moskova ve Los Angeles şehirlerini geride bırakarak, organizasyonu düzenleme hakkını elde etmiştir.

Sporlar
 Okçuluk
 Atletizm
 Basketbol
 Boks
 Kano
 Bisiklet
 Atlama
 Binicilik
 Eskrim
 Futbol
 Cimnastik
 Hentbol
 Çim Hokeyi
 Judo
 Modern pentatlon
 Kürek
 Yelken
 Atıcılık
 Yüzme
 Voleybol
 Sutopu
 Halter
 Güreş

Madalya tablosu

1976 Yaz Olimpiyatları


An Pothos insignis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Pothos insignis in nahilalakip ha genus nga Pothos, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pothos

Pothos insignis


The United States Holocaust Memorial Museum (USHMM) is the United States' official memorial to the Holocaust. Adjacent to the National Mall in Washington, D.C., the USHMM provides for the documentation, study, and interpretation of Holocaust history. It is dedicated to helping leaders and citizens of the world confront hatred, prevent genocide, promote human dignity, and strengthen democracy.

The museum has an operating budget, as of September 2018, of $120.6 million. In 2008, the museum had a staff of about 400 employees, 125 contractors, 650 volunteers, 91 Holocaust survivors, and 175,000 members. It had local offices in New York City, Boston, Boca Raton, Chicago, Los Angeles, and Dallas.

Since its dedication on April 22, 1993, the museum has had nearly 40 million visitors, including more than 10 million school children, 99 heads of state, and more than 3,500 foreign officials from over 211 countries and territories. The museum's visitors came from all over the world, and less than 10 percent of the museum's visitors are Jewish. Its website had 25 million visits in 2008, from an average of 100 countries daily. Thirty-five percent of these visits were from outside the United States.

The USHMM's collections contain more than 12,750 artifacts, 49 million pages of archival documents, 85,000 historical photographs, a list of over 200,000 registered survivors and their families, 1,000 hours of archival footage, 93,000 library items, and 9,000 oral history testimonies. It also has teacher fellows in every state in the United States and, since 1994, almost 400 university fellows from 26 countries.

Researchers at the United States Holocaust Memorial Museum have documented 42,500 ghettos and concentration camps created by the Nazis throughout German-controlled areas of Europe from 1933 to 1945.

Though the museum is located geographically in the same cluster as the Smithsonian museums, contrary to popular conception, the United States Holocaust Memorial Museum is an independent entity, with its own governance structure. However, the museum and the Smithsonian regularly participate in joint projects.

History

President's Commission on the Holocaust

On November 1, 1978, President Jimmy Carter established the President's Commission on the Holocaust, chaired by Elie Wiesel, a prominent author, activist, and Holocaust survivor. Its mandate was to investigate the creation and maintenance of a memorial to victims of the Holocaust and an appropriate annual commemoration to them. The mandate was created in a joint effort by Wiesel and Richard Krieger (the original papers are on display at the Jimmy Carter Museum). On September 27, 1979, the Commission presented its report to the President, recommending the establishment of a national Holocaust memorial museum in Washington, D.C., with three main components: a national museum/memorial, an educational foundation, and a Committee on Conscience.

After a unanimous vote by the United States Congress in 1980 to establish the museum, the federal government made available  of land adjacent to the Washington Monument for construction. Under the original director Richard Krieger, and subsequent director Jeshajahu Weinberg and chairman Miles Lerman, nearly $190 million was raised from private sources for building design, artifact acquisition, and exhibition creation. In October 1988, President Ronald Reagan helped lay the cornerstone of the building, designed by architect James Ingo Freed. Dedication ceremonies on April 22, 1993, included speeches by American President Bill Clinton, Israeli President Chaim Herzog, Chairman Harvey Meyerhoff, and Elie Wiesel. On April 26, 1993, the museum opened to the general public. Its first visitor was the 14th Dalai Lama of Tibet.

Attacks
The museum was the target of a planned attack and a fatal shooting. In 2002, a federal jury convicted white supremacists Leo Felton and Erica Chase of planning to bomb a series of institutions associated with American black and Jewish communities, including the USHMM. On June 10, 2009, 88-year-old James von Brunn, an antisemite, shot Museum Special Police Officer Stephen Tyrone Johns. Special Police Officer Johns and von Brunn were both seriously wounded and transported by ambulance to the George Washington University Hospital. Special Police Officer Johns later died of his injuries; he is permanently honored in an official memorial at the USHMM. Von Brunn, who had a previous criminal record, died before the conclusion of his federal criminal trial, in Butner federal prison in North Carolina.

Architecture
Designed by the architect James Ingo Freed of Pei Cobb Freed & Partners, in association with Finegold Alexander & Associates, the USHMM is created to be a "resonator of memory". (Born to a Jewish family in Germany, Freed came to the United States at the age of nine in 1939 with his parents, who fled the Nazi regime.) The outside of the building disappears into the neoclassical, Georgian, and modern architecture of Washington, D.C. Upon entering, each architectural feature becomes a new element of allusion to the Holocaust. In designing the building, Freed researched post-World War II German architecture and visited Holocaust sites throughout Europe. The Museum building and the exhibitions within are intended to evoke deception, fear, and solemnity, in contrast to the comfort and grandiosity usually associated with Washington, D.C., public buildings.

Other partners in the construction of the USHMM included Weiskopf & Pickworth, Cosentini Associates LLP, Jules Fisher, and Paul Marantz, all from New York City. The structural engineering firm that was chosen for this project was Severud Associates. The Museum's Meyerhoff Theatre and Rubenstein Auditorium were constructed by Jules Fisher Associates of New York City. The Permanent Exhibition was designed by Ralph Appelbaum Associates.

Exhibitions
The USHMM contains two exhibitions that have been open continuously since 1993 and numerous rotating exhibitions that deal with various topics related to the Holocaust and human rights.

Hall of Remembrance

The Hall of Remembrance is the USHMM's official memorial to the victims and survivors of the Holocaust. Visitors can memorialize the event by lighting candles, visiting an eternal flame, and reflecting in silence in the hexagonal hall.

Permanent Exhibition
As a result of lobbying by Turkey, Israel, and American Jewish organizations, there is no mention of the Armenian genocide in the permanent exhibition. Individuals involved in the museum including Stuart Eizenstat and Monroe H. Freedman reported that Turkish diplomats told them that the safety of Jews in Turkey was not guaranteed if the museum included content on the Armenian Genocide.

Using more than 900 artifacts, 70 video monitors, and four theaters showing historic film footage and eyewitness testimonies, the USHMM's Permanent Exhibition is the most visited exhibit at the Museum. Upon entering large industrial elevators on the first floor, visitors are given identification cards, each of which tells the story of a person such as a random victim or survivor of the Holocaust. Upon exiting these elevators on the fourth floor, visitors walk through a chronological history of the Holocaust, starting with the Nazi rise to power led by Adolf Hitler, 1933–1939. Topics dealt with include Aryan ideology, Kristallnacht, antisemitism, and the American response to Nazi Germany. Visitors continue walking to the third floor, where they learn about ghettos and the Final Solutionthe Nazis's plan for the genocide of the Jews of Europeduring which the Nazis murdered six million Jews, many in gas chambers. The Permanent Exhibition ends on the second floor with the liberation of Nazi concentration camps by Allied forces; it includes a continuously looped film of Holocaust survivor testimony. First-time visitors spend an average of two to three hours in this self-guided exhibition. Due to certain images and subject matter, it is recommended for visitors 11 years of age and older.

To enter the Permanent Exhibition between March and August, visitors must acquire free timed passes from the Museum on the day of the visit, or online for a service fee.

Remember the Children: Daniel's Story
Remember the Children: Daniel's Story is an exhibition designed to explain the Holocaust to elementary and middle school children. Opened in 1993, it follows true stories about children during the Holocaust. Daniel is named after the son of Isaiah Kuperstein, who was the original curator of the exhibit. He worked together with Ann Lewin and Stan Woodward to create the exhibit. Because of its popularity with families, it is still open to the public today.

Stephen Tyrone Johns Memorial
In October 2009, the USHMM unveiled a memorial plaque in honor of Special Police Officer Stephen Tyrone Johns. In response to the outpouring of grief and support after the shooting on June 10, 2009, it has also established the Stephen Tyrone Johns Summer Youth Leadership Program. Each year, 50 outstanding young people from the Washington, D.C. area will be invited to the USHMM to learn about the Holocaust in honor of Johns' memory.

Special exhibitions
Notable special exhibitions have included A Dangerous Lie: The Protocols of the Elders of Zion (2006).

Collections
The Museum's holdings included art, books, pamphlets, advertisements, maps, film and video historical footage, audio and video oral testimonies, music and sound recordings, furnishings, architectural fragments, models, machinery, tools, microfilm and microfiche of government documents and other official records, personal effects, personal papers, photographs, photo albums, and textiles. This information can be accessed through online databases or by visiting the USHMM. Researchers from all over the world come to the USHMM Library and Archives and the Benjamin and Vladka Meed Registry of Holocaust Survivors.

Museum gallery

Operations
The United States Holocaust memorial Museum (also known as USHMM) operates on a mixed federal and private revenue budget. For the 2014-2015 fiscal year, the museum reported total revenues of $133.4 million; $81.9 million and $51.4 million from private and public sources, respectively. Nearly the entirety of private funds come from donations. Expenses totaled of $104.6 million, with a total of $53.5 million used to pay 421 employees. Net assets tallied $436.1 million as of September 30, 2015, of which $319.1 million is classified as long-term investments, including the museum's endowment.

Center for Advanced Holocaust Studies
In 1998, the United States Holocaust memorial Museum (USHMM) established the Center for Advanced Holocaust Studies (CAHS). Working with the Academic Committee of the United States Holocaust Memorial Council, the CAHS supports research projects and publications about the Holocaust (including a partnership with Oxford University Press to publish the scholarly journal Holocaust and Genocide Studies), helps make accessible collections of Holocaust-related archival material, supports fellowship opportunities for pre- and post- doctoral researchers, and hosts seminars, summer research workshops for academics, conferences, lectures, and symposia. The CAHS's Visiting Scholars Program and other events have made the USHMM one of the world's principal venues for Holocaust scholarship.

Committee on Conscience
The Museum contains the offices of the Committee on Conscience (CoC), a joint United States government and privately funded think tank, which by presidential mandate engages in global human rights research. Using the Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide, approved by the United Nations in 1948 and ratified by the United States in 1988, the CoC has established itself as a leading non-partisan commenter on the Darfur Genocide, as well as the war-torn region of Chechnya in Russia, a zone that the CoC believes could produce genocidal atrocities. The CoC does not have policy-making powers and serves solely as an advisory institution to the American and other governments.

National Days of Remembrance of the Victims of the Holocaust

In addition to coordinating the National Civic Commemoration, ceremonies and educational programs during the week of the Days of Remembrance of the Victims of the Holocaust (DRVH) were regularly held throughout the country, sponsored by Governors, Mayors, veterans groups, religious groups, and military ships and stations throughout the world.

Each year, the USHMM designated a special theme for DRVH observances, and prepares materials available at no charge to support observances and programs throughout the nation, and in the United States military. Days of Remembrance themes have included:
2014 – Confronting the Holocaust: American Responses
2013 – Never Again: Heeding the Warning Signs
2012 – Choosing to Act: Stories of Rescue
2011 – Justice and Accountability in the Face of Genocide: What Have We Learned?
2010 – Stories of Freedom: What You Do Matters
2009 – Never Again: What You Do Matters
2008 – Do Not Stand Alone: Remembering Kristallnacht
2007 – Children in Crisis: Voices From the Holocaust
2006 – Legacies of Justice
2005 – From Liberation to the Pursuit of Justice
2004 – For Justice and Humanity
2003 – For Your Freedom and Ours
2002 – Memories of Courage
2001 – Remembering the Past for the Sake of the Future

National Institute for Holocaust Education
The USHMM conducted several programs devoted to improving Holocaust education. The Arthur and Rochelle Belfer Conference for Teachers, conducted in Washington, D.C., attracted around 200 middle school and secondary teachers from around the United States each year. The Education Division offered workshops around the United States for teachers to learn about the Holocaust, to participate in the Museum Teacher Fellowship Program (MTFP), and to join a national corps of educators who served as leaders in Holocaust education in their schools, communities, and professional organizations. Some MTFP participants also participated in the Regional Education Corps, an initiative to implement Holocaust education on a national level.

Since 1999, the USHMM also provided public service professionals, including law enforcement officers, military personnel, civil servants, and federal judges with ethics lessons based in Holocaust history. In partnership with the Anti-Defamation League, more than 21,000 law enforcement officers from worldwide and local law enforcement agencies such as the FBI and local police departments have been trained to act in a professional and democratic manner.

Encyclopedia of Camps and Ghettos

The Encyclopedia of Camps and Ghettos, 1933–1945 is a seven-part encyclopedia series that explores the history of the concentration camps and the ghettos in German-occupied Europe during the Nazi era. The series is produced by the USHMM and published by the Indiana University Press. The work on the series began in 2000 by the researchers at the USHMM's Center for Advanced Holocaust Studies. Its general editor and project directory is the American historian Geoffrey P. Megargee. As of 2017, two volumes have been issued, with the third being planned for 2018.

Volume I covers the early camps that the SA and SS set up in the first year of the Nazi regime, and the camps later run by the SS Economic Administration Main Office and their numerous sub-camps. The volume contains 1,100 entries written by 150 contributors. The bulk of the volume is dedicated to cataloguing the camps, including locations, duration of operation, purpose, perpetrators and victims. Volume II is dedicated to the ghettos in German-occupied Eastern Europe and was published in 2012.

Outreach technology

A large component of the USHMM was directed towards its website and associated accounts. With a majority of interest coming from the virtual world, the USHMM provided a variety of research tools online.

Through its online exhibitions, the Museum published the Holocaust Encyclopedia—an online, multilingual encyclopedia detailing the events surrounding the Holocaust. It was published in all six of the official languages of the United Nations—Arabic, Mandarin, English, French, Russian, and Spanish, as well as in Greek, Portuguese, Persian, Turkish, and Urdu. It contained thousands of entries and includes copies of the identification card profiles that visitors receive at the Permanent Exhibition.

The USHMM had partnered with Apple Inc. to publish free podcasts on iTunes about the Holocaust, antisemitism, and genocide prevention. It also had its own channel on YouTube, an official account on Facebook, a Twitter page, and an e-mail newsletter service.

The Genocide Prevention Mapping Initiative was a collaboration between the USHMM and Google Earth. It sought to collect, share, and visually present to the world critical information on emerging crises that may lead to genocide or related crimes against humanity. While this initiative focused on the Darfur Conflict, the Museum wishes to broaden its scope to all human rights violations. The USHMM wanted to build an interactive "global crisis map" to share and understand information quickly, to "see the situation" when dealing with human rights abuses, enabling more effective prevention and response by the world.

Traveling exhibitions
Since 1991, the USHMM had created traveling exhibitions to travel all over the United States and the world. These exhibitions have been to over one hundred cities in more than 35 states. It is possible to request and host various subject matters including: "The Nazi Olympics: Berlin 1936", "Nazi Persecution of Homosexuals", and others depending on what a community desires.

Elie Wiesel Award
The United States Holocaust Memorial Museum Award was established in 2011 and it "recognizes internationally prominent individuals whose actions have advanced the Museum's vision of a world where people confront hatred, prevent genocide, and promote human dignity." It has been renamed the Elie Wiesel Award in honor of its first recipient. Winners include:
2011: Elie Wiesel
2012: Aung San Suu Kyi (rescinded in 2018 due to the ongoing Rohingya genocide)
2013: Władysław Bartoszewski and the Veterans of World War II
2014: Lieutenant-General Roméo Dallaire
2015: Judge Thomas Buergenthal and Benjamin Ferencz
2016: US Representative John Lewis
2017: German Chancellor Angela Merkel
2018: All Holocaust survivors
2019: Serge and Beate Klarsfeld and Syria Civil Defense
2020: Maziar Bahari
2021: Ambassador Stewart Eizenstat and DOJ Office of Special Investigations

The 2018 survey
In 2018, a survey organized by the Claims Conference, USHMM, and others found that 41% of 1,350 American adults surveyed, and 66% of millennials, did not know what Auschwitz was. 41% of millennials incorrectly claimed that 2 million Jews or less were murdered during the Holocaust, while 22% said they had never heard of the Holocaust. Over 95% of all Americans surveyed were unaware that the Holocaust occurred in the Baltic states of Latvia, Lithuania, and Estonia. 45% of adults and 49% of millennials weren't able to name a single Nazi concentration camp or ghetto in German-occupied Europe during the Holocaust.

Governance

The museum is overseen by the United States Holocaust Memorial Council, which includes 55 private citizens appointed by the President of the United States, five members of the United States Senate, and five members of the House of Representatives, and three ex-officio members from the Departments of State, Education, and the Interior.

Since the museum opened, the council has been led by the following officers:

Chairman Elie Wiesel; 1980–1986
Chairman Harvey M. Meyerhoff; 1987–1993
Chairman Miles Lerman and Vice Chairman Ruth B. Mandel, appointed by President Bill Clinton in 1993; through 2000
Chairman Rabbi Irving Greenberg, appointed by President Clinton in 2000; through 2002
Chairman Fred S. Zeidman, appointed by President George W. Bush in 2002; and Vice Chairman Joel M. Geiderman, appointed by President Bush in 2005; through 2010
Chairman Tom A. Bernstein; 2010–2017
Chairman Howard M. Lorber; 2017–2022
Chairman Stuart Eizenstat, 2022–present

The council has appointed the following as directors of the museum:

Jeshajahu Weinberg, 1987–94
Walter Reich, 1995–98
Sara J. Bloomfield, 1999–present

Controversy
The museum was criticized for refusal to deal with questions of genocide in contemporary events. In 2017, it had pulled a study of the Syrian Civil War. In June 2019, the USHMM became involved in a public debate about the appropriate use of Holocaust-related terminology after U.S. Representative Alexandria Ocasio-Cortez characterized the detention camps along the southern U.S. border as "concentration camps", and used the phrase "Never Again". The USHMM then published a statement declaring that it "unequivocally rejects efforts to create analogies between the Holocaust and other events, whether historical or contemporary." Several hundred historians and scholars responded by publishing an open letter asking USHMM to retract the statement, calling it "a radical position that is far removed from mainstream scholarship on the Holocaust and genocide. And it makes learning from the past almost impossible."

See also

References
Notes

Further reading
Belau, L. M. 1998. "Viewing the Impossible: The U.S. Holocaust Memorial Museum". Reference Librarian. (61/62): 15–22.
Berenbaum, Michael, and Arnold Kramer. 2006. The world must know: the history of the Holocaust as told in the United States Holocaust Memorial Museum. Washington, D.C.: United States Holocaust Memorial Museum.
Freed, James Ingo. 1990. The United States Holocaust Memorial Museum: what can it be? Washington, D.C.: U.S. Holocaust Memorial Council.
Hasian, Jr, Marouf. 2004. "Remembering and forgetting the "Final Solution": a rhetorical pilgrimage through the U.S. Holocaust Memorial Museum". Critical Studies in Media Communication. 21 (1): 64–92.
Linenthal, Edward Tabor. 1995. Preserving memory: the struggle to create America's Holocaust Museum. New York: Viking.
Pieper, Katrin. 2006. Die Musealisierung des Holocaust: das Jüdische Museum Berlin und das U.S. Holocaust Memorial Museum in Washington D.C.: ein Vergleich. Europäische Geschichtsdarstellungen, Bd. 9. Köln: Böhlau.
Strand, J. 1993. "Jeshajahu Weinberg of the U.S. Holocaust Memorial Museum". Museum News – Washington. 72 (2): 40.
Timothy, Dallen J. 2007. Managing heritage and cultural tourism resources: critical essays. Critical essays, v. 1. Aldershot, Hants, England: Ashgate.
United States Holocaust Memorial Museum. 2001. Teaching about the Holocaust: a resource book for educators. Washington, D.C.: U.S. Holocaust Memorial Museum.
United States Holocaust Memorial Museum. 2007. You are my witnesses: selected quotations at the United States Holocaust Memorial Museum. Washington, D.C.: United States Holocaust Memorial Museum.
Weinberg, Jeshajahu, and Rina Elieli. 1995. The Holocaust Museum in Washington. New York, N.Y.: Rizzoli International Publications.
Young, James E, and John R Gillis. 1996. "The Texture of Memory: Holocaust Memorials and Meaning". The Journal of Modern History. 68 (2): 427.

External links

United States Holocaust Memorial Museum
United States Holocaust Memorial Museum at Google Cultural Institute
YouTube Channel – USHMM
Facebook – United States Holocaust Memorial Museum
Twitter – U.S. Holocaust Memorial Museum
DCinsiderGuide – U.S. Holocaust Memorial Museum
United States Holocaust Memorial Museum Collection at the American Jewish Historical Society

1993 establishments in Washington, D.C.
Museums established in 1993
Ethnic museums in Washington, D.C.
Anti-fascist organizations in the United States
Holocaust memorials in the United States
Holocaust museums in the United States
Holocaust studies
James Ingo Freed buildings
Jewish-American history
Jews and Judaism in Washington, D.C.
Libraries in Washington, D.C.
Holocaust Memorial Museum
Southwest Federal Center
Jewish museums in the United States

United States Holocaust Memorial Museum


ආජ් ජානේ කී සිද් නා කරෝ ( ) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ පාකිස්තානී කවි ෆයාස් හාශ්මි විසින් රචිත ගීතයකි. සොහේල් රාණා නම් ප්‍රකට පාකිස්තානී සංගීතඥයා විසින් මෙහි තනු නිර්මාණය කරන ලදී. ශාස්ත්‍රීය ගායකයන් අතර මෙම ගීතය ජනප්‍රිය වූ අතර, හබීබ් වාලි මොහම්මද් විසින් එය බාදල් ඕර් බිජ්ලී (1973) නම් පාකිස්තානී චිත්‍රපටයේ ගීතයක් ලෙස ගායනා කොට තිබේ. සුප්‍රකට ඝසල් ගායිකා ෆරීදා ඛානුම් විසින් පීටීවී (පාකිස්තාන් ටෙලිවිෂන්) වෙනුවෙන් මෙය ගායනා කොට ඇති අතර, ඇගේ බොහෝ මහජන ප්‍රසංගයන් හි මෙය නිතර ගායනා වූවකි. මෙම ගීතය යමන් කල්‍යාණ් රාගයෙන් ගායනා කෙරේ.

මෙම ගීතයෙහි වූ අලංකාර තනුව සහ එහි වූ රෝමාන්තික පද මාලාව හේතුවෙන්, වෙනත් ගායක ගායිකාවන් විසින් ද මෙය විවිධ අවස්ථාවන් හි ගායනා කොට තිබේ. ඒ අතර සුප්‍රකට භාරතීය ගායිකා ආශා භෝස්ලේ (ආශා භෝස්ලේ: ලව් සුප්‍රීම්, 2006) ද වේ. මෙම ගීතය මීරා නායර්ගේ ගෝල්ඩන් ලයන් සම්මානලාභී මොන්සූන් වෙඩිං (2001) චිත්‍රපටයෙහි ජවනිකාවක පසුබිම් සංගීතය ලෙස යොදාගෙන ඇත. හබීබ් වාලී මොහම්මද්ගේ මුල් ගායනය ද තවමත් ප්‍රචලිත ය. එසේම මෙම ගීතය ශංකර් ටකර්ගේ 'ද ශ්‍රැති බොක්ස්' නම් මාර්ගගත සංගීතමය වැඩසටහන් මාලාවෙහි ද යොදාගැනුණු අතර, එය ගායනා කළ්සෙ රෝහිනී රාවඩා විසිනි. ඒ.ආර්. රහ්මාන් විසින් ද මෙම ගීතය එම්ටීවී අන්ප්ලග්ඩ් සීසන් 2 හි දී ගායනා කොට තිබේ.

මෙම ගීතය 2016 පෙබරවාරි 9 දින විකාශය වූ සෝනි ටීවී හි ක්‍රයිම් පැට්‍රල් හි කථාංගයක ද භාවිතා විය.

මහේෂ් භට් විසින් ද මෙම ගීතය නාම්කරණ් නම් රූපවාහිනී කතාමාලාව සඳහා ප්‍රතිනිර්මාණය කොට ඇත්තේ තබ්ලා භාවිතයෙන් යශ් ව්‍යාස් කණ්ඩායම සමඟයි. මෙය ගායනා කරනු ලබන්නේ අරිජිත් සිං විසින් වන අතර,  එය 2016 අගෝස්තුවේ ස්ටාර් ප්ලස් නාලිකාව තුළින් විකාශය විය.

ප්‍රීතම් විසින් ද මෙය ප්‍රතිනිර්මාණය කොට, 2016 දී ඒ දිල් හේ මුෂ්කිල් චිත්‍රපටය සඳහා යොදාගන්නා ලද්දේ ශිල්පා රාව්ගේ හඬිනි.

මෙම ගීතයෙහි තවත් ප්‍රභේදයක් පපොන් විසින් එම්ටීවී අන්ප්ලග්ඩ් සීසන් 7 සඳහා ගායනා කොට තිබේ.

බොලිවුඩ් ගායිකාවක සහ ඉන්ඩියන් අයිඩල් 2018 හි විනිසුරුවරියක වූ නේහා කක්කර් විසින් ද මෙම ගීතය සුපිරි නළු ජීතේන්ද්‍රගේ ඉල්ලීම මත 36වන කොටසේ දී ගායනා කොට ඇත.

ආශ්‍රේයයන්

ඝසල් ගීත
උර්දු-භාෂා ගීත
පාකිස්තානී ගීත

ආජ් ජානේ කී සිද් නා කරෝ


ගෲට් පියර් එසේත් නැත්නම් පියරේ ගර්ලෝෆ් ඩෝනියා () ෆ්‍රිෂියානු ජාතික මුහුදු මංකොල්ලකරුවෙකි.

මූලාශ්‍ර

1480 උපත්

පියරේ ගර්ලෝෆ් ඩෝනියා


Crkva sv. Jurja je rimokatolička crkva u mjestu Hršak Breg, općini Veliko Trgovišće, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Jurja je jednobrodna građevina s polukružnim, izvana poligonalnim svetištem smještena visoko na brijegu izvan naselja Jezero Klanječko. Izgrađena je najvjerojatnije u prvoj pol. 17. st. o čemu svjedoči uklesana godina 1622. na šiljastom završetku kamenog nadvratnika ulaza. Tijekom stoljeća kapela je pretrpjela brojne preinake. Predstavlja vrijedan primjer građevine s djelomično očuvanim kasnogotičkim oblicima unatoč većim pregradnjama u baroknom razdoblju. Nekad sjedište velike župe u vizitaciji se spominje već u prvoj pol. 15. st. Unutrašnjost crkve sačuvala je kvalitetan inventar, koji obuhvaća predmete od 17. do 19. st

Zaštita
Pod oznakom Z-2099 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Crkva sv. Jurja (Jezero Klanječko)


Julián Villagrán est un acteur espagnol né le  à Trebujena.

Biographie
Né à Trebujena près de Cadix, il étudie le théâtre à Séville avant de monter à Madrid.

Il se fait connaître grâce à son rôle dans le film Groupe d'élite pour lequel il obtient le Prix Goya du meilleur acteur dans un second rôle.

Il apparaît ensuite entre autres dans les séries télévisées El ministerio del tiempo et Arde Madrid.

Filmographie

Cinéma
 2005 : Les Sept Vierges d'Alberto Rodríguez : José María
 2006 : Azul de Daniel Sánchez Arévalo
 2007 : Bajo las estrellas : Lalo
 2011 : Extraterrestre de Nacho Vigalondo : Julio
 2011 : Chrysalis de Paula Ortiz : Jesuso
 2012 : Groupe d'élite d'Alberto Rodríguez : Joaquín
 2013 : ¿Quién mató a Bambi? : Mudo
 2014 : Open Windows de Nacho Vigalondo
 2014 : Ciudad Delirio de Chus Gutiérrez
 2016 : Gernika de Koldo Serra : Pierre
 2016 : La Reine d'Espagne de Fernando Trueba : Guardia civil
 2016 : María (y los demás) : Dani
 2017 : Abracadabra de Pablo Berger : Pedro Luis
 2018 : Quién te cantará de Carlos Vermut : Nicolás
 2018 : Cuando los ángeles duermen : Germán
 2021 : Operación Camarón de Carlos Therón : Blas
 2021 : Mamá o papá de Dani de la Orden : Javi

 Télévision
 2007 : El síndrome de Ulises 2011 : Ange ou Démon 2012-2013 : Fenómenos : Martín Pascua
 2015-2018 : El ministerio del tiempo : Diego Vélasquez
 2016 : Web Therapy : Álex Miller de Montijo
 2018 : Arde Madrid : Floren
 2019 : Et si c'était lui (Lejos de ti) (série télévisée) : Agent de police
 2022 : Jusqu'à ce que le sort les sépare : Anselmo
 2023 : La Petite Fille sous la neige : Santiago

 Distinctions
 Récompenses
 27e cérémonie des Goyas 2013 : Prix Goya du meilleur acteur dans un second rôle dans Groupe d'élite''

Nominations
 4e cérémonie des prix Feroz 2017 : Meilleur acteur dans un second rôle à la télévision
 6e cérémonie des prix Feroz 2019 : Meilleur acteur dans un second rôle à la télévision

Notes et références

Liens externes

Acteur espagnol
Acteur espagnol de cinéma
Acteur espagnol de télévision
Naissance en juin 1975
Naissance à Cadix

Julián Villagrán


Gabriel Mota e Silva (Boa Vista, 24 de dezembro de 1982) é um político brasileiro filiado ao Republicanos.

Biografia
É formado em administração, possui MBA em gestão de Pessoas e em gestão empresarial, e além disso é produtor rural. Começou sua carreira política como vereador de Boa Vista pelo PP, nas eleições municipais de 2012. Nas eleições municipais de 2016 tentou ser reeleito pelo PV, mas não conseguiu a reeleição e teve 2.884 votos. Nas eleições municipais de 2020 foi eleito novamente vereador pelo Republicanos com 2.398 votos. Nas eleições estaduais em 2022, tentou se eleger deputado federal, mas ficou na suplência com 6.520 votos. Em 2023, assumiu a vaga de deputado federal depois que  o deputado federal Jhonatan de Jesus assumiu a vaga para o TCU.

Polêmicas

Suspeita de Funcionários Fantasmas
Após assumiu a vaga de suplente do Ex-Deputado: Jhonatan de Jesus, nomeado ao TCU, empregou em seu gabinete a esposa de Jhonatan: Thallys Mendes dos Santos de Jesus.

Porém, segundo as investigações do jornal: O Estado de S. Paulo, foi descoberto que Thallys atuava como funcionária fantasma no local, com um salário de R$:12 mil

Gabriel nega as acusações.

Referências

Naturais de Boa Vista (Roraima)
Membros do Republicanos (partido político)
Deputados federais do Brasil por Roraima
Membros do Progressistas de Roraima
Membros do Partido Verde (Brasil)

Gabriel Mota


Kosei Wakimoto (født 8. januar 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Kataller Toyama.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kosei Wakimoto


Biblioteca Valenciana Nicolau Primitiu este o bibliotecă regională din Valencia, Spania. Aceasta a fost creatî prin Decretul 5/1985 de către Consiliul Generalitatea Valenciană. În conformitate cu Legea 4/2011 din 23 martie, Biblioteca Valenciana este cea superioară in Sistemul Bibliotecar din Valencia și se stabilește ca centru superior bibliotecar al Comunitaății Valenciana și depunerea bibliografice de bază din Valencia, are ca misiune a colecta, conserve și să difuzeze patrimoniul Valenciană bibliografice și de ieșire tipărite, audio și vizuale, și Valencia, devenind obligatoriu în a primi un exemplar din birourile Depozitul Legal. Acesta este responsabil pentru elaborarea și difuzarea de informații bibliografice despre producția de publicare din Valencia și să mențină cooperarea cu serviciile de bibliotecă în diverse domenii. In plus, este responsabil pentru dezvoltarea catalogului colectiv al patrimoniului bibliografic din Valencia.

Istorie
Originile Bibliotecii din Valencia este situat în donarea bibliotecii private D. Nicolau Gómez Serrano Primitiu de către moștenitorii săi în 1979.

Prin Decretul Regal 1032/1978, din 14 aprilie, donația pentru stat a fost acceptată de o colecție de cărți, constând din incunabule, ediții rare și copii ale secolelor XVI, XVII și XVIII, toate scoase din patrimoniu spaniol istoric, pentru a fi instalat într-o bibliotecă numită "Nicolau Primitiu", în orașul Valencia. De asemenea, donatorii au autorizat Ministerul Culturii pentru a transmite proprietatea și administrarea obiectului de donație dacă acesta va forma un corp politic sau administrativ cu caracter regional, cu numele Comunitate, Generalitate sau altele similare. În urma adoptării Statutului de Autonomie Valencia în 1982, Ministerul Culturii a materializat transferul bibliografic de la Biblioteca "Nicolau Primitiu" la Generalitatea Valenciana, prin Decretul Regal 846/1986.

Această bibliotecă, de neprețuit, rezumă principiile de bază ale unei biblioteci naționale, reunind lucrări de autori din Valencia, subiecte sau produse din Valencia, și a pus bazele pe care a crescut actuala Biblioteca Valenciana.

La această donație inițială s-au alăturat si altele care au venit să îmbogățească și să completeze aceste fonduri importante. La aceasta trebuie să se adauge veniturile din depozit legal și achizițiile efectuate de propia instituție. Publicarea decretului de a crea Biblioteca din Valencia (Decretul 5/1985) este o etapa extrem de importanta, deoarece din acel moment sunt disponibile regula care reglementează existența sa, fiind definite scopurile și funcțiile lor. Biblioteca Valenciana este creata, prin urmare, ca un centru de bibliotecar superior al Comunitatei și depozit de bază bibliografice Valencia, în cadrul Ministerului competent pentru cultură.

Încă de la începuturile sale până în anul 2000, Biblioteca a fost instalata în clădirea fostului Spitalul General, se împărțea spațiului cu Biblioteca Publică Provinciala din Valencia, în timp ce se cauta un sediu definitiv pentru aceasta.

În 1995, Comunitatea Valenciana a decis că sediul permanent al acestei biblioteci sa fie Mănăstirea San Miguel de los Reyes. În coordonare cu Guvernul Provincial și primaria din Valencia, co-proprietari ai clădirii au facut un proiect de restaurare ambițios (a fost realizată între 1995 și 1999), care a recuperat aceleași valori artistice și culturale, dar, de asemenea, a permis utilizarea acestuia ca bibliotecă regională.

In anul 2000, Biblioteca Valenciana a deschis porțile în locația sa actuală, mănăstirea San Miguel de los Reyes.

În 2010, s-a publicat Decretul 33/20103 prin care Biblioteca Valenciana este redenumita "Nicolau Primitiu".

Fonduri
Biblioteca de Valencia, custodie aproape un milion de documente și are un catalog automatizat care le permite consultarea prin intermediul internetului. Această mare colecție constă dintr-o gamă largă de materiale și suporturi din pergament și hârtie la cele mai recente formate electronice, inclusiv documente din secolul al XIII-lea la secolul douăzeci și unu. Dezvoltarea colecției a fost făcută în urma scopurile stabilite prin decret creația proprie: lucrări de autori din Valencia, temătica din Valencia sau produs în Valencia. Caile de introducere au fost donații și depozite, achiziții și depozitul legal.

O mentiune speciala merita și moștenirile, deoarece acestea au permis o colecție mare și completă, cu lucrări de bază și de neprețuit, fiind o colecție de referință pentru cercetători.

In afara de donarea inițială a lui Primitiu Nicolau Gómez Serrano, sunt importante si donarile a lui Pere Maria Orts i Bosch, Ignacio Soldevila, Jesus Martinez Guerricabeitia, Ventura familie Guillermina Medrano și Rafael Supervía, Pedro Nacher, scoate în evidență etc. In plus, Biblioteca din Valencia a achiziționat colecții și biblioteci majore, cum ar fi cele ale Carreres Manuel Sanchis Guarner, Manuel Bas Carbonell, Rafael Lapesa Melgar, Alejandro Ferrant Vázquez, Berta Singerman Angel Lacalle Fenández, fonduri fotografice José Huguet, finesses și Desfilis, în partea de jos a Societății spaniole de muncă fotogrammetrice etc.

Intrarea fondului din depozitul legal, de asemenea, este critică deoarece permite păstrarea unei mostre de producție din publicare din Valencia, care este unul dintre obiectivele care trebuie îndeplinite de către această bibliotecă, pe baza a ceea ce este reglementat prin decretul creatiei și ele sunt date de difuzare adecvate prin intermediul Bibliografie Valencia online.

De asemenea, Biblioteca din Valencia are unele depozite temporare, printre ele si Colectia Cervantina Francesc Martínez Martínez i, depusa de Consiliul Provincial Valencia și care a crescut puternic prin achiziții. Este una dintre cele mai importante colecții de ediții ale lucrării Cervantes din întreaga lume.

Valencia Biblioteca are, de asemenea, o importanta colectie de manuscrise, inclusiv confirmarea primei scrisori a lui Sfantul Matei din 1274, care este cel mai vechi document păstrat în Biblioteca situată in Valencia. E important datorita frumuseței sale copia denumita Spectacula lucretiana, datat in aproximativ 1500, dedicat de către autorul său, Giovanni Battista Cantalicio pentru Papa Alexandru al VI-lea cu ocazia nunții lui Lucrezia Borgia cu Alfonso de Aragon.

Ea are, de asemenea, o colecție magnifică de opere de fond antice, inclusiv merită o mențiune specială colecția de incunabule formată din aproximativ 53 de volume, de exemplu, prima ediție a Vita Christi Sor Isabel de Villena, tipărit în Valencia în 1497; I curatiu preservatiu Regimentul al ciumei lui Lluís Alcanyís, imprimate în Valencia în 1490; mai multe copii ale predicilor din San Vicente Ferrer, printre care cităm tipărite în Koln, în 1487, care este cea mai veche copie a Bibliotecii Valencia predicile lui San Vicente Ferrer; prima ediție tipărită a blănurile nous Regne Valencia și capitolii conform ordenades regelui Ferdinand II, în Cort general al Oriola, tipărit în 1493; Practica medicina Arnau de Vilanova, tipărit în 1497, etc. La acestea trebuie adăugate o mare colecție de lucrări din secolele XVI și XVIII.
Pe de altă parte, trebuie să subliniem importanța colecției bibliotecii de ziar, cu peste 14.000 de titluri, de la ziare la benzi desenate, petreceri cărți, anuare, cataloage de librării și reviste pe diverse teme și tendințe. Printre lucrările care au supraviețuit putem evidenția El Diario de Valencia (1790-1835), colecția de reviste din perioada Republicii a doua și Războiul Civil, publicațiile semi-subterane, colecția de "vina llibrets" etc. De asemenea, ele sunt de o mare importanță pentru fondurile Comunitatea Valenciană din Editora Valenciana, care a editat o mare parte din benzi desenate populare și romane, care au fost citite în Spania, în a doua jumătate a secolului al XX-lea.

Acesta subliniază, de asemenea, importantă colecție de grafice s-au adunat de această bibliotecă și în care putem localiza un afișaj extins de fotografii, cărți poștale, desene, stampe, hărți, desene, carti, etc. din secolul al XVI-lea până în prezent. Printre fondurile care alcătuiesc această colecție sunt Joseph Huguet, Vicente Peydró, Joaquín Sanchis Serrano "finesses" Mario Guillamón, Francesc Jarque, Jose Lazaro Bayarri, Publipress, Desfilis, precum și colectarea de fotografii aeriene ale Spaniei, care sunt un eșantion viață din Valencia și obiceiurile, istoria, popoarele si peisajele sale, fiind o mărturie de neprețuit.

Biblioteci din Spania

Biblioteca Valenciana Nicolau Primitiu


Nora Alemán es una escritora de telenovelas mexicanas, nacida en México, D.F. México. Ha realizado su carrera en la televisión mexicana para Televisa.

Trayectoria

Historias originales
 Infierno en el paraíso (1999)
 La culpa (1996)
 Valeria y Maximiliano (1991-1992)

Adaptaciones
 Primera parte de Simplemente María (2015-2016) Original de Celia Alcántara, con Gabriela Ortigoza
 Primera parte de Por siempre mi amor (2013) Original de Abel Santa Cruz y Eric Vonn, con Denisse Pfeiffer
 Un refugio para el amor (2012) Original de Delia Fiallo, con Georgina Tinoco
 Media parte de Una familia con suerte (2011) Original de Adriana Lorenzón y Mario Schajris, con Alejandro Pohlenz y María Antonieta "Calú" Gutiérrez
 La mentira (1998) Original de Caridad Bravo Adams

Ediciones literarias
 Primera parte de Mi segunda madre (1989) escrita por Eric Vonn, original de Abel Santa Cruz

Remakes reescritos por otros
 Heridas de amor (2006) (remake de Valeria y Maximiliano) Por José Enrique Jiménez, Guillermo Quezada y María Auxilio Salado
 The guilt (1996-1997) (remake de La culpa) Por Michael Chain

Jefa de producción
 Monte Calvario (1986)
 Primera parte de Los ricos también lloran (1979)
 Segunda parte de Viviana (1978)

Premios

Premios TVyNovelas

Premios Bravo

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Ciudad de México
Autores de telenovelas de México

Nora Alemán


Albrecht Greiner-Mai  (* 8. April 1932 in Lauscha; † 11. März 2012 ebenda) war ein deutscher Glasgestalter. Er gehörte zu den stil- und formprägenden Meistern der Lauschaer Glaskunst.

Leben und Werk
Greiner-Mais Vater war Kunstglasbläser. Greiner-Mai absolvierte bei ihm eine Lehre in diesem Beruf. Nach Unterricht bei Paul Knabner (1901–1979) bestand er 1952 die Meisterprüfung. 1968 erhielt er die staatliche Anerkennung als Kunsthandwerker. Von 1971 bis 1973 machte er ein externes Studium als Glasgestalter an der Fachschule für angewandte Kunst Schneeberg. Ab 1972 arbeitete er als freischaffender Kunsthandwerker in Lauscha. Er wurde von Glasgestaltern wie Alfred Böhm (1893–1975) und Ernst Precht (1892–1969) insbesondere bei der Weiterentwicklung von Tier-Glasplastiken und deren gestalterischer Abstraktion beeinflusst, ebenso von seinem Mentor Horst Michel. Die von Greiner-Mai gefertigten Gefäße und Objekte zeigen typische, ihm eigene Ausdrucksformen. In Faden- und Netzglas- sowie Mosaiktechnik sind von Greiner-Mai gefertigten Gefäße trotz ihrer Differenziertheit in Form und Dekor unverwechselbar.

Greiner-Mai war bis 1990 Mitglied des Verbands Bildender Künstler der DDR, in dem er in der Zentralen Arbeitsgruppe Glas und als Vorsitzender der Sektion Kunsthandwerk des Bezirks Suhl aktiv war. Er hatte in der DDR und im Ausland eine bedeutende Zahl von Einzelausstellungen und Ausstellungsbeteiligungen, u. a. 1977/1978, 1982/1983 und 1987/1988 auf der VIII. bis X. Kunstausstellung der DDR in Dresden.

Arbeiten Greiner-Mais befinden sich u. a.im Museum für Glaskunst Lauscha, im Grassi-Museum Leipzig, im Schlossmuseum Arnstadt, im Staatlichen Museum Schwerin und in den Staatlichen Kunstsammlungen in Baden-Württemberg.

Ehrungen

 1976: Goldmedaille der II. Internationalen Glas- und Porzellanausstellung Jablonec n. N.
 1982: Max-Reger-Preis
 1984: Verdienstmedaille der DDR

Einzelausstellungen (mutmaßlich unvollständig)

 1979: Potsdam, VEB Umweltgestaltung und Bildende Kunst
 1981: Suhl, Galerie am Steinweg
 1981: Karl-Marx-Stadt, Galerie Schmidt-Rottluff
 1982: Dresden, Neue Dresdner Galerie
 1985: Berlin, Studiogalerie des Staatliche Kunsthandels
 1987: Rostock, Kunsthalle
 2002: Immenhausen, Glasmuseum Immenhausen
 2007: Lauscha, Museum für Glaskunst

Literatur
 Günter Schlüter, Antje Vanhoefen: Albrecht Greiner-Mai "Ich habe ein Leben lang gesucht... nach diesem und jenem". Retrospektive zum 75. Geburtstag. Museum für Glaskunst, Lauscha 2007, ISBN 978-3-9803951-9-9.
 Greiner-Mai, Albrecht. In: Dietmar Eisold (Hrsg.): Lexikon Künstler in der DDR. Verlag Neues Leben, Berlin, 2010. ISBN 978-3-355-01761-9, 277/278

Weblinks

 https://www.bildindex.de/ete?action=queryupdate&desc=%22greiner-mai%2C%20albrecht%22%20&index=obj-all Bildindex
 https://nat.museum-digital.de/objects?&persinst_id=1965

 https://www.bing.com/images/search?q=albrecht+greiner-mai&qpvt=albrecht+greiner-mai&form=IQFRML&first=1

Einzelnachweise

Glaskünstler
Künstler (DDR)
Person (Lauscha)
Nationalpreisträger (DDR)
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1932
Gestorben 2012
Mann

Albrecht Greiner-Mai


Aveilton Silva De Souza (Marabá, 28 de abril de 1987), é deputado estadual, filiado ao Partido Liberal (PL), eleito pelo estado do Pará.

Membros do Partido Liberal (2006)
Naturais de Marabá
Deputados estaduais do Pará

Aveilton Souza


Helmond (; Helmondsk: Héllimond) er en kommune og en by i den sydlige provins Noord-Brabant i Nederlandene.

Externe links

 Officiële website
 Geschiedenis Helmond

Byer i Nord-Brabant
Kommuner i Nord-Brabant

Helmond


Siamak Yasemi (en ), né à Téhéran (Iran) en  et mort dans cette ville le , est un réalisateur, scénariste, producteur et poète iranien.

Biographie

Siamak Yasemi est le fils du poète .

Son film  () a été présenté au  festival du film de Berlin qui s'est déroulé du  au .

Il meurt d'un cancer à Téhéran le .

Filmographie partielle

Au cinéma

 1953 :
 1955 :
 1958 :  (en , Telesme schekasté)
 1958 : Naughty But Sweet (Zalem bala)
 1960 :
 1960 :
 1961 :
 1961 :
 1962 :  (Varparideh)
 1963 :
 1963 :
 1964 :
 1964 :
 1964 :
 1965 :
 1965 :
 1966 :
 1968 :  (Bar asman neyeshte)
 1968 :
 1970 :

Récompenses et distinctions

Notes et références

Liens externes

Réalisateur iranien
Producteur iranien de cinéma
Scénariste iranien de cinéma
Producteur iranien
Naissance en juin 1925
Naissance à Téhéran
Décès en mai 1994
Décès à 68 ans
Décès à Téhéran
Personnalité kurde d'Iran
Pages avec des traductions non relues
Mort d'un cancer en Iran

Siamak Yasemi


Columbia University Press este o editură universitară cu sediul în New York și este afiliată Universității Columbia. Ea este condusă în prezent de Jennifer Crewe (2014–prezent) și publică lucrări academice de științe umaniste, inclusiv studii literare și culturale, lucrări de istorie, asistență socială, sociologie, religie, cinematografie și studii internaționale.

Fondată în 1893, Columbia University Press este notabilă pentru publicarea unor lucrări de referință, cum ar fi The Columbia Encyclopedia (1935–prezent), The Columbia Granger's Index to Poetry (online ca The Columbia World of Poetry Online) și The Columbia Gazetteer of the World (de asemenea, on-line) și pentru editarea pieselor muzicale.

Prima editură universitară americană care a publicat materiale în format electronic, Columbia University Press a fondat în 1998 site-ul Columbia International Affairs Online (CIAO) și Columbia Earthscape (în 2009).

În 2011, Columbia University Press a achiziționat editura britanică Wallflower Press.

Note

Legături externe
 Official website
 Columbia Earthscape
 Columbia International Affairs Online
 Columbia Granger's World of Poetry
 Columbia Gazetteer of the World

Edituri universitare din Statele Unite ale Americii

Columbia University Press


آرْبَيْك (بالهولندية: Eerbeek، يتأصل اسمها من Erbeke، من er أي التربة أو الطين وBeke أي الجدول أو التيار) هي مجمّع سكني ببلدية برومن، شرقي هولندا، وهي تعدّ 10.103 نسمة (2007). ذكرت لأوّل مرّة في كتب التاريخ عام 1046 م.

مراجع

أماكن مأهولة في خيلدرلند
برومن
جغرافيا هولندا

آربيك


Prins Vilhelm af Anhalt-Dessau (29. maj 1807–8. august 1864) var en tysk prins af Anhalt-Dessau. Han tilhørte Huset Askanien og var en yngre søn af arveprins Frederik af Anhalt-Dessau.

Biografi

Prins Vilhelm blev født den 29. maj 1807 i Dessau i Anhalt som det syvende barn og femte søn af arveprins Frederik af Anhalt-Dessau i hans ægteskab med landgrevinde Amalie af Hessen-Homburg. Hans far var det eneste overlevende barn af fyrst Leopold 3. af Anhalt-Dessau og var arving til det lille fyrstendømme (og fra 1807 hertugdømme) Anhalt-Dessau i det centrale Tyskland.

Vilhelm købte i 1832 det såkaldte Palais Bosse i Johannisstraße i Dessau for 13.500 daler, der derved blev omdøbt til Prins Vilhelms Palæ. Bygningen blev senere ramme om det hertugelige bibliotek.

Prins Vilhelm giftede sig morganatisk den 9. juli 1840 med Emilie Klausnitzer (1812–1888), datter af hofmusiker i Dessau Karl Friedrich Klausnitzer. Hun fik i 1842 tillagt titlen Friherreinde af Stolzenberg. Wilhelm og Emilie levede sidenhen i Wien som baron og baronesse von Stolzenberg, hvor de tilhørte kredsen omkring Johann Strauss den yngre.

Vilhelm adopterede i 1855 sin brors datter, grevinde Helene von Reina (1835–1860), der derved blev Prinsesse af Anhalt og samme år giftede sig med Fyrst Friedrich Günther af Schwarzburg-Rudolstadt (1793–1867).

Prins Vilhelm døde som 57-årig den 8. oktober 1864 i Wien.

Eksterne henvisninger

Huset Askanien
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Dessau

Vilhelm af Anhalt-Dessau


سَيّارة أُجرة أو تاكسي أو التَّكْسِيّ هي وسيلة مواصلات عامة لنقل فرد أو مجموعة صغيرة من الأفراد.

يستأجر الراكب التكسي لإيصاله إلى مقصد محدد يختاره الراكب. علي خلاف الحال في وسائل النقل الأخرى -كالحافلات- حيث يلتزم راكب الحافلة بخط سير معين ومنه يترجل الراكب عند أَقرب نقطة إلى مقصده.

ترجع أصل تسمية التكسي  إلى اللفظة اللاتينية TAXA، وهي تعني الرُّسوم أو الضرائِب. واستخدمت هذه الكلمة للتعبير عن الأجرة المحصلة عند استخدام هذه السيارة. في اللهجة العامية قد تجمع كلمة تكسي هكذا: «تكسيات» أو «تٌكّوسَه» أو «تكسيات»، وقد تختصر الكلمة فقط إلى «تاكس».

ترخيص التكسي

كسائر وسائل النقل العامة، يتم ترخيص التكسي بأدرة المرور كمركبة اجرة، ويعلق التكسي لوحات معدنية من الفئة «أجرة»، وقد تلزم الجهات المرورية سائق التكسي بتعليق رقم التكسي في مكان ظاهر داخل صالون السيارة حتي يكون ظاهراً للركاب أثناء أستقلالهم التكسي كإجراء أمني. غالباً ما يكون السيارة التكسي ملون بلون (أو منقوش بلونين مختلفين) من تحديد إدارة المرور بغرض تمييزه عن السيارت الخصوصية، وأيضاً قد يتوجب تثبيت لوحة صفراء مضيئة فوق سقف السيارة تظهر كلمة «تكسي» أو كلمة «للأجرة» وذلك تسهيلاً علي الجمهور تمييز سيارات التكسي في زحام الطرقات.
في بعض الدول الآجنبية قد لا يلتزم التكسي بلون معين للسيارة، ويكتفي بتثبيت اللوحات المضيئة أعلي سقف السيارة.

التكسي في مصر

تلزم جهات المرور المختصة في مصر السيارات الاجرة بالوان معنية (تتنوع بأختلاف المنطقة المرورية)

التكسي في سورية والجزائر

سيارات التكسي في سورية لونها أصفر كما هو الحال في معظم دول العالم، وهي تحمل شعار مُزدوج من كلمتين على أعلاها في لوحة مُضيئة؛ على اليمين «أُجرة» وعلى اليسار «Taxi» وبينهما رقم ترخيص عملها كسيّارة أُجرة، بالإضافة إلى ملصق إلى كل من جانبيها على البابين الأماميين يحمل شعار المدينة التي تعمل فيها التكسي. وفي بعض المدن السورية يكون على سطح سيارة التكسي ضوء أحمر وأخضر ليشير إلى الراكب في الشارع أن التكسي مؤجر أم فارغ، ولكن لا يتم استخدام هذه الميزة في معظم الأحيان. كل سيارات التكسي في تقريباً تحمل عداداً يشير إلى التعرفة التي قامت الحكومة بالسماح لسائقي التكسي بتحصيلها. ولكن لا يتم التقييد بالعداد إلا في المدن الكبرى.

العثور على تكسي

يمكنك استئجار تكسي أذ صادفت واحد في الشارع بمجرد التلويح بيدك للسائق. عادة ما يحوم سائق التكسي هائماً في الطرقات دون مقصد محدد مترقباً الزبائن.في الجانب الأخر بعض سيارات التكسي (المملوكة للشركات التكسي الهاتفي phone-taxi) يتحرك فقط بناء علي أتصال أحد الركاب تليفونياً طالباً تكسي محدداً الزمان والمكان ووجه السير. يمكنك أيضاً استقلال تكسي من السيارات المنتظرة في موقف التكسي، بالرغم من عدم شيوع مواقف التكسي ألا أنها قد توجد في بعض احياء الأعمال المذدحمة.
قد تعني لافتة «تكسي» الصفراء أن التكسي متاح للأيجار أذا كانت مضيئة. أما أذا كانت معتمة فهذا يعني أن التكسي يقل أحد الركاب بالفعل، ولا جدوي من الإشارة له بالتوقف. في المدن المذدحمة قد يقل التكسي راكب أضافي من الطريق أذا كان يقصد نفس الوجهة المنشودة بالراكب الاصلي، وتسمي هذة الحالة بالـ «توصيلة المشتركة» shared ride. يدفع كلا الراكبين نصف أجرة (أو أجرة كاملة منفردة -كالحال بالقاهرة) أو تبعاً للعرف المتفق عليه بالبلد.
من الشائع في مدينة القاهرة أن يرفض سائق التكسي أقلال الركاب إذا كانو يقصدون وجهة تعاني من أذدحام مروري، أو أذا كان مقصدهم الي أحياء لا يألفها السائق. بالرغم من مخالفة ذلك لقوانين المرور، فيتوجب علي السائق قبول أي راكب يستوقفه وأقلاله الي مكان مقصده مادام كان داخل حدود المنطقة المرورية.

التعريفة والبونديرة
تحدد أجرة التكسي بواسطة جهاز عداد حساب الاجرة المثبت بالتكسي fare-meter، يكون عداد التكسي مبرمجاً لحساب الاجرة أساساً بناء علي المسافة المقطوعة بالكيلومتر، بالاخذ في الحسبان الوقت المستخدم في الرحلة حتي أثناء توقف السيارة (كالتوقف في أشارات المرور مثلاً). يبداً العداد بحد أدني من الاجرة minimum charge يسمي البونديرة. وهي اقل مبلغ يتم تحصيله بغض النظر عن مسافة أو وقت الرحلة. قد تشمل البونديره عدد صغير من الكيلومترات المجانية يتم زيادة الاجرة تدريجياً عند أجتيازها. وفي بعض البلدان قد لا تشمل البونديرة أي كيلومترات مجانية بل هي تعتبر كرسوم لاستخدام التكسي يضاف عليها ثمن الكيلومترات المقطوعة. البونديرة في تكسي القاهرة هي جنيهان ونصف شاملة 2كيلومتر من السفر المتواصل.

التكسي في السنيما المصرية
تشكل شخصية سائق التكسي مكانة مميزة في الثقافة المصرية، ولم تغفل السنيما المصرية عن توظيف هذا الدور في الدراما السنيمائية. من أبرز هذه الأعمال فيلم ليلة ساخنة بطولة نور الشريف الذي يقوم بدور سائق تكسي. وفيلم ألف مبروك بطولة أحمد حلمي الذي تجمعه صداقة عابرة بسائق تكسي يستقله يومياً.

انظر أيضا
 سيارة أجرة مشتركة

المراجع

سيارات أجرة
مركبات عرضت في 1897

سيارة أجرة