Marian Moșneagu () este istoric român, specializat în istorie navală. A desfășurat și desfășoară o activitate publicistică intensă, focusat în general pe teme ale istoriei contemporane, cu precădere pe cele care privesc marina română.

Biografia
S-a născut în comuna Boroaia, jud. Suceava, a absolvit Liceul Militar de Marină "Alexandru Ioan Cuza" din Constanța (1980), apoi Institutul de Marină "Mircea cel Bătrân" din aceiași localitate (1984). După studii în specialitatea istorie la Universitatea "Ovidius" din Constanța, susține doctoratul în istorie la Universitatea din Craiova sub conducerea cunoscutului cercetător Gheorghe Buzatu (2004). Implicat ca redactor și fondator la publicații și emisiuni marinărești la Constanța, trece la Muzeul Marinei Române ca șef de secție (1998-2001), apoi ca director (2001-2006), după care  conduce între anii 2007 și 2016 Serviciul Istoric al Armatei, trecând în rezervă la cerere . A parcurs ierarhic gradele militare de ofițer, fiind comandor de marină. A  condus publicația "Document. Buletinul Arhivelor Militare Române", care se editează și în prezent ca singura publicație a acestui domeniu de activitate.

Opera
A publicat ca autor a peste 25 de volume, un număr dublu în calitate de coautor și peste 400 de articole de specialitate în albume, dicționare, enciclopedii, monografii și volume de studii și comunicări științifice, precum și în presa militară și civilă.

A primit Premiul special pentru Studii de istorie navală acordat la Salonul Internațional de Carte, Constanța, 2006, un alt premiu special acordat de Asociația  "Clubul Amiralilor" pentru studii în domeniul de Istorie navală și Geografie maritimă și fluvială, ș.a.

Afilieri
Este membru al Uniunii Ziariștilor Profesioniști din România (1992) și al Comisiei Române de Istorie Militară (1999).

Volume publicate ca autor
 Destine sub marele pavoaz. Amiralul Gheorghe Angelescu, Constanța, Editura Muntenia, 2003.
 Ziua Marinei la români, Editura Companiei Naționale Administrația Porturilor Maritime Constanța, 2004.
 Cultul apelor la români, Editura Companiei Naționale Adminstrația Porturilor Maritime S.A. Constanța, Constanța, 2001.
 Politica navală postbelică a României (1944-1958), (teză de doctorat) cu un  cuvânt înainte de prof. univ. dr. Gheorghe Buzatu ,București, Editura Mica Valahie,  ediția I, 2005, ediția a II-a, 2006.
 O istorie tragică a Marinei Comerciale Române, Editura Ex Ponto, Constanța, 2006.
 Odiseea navei-școală Constanța, Constanța, Editura Muntenia, 2004.«
 Regele și Regina Mării Negre. File din istoricul distrugătoarelor și fregatelor Regele Ferdinand și Regina Maria, 2006.
 O istorie tragică a Marinei Comerciale Române, Constanța, Editura Ex Ponto, 2006.
 Dicționarul marinarilor români, București, Editura Militară,  2008.
 Eroii Marinei Române , Editura Alpha Buzău, 2009.
 Fregata-amiral «Mărășești», Editura Militară, București, 2014.
 Elita Marinei Regale în rezistența anticomunistă, București, Editura Militară, 2010.
 Presa Marinei Române. Dicționar bibliografic, 2011.
 Crucișătorul Elisabeta în campanie, București, Editura Militară,  2012.
 Serviciul Istoric al Armatei în slujba culturii naționale, 2013.
 Fregata-amiral "Mărășești", 2014.
 «Mircea» , voievodul velelor, 2014.
 România la bicentenarul S.U.A. Primul voiaj transatlantic al navei-școală Mircea (4 martie - 30 august 1976), 2016.
 General Gheorghe Garoescu. Jurnal de front, vise de iubire. 14 august 1916-28 septembrie 1918, București, Editura Militară, 2017.
 Amiralii României, Constanța, Ex-Ponto, 2018.
Cavalerii Mării Negre, București, Editura militară, 2019.
Armata Română pe frontul Canalului Dunăre-Marea Neagră, Editura Militară, București, 2020, ISBN 978-973-32-1185-3, 224 pagini
Legendele "Albatrosului", Editura militară, 2021.
Simboluri și tradiții marinărești, Constanța, Editura Ex Ponto, 2022.
Comuna Boroaia și perpetua sa înălțare, Constanța, Editura Farul, 2022.

Volume la care este editor, coautor și / sau coordonator
 ,Muzeul Marinei Române. 1969-1999, Editura Modelism, București, 1999.
 ,Noi contribuții la istoria Marinei Militare Române,Editura Muntenia & Leda, Constanța, 2000.
 Destine sub marele pavoaz. Amiralul Gheorghe Anghelescu,Editura Muntenia, Constanța. 2003,
 Sfânta Maria Mare. Credințe și tradiții spirituale românești,Editura CallasPrint, Mangalia, 2005.
 Statul Major al Forțelor Navale. 1960-2006. Tradiții și perspective, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei,București, 2005.
 Istoricul Regimentului 4 Dorobanți Argeș (1877-1946), Pitești, Editura Pământul, 2008.
 Înzestrarea Armatei Române în perioada interbelică. Documente, vol. II, 1931-1935, București, Editura CentruluiTehnic-Editorial al Armatei.
 Enciclopedia Armatei României, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al armatei, 2009.
 Albumul Armatei României, București, Editura Militară, 2009.
 Statul Major General în arhitectura organismului militar românesc 1859-2009, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2009
 Armata Română și unitatea națională, Pitești, Editura DeltaCart Educațional, 2008.
 Amiralul dr. Gheorghe Marin în elita Armatei României, 2010.
 Dicționar enciclopedic de marină , București, Editura Semne.
 Marina Militară Română 1860-1960, Constanța, Editura Ovidius University Press, 2010.
 Casa Regală în cronicile neoficiale ale Monitorului Oficial. 1914-1924. Ferdinand I, vol. I și II, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2010.
 Școala de Aplicație a Forțelor Navale Viceamiral Constantin Bălescu - 115 ani de experiență în instruirea echipajelor, Mangalia, 2011.
 Dreptul mării în timp de pace și de război, București, Editura Mica Valahie, 2011.
 Miniștrii Apărării Naționale. Enciclopedie, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2012.
 Armata Română și patrimoniul național, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2010.
 Ghidul Arhivelor Militare Române, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2010.
 Resursele umane ale Armatei României. 150 de ani de istorie, București, 2012, Direcția Management Resurse Umane.
 Armata Română și societatea civilă, Brăila, Editura Istros, 2012.
 Mareșali ai României, București, Editura Rao, 2013.
 Campania militară a României din 1913, o istorie în imagini, documente și mărturii de epocă, București, Editura Etnologică, 2013.
 Armata Română și mass-media, Brăila, Editura Istros, 2013.
 «Mircea», voievodul velelor 1882-2014,  Constanța, Editura Ex Ponto, 2014
 Vizita țarului Nicolae al II-lea la Constanța 1/14 iunie 1914, Constanța, Editura Ex Ponto, 2014.
 Uniformele Armatei României, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2014.
 Șefii Statului Major General. Enciclopedie, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2014.
 Înzestrarea Armatei Române în perioada interbelică. Documente, vol. III, Brăila, Editura Istros, 2014.
 Armata Română și cultele. Studii și comunicări, Brăila, Editura Istros, 2014.
 Sfânta Maria Mare. Credințe și tradiții spirituale românești,Editura CallasPrint, Mangalia, 2005.
 Statul Major al Forțelor Navale. 1960-2006. Tradiții și perspective, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei,București, 2005.
 Înzestrarea Armatei Române în perioada interbelică. Documente, vol. II, 1931-1935, București, Editura CentruluiTehnic-Editorial al Armatei.
 Statul Major General în arhitectura organismului militar românesc 1859-2009, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2009.
 Armata Română și unitatea națională, Pitești, Editura DeltaCart Educațional, 2008.
 Casa Regală în cronicile neoficiale ale Monitorului Oficial. 1914-1924. Ferdinand I, vol. I și II, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2010.
 Miniștrii Apărării Naționale. Enciclopedie, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2012.
 Armata Română și patrimoniul național, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2010.
 Ghidul Arhivelor Militare Române, București, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, 2010.
 Resursele umane ale Armatei României. 150 de ani de istorie, București, 2012, Direcția Management Resurse Umane.
 Armata Română și societatea civilă, Brăila, Editura Istros, 2012.
 Mareșali ai României, București, Editura Rao, 2013.
 Campania militară a României din 1913, o istorie în imagini, documente și mărturii de epocă, București, Editura Etnologică, 2013.
 Armata Română și mass-media, Brăila, Editura Istros, 2013.
 Radu Theodoru, Marian Moșneagu, Comandorul aviator Lazăr Munteanu, Cavaler al Ordinului "Mihai Viteazul", Biografie de război, Editura SemnE, 2016,
 Uniformele Marinei Române, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei,București, 2017.
 Divizia a VI-a Infanterie. Jurnal de operații. Volumul I (14 august 1916-12 mai 1918), Editura Pallas, Focșani, 2017.
Eroinele României Mari. Destine din linia întâi, Editura Muzeului literaturii române, București, 2018.
Ingineri români. Dicționar enciclopedic, vol. II, Cluj-Napoca, Editura Mega, 2018.
Armata Română în Războiul de Întregire. Campaniile 1916 și 1917, Târgoviște, Editura Cetatea de scaun, 2018.
Gabriel-Octavian Nicolae, Marian Moșneagu, Gheorghe Stănescu, Printre sute de catarge. Serviciul Maritim Român 1895-1945, Editura Academiei Oamenilor de Știință din România, București, 2020, ISBN 978-606-8636-76-4, 175 pagini
Adrian Ilie, Marian Moșneagu, Monografia Colegiului Național Militar "Alexandru Ioan Cuza" (1881-2021), Constanța, Ex Ponto, 2021.

Aprecieri
 Premiul "Radu R. Rosetti" acordat de Fundația Culturală "Magazin Istoric" pentru dicționarul bibliografic "Presa Marinei Române" (2012).
 Premiul Național pentru Jurnalism "Nicolae Sever Cărpinișan" acordat de Asociația Română de Istoria Presei "pentru performanțele sale jurnalistice, cercetarea istoriei presei marinărești" (2011).
 Alte premii acordate de organismele militare, cu ocazia diferitelor ocazii și concursuri (Clubul Amiralilor, Statul Major General, revista Gândirea militară,...).
 Premiul Radu R. Rosetti acordat de Fundația "Magazin istoric" pentru editarea volumului generalului Gheorghe Garoescu în 2017 la Editura Militară.
Medalia aniversară "Forțele Navale Române - 160 de ani în serviciul Patriei" acordată în luna iulie 2021 cu ocazia galei "Omul Anului în Forele Navale".
Premiul "Nicolae Bălcescu" acordat de Fundația Culturală "Magazin istoric" la data de 1 iulie 2021 pentru lucrarea "Cavalerii Mări Negre - ...".
Marele Premiu al celei de a XIV-a ediții a Premiilor Clubului Amiralilor pentru volumele "Armata română pe frontul Canalului Dunăre-Marea Neagră" și "Legendele «Albatrosului»", 28 noiembrie 2021,

Bibliografie
 Loredana Tifiniuc,  în "Observatorul militar",Anul XVI, nr. 45(773), 11-17 noiembrie 2004, p. 9
 Maior Dan Gîju, în "Observatorul militar", Anul XVI, nr. 29/22-28 iulie 2004, p. 8
 Locotenent-colonel   Dan   Gîju,  în "Viața militară", nr. decembrie 2005, p. 64
 Lucian Drăghici,  în Document. Buletinul Arhivelor Militare Române", nr. 30/2005, p. 59
 Drd. Florin Stan,  în  "Observatorul militar", Anul XVII, nr. 23(853), 14-20 iunie 2006, p. 9
 M.V., în "Ziua de Constanța", 26 septembrie 2006
 "O istorie tragică a marinei comerciale române", în "Telegraf", 26 octombrie 2006
 Luminița Giurgiu,  în  "Marina Română", nr. 8(138)/octombrie-decembrie 2009, p. 58
 Drd. Gelu  Dae,  în "Noema", vol. X, 2011, p. 645-647
 "Dicționarul marinarilor români", în "Observator de Constanța", 20 martie 2009
 "A apărut «Dicț ionarul marinarilor români»", în   "Cuget liber", vineri, 20 martie 2009
 "Lansare la apă. Povești marinărești - «Marina Militară Română 1860-1960»,  în "Ziua de Constanța", 7 decembrie 2010
 Mihai   Egorov   în "Marina Română", nr. 1(146)/ianuarie-martie 2011, p. 62
 Sabina Nedelcu,  în "Cuget liber", mar i, 24 aprilie 2012
 Dr. Teodora Giurgiu,  în  "Document. Buletinul Arhivelor Militare Române", nr. 62/2013, p. 100
 Irina-Alexandra   Simion,  în "Magazin nautic", 28 mai 2014
 Dr. Veronica Bondar,  în  "Marina Română", Anul XXIV, nr. 3 (166), mai-august 2014, p. 59
 Simona Anghel,  în "Cuget liber", sâmbătă, 4 iulie 2015
 Dr.   Veronica   Bondar,    în  "Document.   Buletinul Arhivelor Militare Române", nr. 69/2015, p. 98-99
 Dr. Veronica Bondar,   în  "Document.   Buletinul   Arhivelor Militare Române", nr. 69/2015, p. 99-100
 Contraamiral   de   flotilă  (rtr)  Niculae  Ștefan,  în  "Document. Buletinul Forțelor Navale Române", Anul XIX, nr. 3/(73)/2016, p. 100
 Simona  Anghel,   în "Cuget liber", sâmbătă, 10 septembrie 2016
 Maior Dan Gîju, în "Observatorul militar", Anul XVI, nr. 29/22-28 iulie 2004, p. 8
 Lucian Drăghici, "Drumul spre «Marina Populară»" în Document. Buletinul Arhivelor Militare Române", nr. 30/2005, p. 59
 Drd. Florin Stan, în  "Observatorul militar",Anul XVII, nr. 23(853), 14-20 iunie 2006, p. 9
 Lumini a Giurgiu în  "Marina Română", nr. 8(138)/octombrie-decembrie 2009, p. 58
 Drd. Gelu  Dae,  în "Noema", vol. X, 2011, p. 645-647
 Mihai   Egorov,    în "Marina Română", nr. 1(146)/ianuarie-martie 2011, p. 62
 Dr. Teodora Giurgiu, în  "Document. Buletinul Arhivelor Militare Române", nr. 62/2013, p. 100
 Dr.   Veronica   Bondar,   în   "Document.   Buletinul Arhivelor Militare Române", nr. 69/2015, p. 98-99
 Dr. Veronica Bondar,   în  "Document.   Buletinul   Arhivelor Militare Române", nr. 69/2015, p. 99-100
 Contraamiral   de   flotilă  (rtr)  Niculae   Ștefan,   în  "Document. Buletinul Forțelor Navale Române", Anul XIX, nr. (73)/2016, p. 100

Nașteri în 1961
Istorici români în viață
Oameni din județul Suceava
Nașteri pe 29 iunie

Marian Moșneagu


249540 Eugeniescott este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
249540 Eugeniescott este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în Statele Unite, în cadrul programului WISE. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,05 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 19,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 249001-250000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2010
Centura de asteroizi

249540 Eugeniescott


Locke, also known as Locke Historic District,  is an unincorporated community in the Sacramento–San Joaquin River Delta of California, United States. The  was first developed between 1893 and 1915 approximately one mile north of the town of Walnut Grove in Sacramento County.

Locke is a primarily agricultural community near State Route 160, south of Sacramento. It was listed on the National Register of Historic Places in 1971 and was designated a National Historic Landmark District in 1990 as a unique example of a historic Chinese American rural community. The population as of 2021 was estimated to be about 100, with Chinese Americans no longer forming the majority.

The village of Lockeport (shortened to "Locke" in 1920) began where the Sacramento Valley Railway and Union Pacific Railroads merged at the southwest corner of the  deeded on July 6, 1883, to founder, George W. Locke, and his mercantile business partner, Samuel P. Lavenson. Both men were lured in their youth by the California Gold Rush.

After a fire destroyed the Chinatown of nearby Walnut Grove in 1915, many Chinese immigrants from the town resettled in and further developed Locke. Chinese-owned businesses were established, along with a Chinese language school. The town continued to thrive as a Chinese American agricultural community until after World War II, when younger residents begin leaving the town for better educational and employment opportunities in urban centers.

History

The delta swampland on which Locke was built on was home to Native American Miwok and Maidu tribes for hundreds of years. Tribal burial grounds exist on the Locke parcel.

Legislation such as the Swampland Reclamation Act of 1861 was enacted in California to put perceived empty and wasted lands to use and stabilization. Much of this involved draining the Delta wetlands and building levees to regulate flood control in places like Locke. Mainly poor Chinese immigrants were hired to do this backbreaking reclamation work.  Contracted labor was often paid the equivalent of less than one dollar a day per worker. They built hundreds of miles of levees in waist deep water where malaria still rampaged, reclaiming a total .

In 1912, three Chinese merchants, two from the nearby town of Vorden and one from Walnut Grove, contracted tradesmen to construct three buildings. Chan Tin Sin built the first building.  It was a combination dry goods store and beer saloon. Yuen Lai Sing built a gambling hall. Owyang Wing Cheong built the Lockeport Hotel & Restaurant.

Following that early construction the Canton Hotel was built, along with several other buildings. A total of seven structures eventually formed the hamlet of Lockeport.  Though some merchants hoped to provide a destination for riverboat and train passengers, the idea never worked due to the discrimination against Chinese during those times.  One of the homes built in the first phase of construction provided shelter for Chan Tin Sin's cousin Chan Chor Get and his family from the discriminatory acts and violence in San Francisco Chinatown.

On October 7, 1915, the Chinatown of nearby Walnut Grove was destroyed by an accidental fire. Afterwards, the Main Street section of Locke was established and settled by a group of Chinese immigrants from what is now modern day Zhongshan in southern China's Guangdong province, headed by Lee Bing, a Chinese American businessman. Whereas Taishanese-speaking Chinese settlers remained in Walnut Grove after the fire to rebuild, the Cantonese-speaking Zhongshan Chinese settlers migrated to Locke to create a town of their own. The land was leased from George Locke as California law at the time forbade the selling of farmland to Asian immigrants by the California Alien Land Law of 1913.

Due to its relatively large Chinese population at the time, the Chinese Kuomintang political party once had a local chapter in Locke. As the town grew, so did its reputation as a destination for illicit entertainment, gaining the nickname "California's Monte Carlo". At one point, it had five gambling halls, five brothels, speakeasies and opium dens.

The population of Locke swelled with the growing season and harvest. Most of the reclaimed land in the Sacramento-San Joaquin Delta including Locke was used for cash crops, including asparagus, potato, sweet potatoes, white beans, pears, and apples. There would be as many as 1000 to 1500 Chinese people living in Locke.  Farmhands shared rooms in the boarding houses.  Chinese residents living in the homes behind Main Street also took in Chinese farm laborers. Chinese immigrants in Locke started patterns in California agriculture that are continued today in the Sacramento-San Joaquin region, including contracted labor, tenant farming, sharecropping, and the piece wage system. A community garden existed in the back and there was a special oven to make roast pigs on Sundays.  Chinese communities congregated in solidarity under difficult labor and social conditions fostered by legislation such as the Chinese Exclusion Act, creating community gardens that maintained cultural relevancy in the form of growing Chinese cabbage, snow peas, leafy vegetables, winter melon, and tomatoes. Baptist missionary Dr. Charles Shepherd would bring in his Chungmei home boys for the pear harvest at the end of July. Life in Locke had a great deal of accord. The Chinese mothers took care of each other's children when another mother had to go to work at the cannery across the River Road next to the riverboat docks of the Sacramento River.

During the 1940s and 1950s, many of Locke's Chinese Americans, many of whom received better education, began joining the American mainstream by moving out of rural Locke and into the burgeoning suburbs of the major cities.

The Locke Historic District bounded on the west by the Sacramento River, on the north by Locke Rd., on the east by Alley St., and on the south by Levee St. The district was added to the National Register of Historic Places on May 6, 1971.

A Hong Kong-based developer purchased the town in 1977 from the Locke Heirs and sold it in 2002 to the Sacramento Housing and Redevelopment Agency. In 2004, the agency finally allowed the sale of land to those who had been living on it for many years. There were plans to convert Locke into a housing development and tourist attraction. At the north end of Main Street, the restored Locke Boarding House museum (now owned by California State Parks) operates daily, staffed by volunteers. The Town of Locke celebrated its centennial anniversary in 2015, with a large gathering on May 9.

On July 3, 2016, a fire erupted on the second floor of the Locke Country Store on Main Street, which contained two apartments. The fire resulted in the complete destruction of the second floor of the building and a building behind the store. There were no injuries.

The Locke Historic District was designated a National Historic Landmark on December 14, 1990.

Politics
In the state legislature, Locke is in the 3rd State Senate district, represented by Democrat Bill Dodd, and in the 11th State Assembly district, represented by Democrat Jim Frazier.

Federally, Locke is in .

Post office
Locke had its own ZIP Code of 95649, but it was discontinued shortly after the post office bearing that code closed on August 2, 1963. Since then, Locke uses Walnut Grove's ZIP code of 95690, and the community is inside area code 916.

In popular culture
Locke is the subject of the following books:
Bitter Melon: Inside America's Last Rural Chinese Town by Jeff Gillenkirk and James Motlow (Nine Mile Press). Winner of the Commonwealth Club's 57th Annual Book Award, Silver Medal
One Day, One Dollar: Locke, California, and the Chinese Farming Experience in the Sacramento Delta by Peter C. Y Leung.
Water Ghosts (a novel) by Shawna Yang Ryan.

Locke has been featured in the following film and television series:
Bird (1988) - Locke doubled for Kansas City in Clint Eastwood's film about Charlie Parker.
Life (1999) - Locke doubled for the Mississippi Delta in the Eddie Murphy and Martin Lawrence buddy comedy.
Take Out with Lisa Ling S1 E2 (2022) - Lisa Ling visited the town in this series about Asian American cuisine.

References

External links

 Locke, California - Official site with in-depth history
 Locke and Walnut Grove: Havens for Early Asian Immigrants in California Teaching with Historic Places Lesson Plans from the National Park Service
 Five Views: An Ethnic Historic Site Survey for California
 Nancy Wey papers, 1850-1994
 PBS video Preserving the Past Episode of a Public Broadcasting show about Locke California as it was in 1991.
Pacific Innovative Projects Studio video: Letters to Locke Project for PACS class Meeting in the Melting Pot.

Chinese-American history
Chinese-American culture in California
Chinatowns in California
Unincorporated communities in Sacramento County, California
Historic districts on the National Register of Historic Places in California
Unincorporated communities in the Sacramento metropolitan area
Populated places established in 1915
1915 establishments in California
National Historic Landmarks in California
Carpenter Gothic architecture in California
National Register of Historic Places in Sacramento County, California
National Historic Landmark Districts

Locke, California


الهيئة الوطنية للمحامين بتونس هي جمعية تونسية تضم المحامين التونسيين.

عمداء الهيئة
هذه قائمة بعمداء الهيئة
 1958-1961: الشاذلي الخلادي
 1961-1963: عبد الرحمن عبد النبي
 1963-1965: البحري قيقة
 1965-1967: محمد شقرون
 1967-1969: توفيق بن الشيخ
 1969-1971: عز الدين الشريف
 1971-1973: توفيق بن الشيخ
 1973-1975: محمد بللونة
 1975-1977: فتحي زهير
 1979-1983: الأزهر القروي الشابي
 1983-1992: منصور الشفي

 1992-1998: عبد الوهاب الباهي
 1998-2001: عبد الجليل بوراوي
 2001-2004: البشير الصيد
 2004-2007: عبد الستار بن موسى
 2007-2010: البشير الصيد
 2010- 2012: عبد الرزاق الكيلاني
 2012- 2013: شوقي طبيب
 2013- 2016: محمد الفاضل محفوظ
 2016 -2019: عامر المحرزي
 2019 -2022: إبراهيم بودربالة
 2022 - : حاتم المزيو

انظر أيضا
 جائزة نوبل للسلام عام 2015

وصلة خارجية
 موقع الهيئة

مراجع

الثورة التونسية
منظمات حقوق الإنسان في تونس
منظمات سياسية في تونس

الهيئة الوطنية للمحامين بتونس


جوزف نصري سماحة   (1949 - 2007)، صحافي لبناني. ولد في الخنشارة قبل أن ينتقل مع امه وشقيقه الأصغر الی بلدة بينو العكارية عندما كان في الرابعة من عمره وبعد وفاة والده.
 علی الرغم من فقر العائلة، عملت امه بكد وتمكن سماحة من الانتساب الی مدرسة الفرير الكاثوليكية في بيروت حيث انهی دراسته الثانوية. بعدها انتقل الی الجامعة اللبنانية حيث نال الليسانس في الفلسفة عام 1972.

خلال دراسته في كلية الاداب في بيروت، التحق سماحة بحزب العمال الثوري العربي قبل أن ينضم الی منظمة العمل الشيوعي في لبنان عام 1972 اثر خلافٍ مع ياسين الحافظ علی الموقف من المقاومة الفلسطينية. خلال سنواته المعدودة في منظمة العمل، التحق باسرة تحرير مجلة الحرية الاسبوعية، التي شكلت أول تجربة له في رئاسة تحرير مطبوعة صحفية، قبل أن ينتقل منها الی رئاسة تحرير جريدة الوطن الناطقة باسم الحركة الوطنية اللبنانية عام 1978-1980. وفي هذه الفترة عمل سماحة أيضاً في جريدة السفير من العام 1974 وحتی 1978، ومن العام 1980 وحتی 1984.

حاز سماحة علی دبلوم دراسات معمقة في العلوم السياسية في باريس العام 1981 عاد اثرها الی لبنان قبل أن يغادر مجدداً الی فرنسا عام 1984 لاكمال دراسته الجامعية التي ما لبثت ان اغرته عنها الصحافة. ففي باريس عمل مديراً للتحرير في مجلة اليوم السابع، المؤيدة لمنظمة التحرير الفلسطينية، الی جانب الكاتب الفلسطيني بلال الحسن. وكانت تلك أطول تجربة صحفية له حيث بقي في هذا الموقع حتی العام 1991. في باريس كانت له أيضاً تجربة صحفية قصيرة مع فواز طرابلسي في مجلة زوايا التي اسساها سويةً وتولی إخراجها إميل منعم، الذي رافق جوزف لاحقاً في صحيفة الأخبار اللبنانية. كانت لزاويا نفحة ثقافية حيث افردت زاوية خاصّة لنقد الاستغراب، أي كيف ينظر الشرقيّون إلى الغرب، بديلاً من نقد الاستشراق، بالإضافة الی زوايا اخری خاصة للمرأة ولفن التصوير وثقافة العين، والثقافة الشعبية. إلا أن سعي المجلة لان تكون مستقلة التمويل ادی الی انتهاء التجربة قبل إصدار العدد الرابع المخصَّص لقضايا المرأة العربية.

التحق سماحة بجريدة الحياة في العام 1992 حيث أصبح لاحقا نائباً لرئيس التحرير، قبل أن يشغل مركز مدير تحرير في جريدة السفير من العام 1995 وحتی 1998 حين انتقل مجدداً الی الحياة. ترأس الدائرة السياسية في مقرها لندن قبل أن ينتقل الی لبنان عام 2000 عندما عُين مديراً لمكتبها في بيروت. عاد الی جريدة السفير عام 2001 كرئيس تحرير قبل أن يتركها للمرة الأخيرة ليؤسس صحيفة الأخبار اللبنانية التي صدر عددها الأول قبل اوانه في آب 2006 خلال العدوان الإسرائيلي علی لبنان.

غير ان تجربته مع الأخبار لم تدم طويلاً، فقد توفي سماحة اثر ذبحةٍ قلبية في لندن حيث ذهب ليعز صديقه حازم صاغية بفقدان زوجته مي غصوب.

المؤلفات

 سلام عابر: نحو حل عربي للمسألة اليهودية (1993).
 قضاء لا قدر: في أخلاق الجمهورية الثانية (1996).

المصادر

وصلات خارجية

 بلا ضفاف، موقع اصدقاء جوزف سماحة
 الموقع الرسمى لجريدة الأخبار

آل سماحة
خريجو الجامعة اللبنانية
روم كاثوليك لبنانيون
صحفيون لبنانيون
صحفيون وصحفيات فرنسيون
مواليد 1949
وزراء إعلام لبنانيون
وفيات 2007

جوزيف سماحة


La saison 1954-1955 de Serie B, organisée par la Lega Calcio pour la neuvième fois, est la  du championnat de deuxième division en Italie. Les deux premiers sont promus en Serie A, les deux derniers sont relégués en Serie C.

À l'issue de la saison, le Vicence termine à la première place et monte en Serie A 1955-1956 (1 division). Le vice-champion, Calcio Padoue l'accompagne en première division.

Compétition
La victoire est à deux points, un match nul à 1 point.

Classement

|valign=top align=left width=50%|

|}

Notes et références
 saison 54-55 sur calcio-seriea.net

1954-1955
Championnat Italie Football 1954-1955 Serie B
Championnat Italie Football 1954-1955 Serie B
Italie
Italie

Championnat d'Italie de football de deuxième division 1954-1955


İstanbul Erkek Lisesi (İEL) ya da eski adıyla İstanbul Sultanisî, İstanbul'un Cağaloğlu semtinde, Osmanlı döneminde kurulmuş Numune-i Terakki Mektebinin devamı niteliğinde olan, günümüzde Anadolu Lisesi statüsünde hizmet veren eğitim kuruluşu.

Eğitim ve öğretim hizmetlerini 1933 yılından günümüze, Fatih ilçesinin Cağaloğlu semtinde bulunan eski Duyunu Umumiye (Osmanlı Devleti Genel Borçlar Kurumu) binasında sürdürür.

"Erkek Lisesi" adıyla bilinmesine rağmen karma eğitim yapan bir okuldur. Öğrencilere Türk ve Alman eğitim sistemlerinin müfredatlarının birleşiminden oluşan bir eğitim verilir; bazı dersler Alman öğretmenler eşliğinde  Alman eğitim müfredatına uygun olarak  bazıları ise Türk öğretmenler eşliğinde, Türk eğitim müfredatına uygun olarak işlenmektedir. Eğitim süresi beş yıldır.

Eğitim

İstanbul Erkek Lisesi'nde öğrencilere Türk ve Alman eğitim sistemlerinin müfredatlarının birleşiminden oluşan bir eğitim verilmektedir. Kimi dersler (matematik, fizik,  kimya, biyoloji, Almanca, İngilizce, Almanca müzik) Alman öğretmenler eşliğinde, Alman eğitim müfredatına uygun olarak işlenirken; kimi dersler (Türk edebiyatı, Türk dili ve anlatım, tarih, coğrafya vb. dersler)  Türk öğretmenler eşliğinde, Türk eğitim müfredatına göre  işlenmektedir.

Eğitim süresi  bir yılı hazırlık olmak üzere beş yıldır. Öğrencilerin mezun olurken Almanya'da geçerli olan bir diploma alması amaçlanır. Alman Lise bitirme sınavı olan Abitur sınavına katılarak ya da  Alman Dil Diploması (DSD) B2/ C1'i edinmek üzere dil sınavına girerek Almanya'da geçerli bir diplomaya edinmeleri mümkündür.

Tarih

Okulun kökü, 1884 yılında Bahriye  emekli Yüzbaşısı Mehmet Nadir Bey tarafından kurulan Numune-i Terakki Mektebi adlı özel okula dayanır. Süleymaniye yakınlarında Meşihat Dairesi bitişiğindeki konakta hizmete giren Nummune-i Terakki Mektebi, kurulduğu yıllarda erkek öğrencilere ibtidai, rüşdiye ve idadi düzeyinde eğitim veren yedi yıllık bir okuldu, daha sonra kız sınıfa da devreye girmiştir. Osmanlı Devleti'nde ilk öğrenci dergisi olan Numune-i Terakki, bu dönemde Mehmet Nadir Bey'in katkıları ile dokuz sayı yayınlandı.  Eğitim faaliyetlerine önce Çırçır'da daha sonra Fatih'te bir konakta devam eden bu özel okul, 1896 yılında saray tarafından kapatılarak idaresi devlet denetimi altına alındı.

Maarif Nezareti idaresinde iken sırayla Laleli'de, Saraçhanebaşı'nda ve Kantarcılar'da bir konağa taşınan okulun süresi  1908 yılında iptidai ve rüşdiye sınıflarının birleştirilmesi ile beş yıla indi. Okul 1909'da Darülfünun ve Mekteb-i Mülkiye binasına taşındı; adı  da "İstanbul Leyli İdadisi"" olarak değiştirildi.

Okulun adı 1910 yılında yeniden değiştirilmiş ve  "İstanbul Lisesi" olmuştur. Böylece Türkiye'de "Lise" kelimesini kullanan ilk öğrenim kurumu bu okul oldu. 1911 yılında okulun öğrencilerinden  Nijat, "elif" ve "sin" harflerini ay yıldız ile birleştirerek okulunun ilk amblemini oluşturdu.. İstanbul eğitim tarihi için önemli bir yenilik olan Keşşaf adlı izci örgütü beden eğitimi öğretmeni Ahmet Robenson tarafından 1912'de kuruldu.

Okulun İstanbul'un en gözde eğitim kurumlarından biri haline geldiğini fark eden İttihat ve Terakki yönetimi, geçmişte Tanzimat dönemi idarecilerinin Galatasaray Sultanisi'ni koruyup Fransız kültürünün yayılmasını sağladıkları gibi İstanbul Erkek Lisesi'ni korumayı uygun buldular. 1913'te okulda Fransızca müfredat uygulanmaya başladı ve  adı "İstanbul Sultanisi"ne çevrildi. Bu dönemde Alaeddin ve muavin Fuat Beyler tarafından okulda sinema oynatılması; eğitim tarihinde bir ilkti. İlk film olarak Jac'ın hikâyesi adıyla Sefiller gösterilmişti. Bir Fransız okulu olan Saint Benoit Lisesi Lisesi'nin eğitim faaliyetlerine I. Dünya Savaşı öncesinde son verilmişti;. İstanbul Sultanisi, 1914'te Karaköy'deki  Saint Benoit binasına taşındı.

Savaş sırasında okulun bir bölümü hastaneye dönüştürülüp hastane işareti olarak sarıya boyandı. Okulun çok sayıda öğrencisi gerek Balkan,  gerekse I. Dünya Savaşı'nda cepheye gidip savaşmışlardı. Cepheye gidip yaralanan öğrenciler; okulun hastanesinde tedavi edilmekteydi. Elli öğrencin Çanakkale Cephesi'nde  Kanlısırt'ta öldüğü  haberi geldiğinde  okulun kapıları siyaha boyanmıştır. Sarı ve siyah o günden sonra okulun rengi haline gelmiştir.

1917'de okulun eğitim dilinin Almanca olmasına karar verildi. Almanya'dan yirmi iki öğretmen getirildi. Ancak I. Dünya Savaşı'ndan sonra Almanya İmparatorluğu yurt dışı okulları desteğini kaldırmak zorunda kalınca İstanbul Sultanisi'ndeki Almanca eğitimine ara verilmiştir.

Mondros Mütarekesi'nin imzalanmasından sonra okul işgal kuvvetleri tarafından boşaltıldı; Haşimpaşa Konağı'ndaki kız mektebinin yerine, oradan da Mercan İdadisi'ne, 1919'da ise Saraçhanebaşı'ndaki bir Münirpaşa Konağı'na nakledildi. 1922'de izcilik teşkilatı yeinden kuruldu. Sakarya Muharebesi'ne  gönüllü  olarak katılan  izciler gazi olarak geri döndüler. Mustafa Kemal Paşa'nın onlara "Sakarya'nın Çocukları" diye hitap etmesi üzerine izciler isimlerini "Sakarya İzci Oymağı" olarak değiştirmiş, Sakarya Marşı okul marşı olmuştur.

Okulun Sultani devresi 1923'te son buldu. Okulun adı "İstanbul Erkek Lisesi" oldu ve Beyazıt'taki Fuat Paşa Konağı'na nakledildi. 1933 yılında eskiden Düyûn-ı Umûmiye (devlet borçları) binası olarak kullanılan bugünkü binasına cumhurbaşkanı Mustafa Kemal'in direktifi ile geçti.

Okulun 1926 mezunlarından Hüseyin Celal Yardımcı'nın girişimleri ile 1955 yılında İstanbul Erkek Lisesi'nde yeniden  Almanca eğitim başladı. 1964 yılında okula yeniden kız öğrenciler de kabul edilmeye başladı.

Okul, 1982'de Anadolu Lisesi statüsüne geçti ve adı "İstanbul Lisesi" olarak değişti. 1998 yılında  8 yıllık kesintisiz eğitim reformu" sebebiyle okulun ortaokuluna öğrenci alımı durdu ve bir yıl hazırlık olmak üzere 5 yıllık bir öğrenim kurumu haline geldi. 2018 yılında göreve gelen Okul Müdürü Fatih Güldal'ın çalışmaları neticesinde okulun adı 2019 yılında tekrar daha yaygın ve bilinen adı olan "İstanbul Erkek Lisesi"ne çevrildi.

2016 yılında MEB'in atadığı müdürleri tarih öğretmenlerini "dine saygısızlık" sebebiyle atmasından dolayı o yıl mezun olan öğrenciler mezuniyet töreninde müdür konuşma yaparken ona sırtlarını dönerek protesto ettiler. Bu davranışları özellikle muhalefet olmak üzere birçok siyasi,ünlü ve vatandaşlar tarafından desteklendi.

Okul binası
İstanbul Erkek Lisesi eğitim faaliyetlerini, Cağaloğlu'nda Düyun-u Umumiye binası olarak Mimar Alexandre Vallaury tarafından inşa edilmiş tarihi yapıda sürdürür. Binanın yapım yılı hakkında 1897-1900 yılları arasında değişen farklı görüşler vardır. Düyun-u Umumiye binasının inşasından önce arsada Ali Paşa Konağı'nın bulunduğu 1880 tarihli C. Stolpe haritasında görülmektedir. Düyun-u Umumiye'nin kurulmasına, Osmanlı'nın dış borçlarını ödeyememesi sonucunda, 20 Aralık 1881 tarihinde alacaklı Avrupalı devletlerin Osmanlı gelirlerine ve vergilerine doğrudan erişebilmesi için karar verilmiştir. Türkiye Cumhuriyeti kuruluşunun ardından Osmanlı'nın borcunun büyük kısmını devralmış, Düyun-u Umumiye idaresinin görevine de 1928 yılında son verilmiştir.

Mimar
Alexandre Vallaury (1850-1921), 19. yüzyıl sonu ve 20. yüzyıl başlarında İstanbul'da pek çok önemli projeye imza atan İstanbul doğumlu Fransız kökenli Levanten mimardır. Levanten, Doğu Akdeniz'e yerleşen Latinleri tabir eden bir terimdir. Vallaury orta öğrenimini Saint Joseph Koleji'nde tamamlamış ve 1870 yılında Paris'te École des Beaux Arts'a kabul edilmiştir. Kariyeri boyunca yaptığı yapılarda Beaux-Arts ekolünün etkileri ve geleneksel Türk konut mimarisinden esinlenmeler açıkça görülmektedir.

Binanın mimari özellikleri
Bina, 16.000 m²'lik eğimli bir arsa üzerinde yer alır; kuzeydoğu yönündeki meyil nedeniyle bu cephede dört, güneybatı cephede üç katlıdır. Aksiyal ve simetrik planlı kâgir bir yapıdır.

Yapının orta ekseni iki cephede de farklı şekillerde vurgulanmıştır. Güneybatı cephesinde yapının boyunu aşan sivri kemerli anıtsal bir taç kapı, kuzeydoğu cephesinde ise sekizgen bir kule yer alır. Bu şekilde Beaux-Arts tasarımın temel ilkelerine uygun olarak olan giriş eksenini vurgulanmıştır. Giriş holünde yine ekole uygun şekilde anıtsal bir merdiven yer almaktadır.

Yapının köşelerindeki kütleler dışarıya ve yukarı taşarak kule görünümü almışlardır ve bu sayede buralara geniş odalar sığdırılmıştır.

Giriş holünde Vallaury'nin daha önce bir benzerini Pera Palas balo salonunda denemiş olduğu turkuvaz renkli camlarla bezeli kubbe göze çarpar. Bu kubbe ve ana koridorların kuzeybatı ve güneydoğu bölümlerinin ortalarına dikdörtgen boşluklar yapılarak alt katlara ışık sağlanması; Vallaury'nin doğal ışığı tasarımının önemli bir ögesi olarak kullandığını belli etmektedir.

Yapının çatısında; cam, kiremit ve kurşun malzeme ile bir arada kullanılmıştır. Geniş saçaklı, az eğimli çatı; geleneksel Türk konut mimarisini anımsatmaktadır. Yüksek bacalarla da yapının dikey bir hareket kazanması sağlanmıştır.

Binanın inşası sırasında, ikinci bodrum katındaki eski sarnıcın yıkılmayıp koruma altına alınması ve desteklerle tavanının güçlendirilmesi, mimar Vallaury'nin tarihi eserlerin korunmasına yönelik duyarlılığını göstermektedir.

Festival ve organizasyonlar
Okulda öğrencilerin  çabasıyla ortaya çıkan sosyal kulüp faaliyetleri ile şölen, festival organizasyonları gerçekleştirilmektedir. Haziran'ın ilk haftası Kültür Etkinlikleri Haftası, eğitim döneminin son haftasında Uluslararası Spor Şöleni (Sportfest) düzenlenir. Sportfest, Türkiye'de Liseler düzeyinde düzenlenen ilk uluslararası organizasyondur. Liseler düzeyinde gerçekleştirilen ilk kısa film yarışması olan Uluslararası Altın Boğa Kısa Film Yarışması, Türkiye'nin lise düzeyindeki ilk uluslararası satranç turnuvası olan Uluslararası Satranç Festivali ile  İstanbul Erkek Lisesi Bilim Etkinlikleri Haftası, İstanbul Erkek Lisesi Espor Haftası, İstanbul Erkek Lisesi Model Birleşmiş Milletler Konferansı, 2013'te yeniden yayımlanan Numune-i Terakki dergisi okuldaki öğrenci kulüplerinin düzenlediği faaliyetlerdendir.

1926 yılında  İstanbul Erkek Lisesi öğrencileri tarafından kurulmuş İstanbulspor kulübü futbol, basketbol, hentbol, voleybol, bisiklet, masa tenisi ve satranç dallarında sporcu yetiştirir.

İstanbul Erkek Lisesi Uluslararası Spor Şöleni
İstanbul Erkek Lisesi öğrencilerine spor kültürünü aşılamak ve geliştirmek amacıyla Kültür Haftasının hemen ardından Spor Şöleni'ni düzenler. Şölen kapsamında okul takımları basketbol ve voleybol turnuvaları, bahçe etkinlikleri, bahçe turnuvaları, spor dünyasından ünlü konuklar ile söyleşiler gibi etkinlikler bulunmaktadır.

Son yıllarda yurt dışından birçok okul spor şölenine katılmaktadır. Organizasyon İstanbul Erkek Lisesi öğrencilerinden oluşan Spor Şöleni Komitesi tarafından düzenlenir.

Konferanslar ve paneller

İstanbul Erkek Lisesi Uluslararası Spor Şöleni dahilinde öğrencilerin ilgilendikleri dallarda Türkiye'nin önde gelen spor adamlarıyla öğrenciler arasında söyleşi ve paneller düzenlenmektedir.

Salon müsabakaları

Yurt dışından gelen okullar, Türkiye'den katılan okullar ve de İstanbul Erkek Lisesi takımlarının katıldığı; sporun ana amacı olan dostluk, kardeşlik ve mücadele ruhu gibi kavramların sporculara daha iyi aşılanması için gerçekleştirilen, federasyon hakemlerinin yönettiği basketbol ve voleybol müsabakaları şölenin önemli bir kısmını oluşturmaktadır. Şölenin uluslararası statüsünden dolayı yurt dışından gelen okulların ve Türk okulları arasında amaçlanan kültürel kaynaşma yaşanmakta, unutulmayacak müsabakalar yapılmakta ve sıkı dostluklar kurulmaktadır.

Bahçe etkinlikleri

Şölen dahilinde öğrencilere spor yapma sevgisini mücadele ve takım ruhunu aşılamak için, organizasyon süresince çeşitli turnuvalar düzenlenmektedir. Bu turnuvalar üçer kişiden oluşan takımlarla Streetball ve Minifutbol turnuvaları ile beşer kişilik takımlarla Voleybol turnuvasından oluşmaktadır. Hafta boyunca komiye öğrencileri tarafından sık sık anlık etkinlikler gerçekleştirilmektedir. Tüm bu sportif etkinliklerde yorulan öğrenciler organizasyon alanında düzenlenen karaoke, şişme oyuncaklar, PES turnuvası, Guitar Hero ve Wii gibi etkinliklerle de eğlenmektedir.

Geçmiş yıllarda şölene katılan spor adamları

İstanbul Erkek Lisesi hakkında yazılan kitaplar

 İstanbulspor Kulübü, Mayıs 1996
 Terbiye ve Ta'lim-i Etfal-Mehmet Nadir Bey, Mart 2005
 Duyun-ı Umumiye'den İstanbul Lisesi'ne, Nisan 2006
 Şehadetname, Halide Alptekin, Yitik Hazine Yayınları, Mart 2007
 Mustafa Kemal'in Yakasındaki Rozet, Nisan 2007
 Numune-i Terrakki- İlk Öğrenci Dergisi, Nisan 2008
 Billur Bir Avizedir İstanbul Lisesi'nde Zaman-Belgeleriyle 125 Yıl, Ocak 2009
 Türkiye'de Almanca Eğitimin Geleceği, Mayıs 2009
 The Political Economy of Ottoman Public Debt: Insolvency and European Financial Control in the Late Nineteenth Century, Murat Birdal, Eylül 2010

Kaynakça

Dış bağlantılar

 - İstanbul Erkek Lisesi Web Sitesi
 - İstanbul Erkek Lisesi Sinema Kulübü
 - İstanbul Erkek Lisesi Uluslararası Spor Şöleni Resmi Web Sitesi
 - İstanbul Erkek Liseliler Derneği Resmi Web Sitesi
 - İstanbul Erkek Liseliler Eğitim Vakfı Resmi Web Sitesi
 - İstanbul Erkek Lisesi Alman Bölümü(Deutsche Abteilung)
Lise Taban Puanları Güncel  adresinden ulaşabilirsiniz.

İstanbul'daki anadolu liseleri
Türkiye'deki uluslararası okullar
Alman uluslararası okulları
Fatih'teki liseler
1884'te Osmanlı İmparatorluğu'nda kurulan oluşumlar
1884'te kurulan eğitim kurumları

İstanbul Erkek Lisesi


Christopher Dresser (Glasgow, 1834 — Mulhouse, 1904) foi um designer industrial, botânico, escritor e professor. É considerado um dos pioneiros do campo do design.

Biografia
Christopher Dresser nasceu em 1834, em Glaslow, Escócia. Filho de pais ingleses, sua família era de origem modesta. Seu pai era fiscal sendo enviado periodicamente para diferentes lugares. Sendo assim, Dresser passou cinco anos de sua infância na Irlanda. Ainda criança, seu talento foi notado, e, em 1847, com treze anos (dois a menos que o habitual), foi admitido na Government Schools of Design (predecessora do Royal College of Art), em Londres, fundada em 1837 com a finalidade de melhorar o design para a indústria.

Ligado fortemente ao movimento de reforma do design na segunda metade do século XIX, Christopher Dresser é considerado o primeiro designer industrial. Profundamente influenciado pelo arquiteto e designer Augustus Welby Northmore Pugin (1812–1852), bem como pelo ornamentalista Owen Jones (1809–1874), Dresser também se inspirou nas formas botânicas e nas artes do Japão.

Durante seus estudos, Dresser foi apresentado a disciplina de botânica, em 1856 contribuiu com uma placa botânica para a célebre publicação de Owen Jones: The Grammar of Ornament. Continuando a se concentrar na botânica, Dresser lecionou em 1854 na Escola Feminina de Design e publicou artigos e livros sobre o assunto. Em 1859, ele recebeu um doutorado à reveliana em botânica pela Universidade de Jena, Alemanha. Ele foi eleito membro da Sociedade Botânica de Edimburgo em 1860 e membro da Linnean Society um ano depois. Logo se estabeleceu como um profissional da área do design, em 1862 publicou seu primeiro livro teórico, The Art Of Decorative Design, seguido pelo Development Ornamental Art at the Internationaeul, que se referia à Exposição Internacional de Londres de 1862.

Dresser se esforçou para produzir objetos domésticos acessíveis, funcionais e bem projetados. Diferente de William Morris, e outros designers que tinham como preferência produzir apenas peças artesanais, Christopher Dresser projetava especificamente para o crescente mercado consumidor.

Em 1880, abre sua Art Furnishers' Alliance no centro do distrito de luxo em Londres, próxima a outras grandes companias como Morris & Co., Liberty's, The Fine Art Society e a Grosvernor Gallery.

Dresser é considerado o pai do design por seu trabalho teórico e prático, tendo feito o trabalho de design de forma independente e com modelos e objetos de qualidade projetados para produção em massa.

Seu estilo precursor dos tempos influenciou gerações de designers e prova seu valor resultando em alguns de seus objetos de metal de uso diário que permanecem em produção até o século XXI.

Diante de diversas obras conhecidas, o design do Bule, criado em 1879, chama bastante atenção pelo seu designer com formas simétricas e retilíneas e superficíes não decoradas. Este design aparece no livro de custos de James Dixon & Sons de 1879 como design no. 2274 e é descrito como 'japonês inglês', apontando para a influência japonesa em alguns dos projetos de metalurgia mais radicais de Dresser.

Japão
Embora o designer tenha encontrado diversas obras japonesas em sua vida acadêmica, seu interesse pelas formas aumentaram após a Exposição Internacional de Londres em 1852, onde foi exposto a uma infinidade de objetos de arte japoneses. Em 1876, se torna o primeiro designer europeu a ser enviado ao Japão pelo governo britânico levando um presente para o recém-inaugurado Museu Nacional em Tokyo. Aprofundou-se mais sobre as formas japonesas, que em seu próprio trabalho se traduziu em maior atenção ao material, forma, superfície e técnicas de fabricação.

Falecimento
Próximo ao fim de sua vida, Dresser projetou principalmente para fabricantes de papel de parede e têxteis. Christopher Dresser faleceu em 24 de novembro de 1904, em Mulhouse, na França, enquanto dormia no Hotel Central, durante uma viagem de negócios. Dresser estava acompanhado de seu filho Louis.

Obras publicadas
Christopher Dresser publicou diversas obras durante sua carreira.

 The Art of Decorative Design. Dresser, Christopher. 1862.

 Development of ornamental art in the International Exhibition. Dresser, Christopher. 1862.
 Principles of decorative design. Dresser, Christopher. 1870.
 Studies in design. Dresser, Christopher. 1876.
 Japan: its architecture, art, and art manufactures. Dresser, Christopher. 1882.

Referências

Ligações externas

 The Grammar of Ornament.
Design
Design de produto
História do design
Exposições mundiais
Arte
Botânica

Christopher Dresser


Aldine Müller, nombre artístico de Aldina Rodrigues Raspini Müller (São José dos Ausentes, 8 de octubre de 1953) es una actriz brasileña.

Fue una de las musas de la pornochanchada en Brasil, Aldine es hija de madre portuguesa y de padre italiano. Estuvo casada, y tiene un hijo adulto, Cézar Raspini da Fonseca (casado, que la hizo abuela de tres nietos). En mayo de 2000, a los 46 años, fue tapa de la Revista Sexy, con una sesión de desnudo osado.

Tiene en su currículo más de 40 filmes, y varios trabajos en la TV brasileña, entre ellas el personaje de la sensual Brigite, de la novela Sassaricando (1987), y la farsante Dinah en O Salvador da Pátria (de 1989), además hizo una Doña Flor en el humorístico Escolinha do Professor Raimundo (de 1992), de la Madre Monserrat en la novela de SBT Cristal (de 2006), y en teatro: Virgem aos 40.<ref>[http://www.supercult.com.br/?p=1341 Imágenes y video de la obra: Virgem aos 40]</ref>

 Trabajos en la televisión
 2007 - Dance, Dance, Dance .... Ângela Garcia (Rede Bandeirantes)
 2007 - Show do Tom (Rede Record)
 2006 - Cristal .... Madre Montserrat (SBT)
 2004 - A Escrava Isaura .... Estela (Rede Record)
 2004 - Jamais Te Esquecerei .... Délia (SBT)
 1998 - Serras Azuis .... Ilsa Paleólogo (Rede Bandeirantes)
 1997 - O Olho da Terra .... Rosa (Rede Record)
 1996 - Quem É Você? .... Cristina (Rede Globo)
 1992 - Escolinha do Professor Raimundo .... Dona Flor (Rede Globo)
 1991 - Estados Anysios de Chico City (Rede Globo)
 1990 - Rainha da Sucata .... Ângela (Rede Globo)
 1989 - Cortina de Vidro .... Judite (SBT)
 1989 - O Salvador da Pátria .... Dinah (Rede Globo)
 1987 - Sassaricando .... Brigite (Rede Globo)
 1986 - Tudo ou Nada .... Berta (Rede Manchete)
 1985 - Uma Esperança no Ar (SBT)
 1983 - Razão de Viver .... Rita
 1983 - Moinhos de Vento .... Lídia
 1982 - Casa de Pensão .... Amélia
 1982 - O Pátio das Donzelas Trabajos en cine
 1985 - Noite 1984 - Amenic - Entre o Discurso e a Prática 1983 - Elite Devassa
 1983 - Estranhos Prazeres de uma Mulher Casada
 1982 - A Noite do Amor Eterno
 1982 - Perdida em Sodoma
 1982 - Excitação Diabólica
 1982 - Shock: Diversão Diabólica
 1981 - Bacanal
 1981 - O Fotógrafo
 1981 - O Império do Desejo
 1980 - A Fêmea do Mar Imágenes en DalePlay
 1980 - Colegiais e Lições de Sexo
 1980 - Consórcio de Intrigas
 1980 - Convite ao Prazer
 1980 - Força Estranha
 1980 - A Boneca Cobiçada
 1980 - A Mulher que Inventou o Amor
 1979 - Os Imorais
 1979 - Viúvas Precisam de Consolo
 1979 - Nos Tempos da Vaselina
 1979 - Uma Cama para Sete Noivas
 1979 - A Força dos Sentidos
 1979 - O Prisioneiro do Sexo
 1978 - O Artesão de Mulheres
 1978 - O Estripador de Mulheres
 1978 - Bem Dotado, o Homem de Itu
 1978 - Assassinato aa Noite
 1978 - Ninfas Diabólicas
 1977 - Dezenove Mulheres e um Homem
 1977 - Internato de Meninas Virgens
 1977 - Coquetel do Sexo
 1977 - Socorro! Eu Não Quero Morrer Virgem
 1977 - Paixão e Sombras
 1977 - Segredo das Massagistas
 1976 - A Ilha das Cangaceiras Virgens
 1976 - Amadas e Violentadas
 1976 - As Meninas Querem... Os Coroas Podem
 1975 - As Fêmeas do Mar
 1975 - Pesadelo Sexual de um Virgem
 1975 - As Audaciosas
 1975 - Os Pilantras da Noite
 1975 - O Clube dos Infiéis

Referencias

Enlaces externos

 Biografía y currículo en Onde anda.com

Actrices de Brasil
Playmates de Brasil
Nacidos en Río Grande del Sur

Aldine Müller


خليل الهبري . هو خليل ابن الشيخ توفيق ابن الحاج محمد ابن الحاج علي الهبري النسبة لجده إدريس الأول ابن عبد الله بن الحسن سبط فاطمة الزهراء . هو من رجال السياسة والأعمال اللبنانيين. تبوّأ المناصب النيابية والوزارية كما عُيّن رئيس للوزراء في عهد الرئيس كميل شمعون. كانت له اليد الطولة في تطوير وتحديث خدمات المياه اللبنانية.

مناصبه الرسمية
 وزير الأشغال العامة : من 14 مارس 1958 حتى 24 سبتمبر 1958 في في حكومة الرئيس سامي الصلح في عهد الرئيس كميل شمعون.
 رئيس مجلس الوزراء اللبناني خلال الحرب الأهلية الأولى سنة 1958 بعهد الرئيس كميل شمعون.
 رئيس مصلحة مياه بيروت من سنة 1952 وحتى سنة 1972.

وصلات خارجية
 عائلات بيروت
 رؤساء الوزارة في لبنان
 الوزراء السابقون
 الوزراء المتعاقبون على وزارة الاشغال العامة

إقراء أيضا
 عزيزة الهبري
 توفيق الهبري

المراجع

أشخاص من بيروت
أشخاص من ولاية بيروت
أعضاء مجلس النواب اللبناني
رؤساء وزراء لبنان
سياسيون لبنانيون سنة
سياسيون من بيروت
قوالب أشرطة جانبية سياسة حسب البلد
قوالب سياسة وحكومة لبنان
مواليد 1904
وزراء أشغال عامة لبنانيون
وزراء لبنانيون
وفيات 1979

خليل الهبري


العديل هو المتزوج من أخت الزوجة. والجمع عُدلاء وأعدال. جاءت من: المِثل أو النظير.

المراجع

عائلة

عديل


الحظ هو حدث يقع للمرء ويكون خارج نطاق إرادته أو نيته أو النتيجة التي يرغب فيها. تختلف وجهات النظر في الثقافات المختلفة حول الحظ، فهناك ما يعدها أمرًا مرتبطًا بالفرص العشوائية ومنها ما يربطها بتفسيرات متعلقة بالإيمان والخرافة. مثلًا، اعتقد الرومان أن الحظ تجسد في الإلهة فورتونا، ورأي الفيلسوف دانيال دينيت أن «الحظ هو مجرد حظ» وليس خاصية لفرد أو شيء، ورأى كارل يونغ أن الحظ يمثل تزامنًا ذا معنى، ووصفه بأنه «صدفة ذات معنى». للحظ رموز كثيرة لدى ثقافات مختلفة حول العالم بغض النظر عن اديانها ومستوى التعليم والمستوى المعيشي.

يُعتقد في بعض التفسيرات أن الحظ سمة تختص بشخص أو كائن، أو أن الحظ نتيجة رضاء أو سخط الآلهة على شخص ما. غالبًا ما تصف هذه التفسيرات كيفية حصول المخلوق على الحظ أو سوء الحظ، مثل إرتداء قلادة جالبة للحظ أو تقديم التضحيات أو صلوات معينة إلى إله. عندما يُقال «ولد هذا الشخص محظوظًا» قد يُقصد من وراء هذه العبارة معانٍ مختلفة، منها: قد تعني ببساطة أنه وُلِد في عائلة أو ظروف جيدة؛ أو أنه عادةً ما يختبر أحداثًا إيجابية بدون توقع منه، أو أنه محظوظ بسبب بعض الصفات المتوارثة، أو بسبب مباركة الإله أو الآلهة في بعض الديانات التوحيدية أو متعددة الآلهة.

ترتبط العديد من الخرافات بالحظ، على الرغم من أنها غالبًا ما تكون خاصة بثقافة معينة أو مجموعة من الثقافات المتشابهة، وفي بعض الأحيان المتناقضة. على سبيل المثال، تشتمل رموز الحظ على الرقم 7 في الثقافات المتأثرة بالمسيحية، ولكن يعتبر الرقم 8 في الثقافات المتأثرة بالصين برقم الحظ. وهناك العديد من الرموز والأحداث التي يستدل عليها بالنحس، مثل: دخول المنزل من باب والخروج منه من باب مختلف، فهو يُعد نحسًا في الثقافة اليونانية، ورمي الحجارة في مهب الريح في ثقافة النافاجو، ورؤية أو تواجد الغربان يجلب النحس في الثقافة الغربية. قد ترتبط هذه المعتقدات في بعض الثقافات بحقائق أخرى أو رغبات، على سبيل المثال: في الثقافة الغربية، قد يُعتبر فتح مظلة في الداخل أمرًا يجلب النحس؛ لأنه من الممكن أن يتأذى شخص ما في عينه عند فتح المظلة في مكان ضيق إلى حد ما؛ في حين أن مصافحة كنّاس المداخن قد تجلب النحس، على الرغم من كون هذا الفعل لطيف إلا أنه غير سار نظرًا لطبيعة عملهم والتي تجعل أيديهم مغطاة بالرماد. أما في الثقافة الصينية، لا يحبون سماع الرقم 4 لأنه يتفق في النطق مع كلمة الموت مما يسبب ايمانًا واسعًا في تلك الثقافة بسوء الحظ. توجد العديد من الأنظمة والمدارس الروحية التي قد تُصنف بأنها معقدة للغاية ومتناقضة أحيانًا لوصف الأوقات الكونية السعيدة وتلك المشؤومة وترتيبات الأحداث الكونية، مثل فينج شوي في الثقافة الصينية وأنظمة علم الفلك والتنجيم في مختلف الثقافات حول العالم.

في العديد من الديانات المتعددة الآلهة تُقدس آلهة أو آله محدد ويرتبط بالحظ وبالنحس، بما في ذلك الإلهة فورتونا والتي يجتزأ من أسمها كلمة حظ باللغة الإنجليزية Fortunate، والإله فيليستاس في الديانة الرومانية القديمة، وديدون في الديانة النوبية، وآلهة الحظ السبعة في الأساطير اليابانية، الجندي الأمريكي الأسطوري جون فروم في ديانات الشحن، والألكشمي المشؤوم في الهندوسية.

انظر أيضًا

 رزق حسن
 نحس

مراجع

حظ


මුක්කර හටන යනු ශ්‍රී ලංකාවේ පුස්කොලවල ලියැවුණු ග්‍රන්ථයකි. දැනට මෙම ග්‍රන්ථය තිබෙන්නේ බ්‍රිතාන්‍ය කෞතුකාගාරයෙහිය. මෙය බ්‍රිතාන්‍ය කෞතුකාගාරයේහි නෙවිල් එකතුවෙහි තිබෙන්නකි. එය or6606 (53) වශයෙන් වර්ග කර ඇත. කඩඉම් පොත් සහ විත්ති පොත් මෙන්ම එය දේශීය ඉතිහාසය විස්තර කරන ආරේ පොතකි.

මුක්කර හටනේ දැක්වෙන කතාන්දරය 'රාජසිංහ කාලේ ප්‍රවෘත්ති' සහ 'වන්නි උපත' යන ග්‍රන්ථවලද ඒ ආකාරයටම තිබේ. ඒවාද or 6606 (54) සහ or 6600 (139) ලෙස වර්ග කොට බ්‍රිතාන්‍ය කෞතුකාගාරයෙහි තබා තිබේ. මීගමුවේ කරාව ප්‍රධානීන්ගෙන් පැවත එන අය විසින් මහත් පරිශ්‍රමයක් දරා මෙම පුස්කොල පොත් සංරක්ෂණය කර ඇත.

හියු නෙවිල් මෙම ග්‍රන්ථවල තවත් පිටපත් සොයාගෙන ඇත. ඒවා තමන්කඩුවේ කරාව ප්‍රධානීන් විසින් ඉතා හොඳින් සංරක්ෂණය කර තිබුණි. ඔවුන් ගේ පිටපත්වල තිබෙන අතිරේක විස්තරයකින් කියැවෙන්නේ ඔවුන්ගේ මුතුන් මිත්තන් විසින් කරාවේ ප්‍රධානීන් සහ පෘතුග්‍රීසීන් දෙවැනි රාජසිංහ රජුට පාවා දුන් බවත් එසේ කිරීමෙන් 1646 වර්ෂයේ මීගමුව වරාය අල්ලා ගැනීමට උදව් කළ බවත්ය. එසේ කිරීමෙන් මාතලේ එගොඩපත්තුව සහ තවත් ගම් කීපයක් නින්ද ගම් වශයෙන් ලැබුණු බවත් වැඩි දුරටත් විස්තර කර ඇත.

මුක්කුර හටන යනු කරාව අය විසින් ශක යුගයේ 1159 දී මුක්කුවර්වරු පරාජය කිරීම පිළිබඳ විස්තරයකි. තුන් මාසයක් වටලා ගෙන සිට අවසානයේ ශක යුගයේ  1159 දී පුත්තලම් කොටුව කරාව අය විසින් අල්ලාගෙන ඇත. ඔවුන් තව දුරටත් නාගපට්ටනම් දක්වා ඉදිරියට ගොස් එහිදී රාජකීය ප්‍රධානියෙකු වූ මානික්ක තලවන් නම් ප්‍රධානියෙකු ඝාතනය කළ බවත් 1500 ක් දෙනා මරා දැමීමෙන් පසු එම කොටුවද අල්ලා ගන්නා ලද බවත් කියැවේ.

මෙම ක්‍රියාන්විතයේ නායකයන් වූයේ වච්චනාඩු දේවාරිර් (වච්ච රටේ අධිපති (උදා කෞසම්බි) වච්ච යනු නෙමි සක්කරම් ඔහුගේ අග නගරය හස්තිනාපුර සිට ගෙන ගිය ස්ථානයයි.) කුරුකුල නාඩු දේවර් (කුරු රටෙහි අධිපති) මානික්ක තලෛවන්, අදිරාස අඩප්පන් , වර්ණසූර්ය තෝමරට් නාදන් අඩප්පන්, කුරුකුල සූරිය මුදියන්සේ, වර්ණකුල සූරිය මුදියන්සේ සහ අර්සකුල සූරිය මුදියන්සේ යන අයයි. මේ අය කන්චි, කිලකරෙයි සහ කාවේරි පට්ටනම්වල කරාව ප්‍රධානීහු වූහ. ඔවුහු පුත්තලම සහ මීගමුව අතර පදිංචිවිව සිටියහ.

ඔවුන් පැමිණි වර්ෂය (ශක 1159) පිළිබඳව කිසියම් ගැටළුවක් මතුවේ. කෙසේද කියතොත් ඒ විස්තරය අනුව දෙවැනි පරාක්‍රමබාහු (1234-1262) යුගය සහ ශ්‍රී ලංකා ඉතිහාසයේ දඹදෙනි යුගය දක්වා අප ආපසු ගෙන යන හෙයිනි. කෙසේ වෙතත් මෙම සිදු වීම සිදු වී ඇත්තේ 6 වැනි පරාක්‍රම බාහු (1412-1467) රජ කළ කෝට්ටේ යුගයේදී බව කියැවේ. එම දින වකවානු පිටපත් 3 කම දැක්වෙන නිසා එය පිටපත් කරන්නාගේ වරදක් යයි කියා ඉවත දැමිය නොහැක. සමහර විට එය සිදුවන්නට ඇත්තේ සියවස් කීපයක් පැරණි පරම්පරා ගත කථා වාර්තා කරන විට රජවරුන්ගේ නම් මාරුවීම නිසා විය හැකිය. එහෙත් අත් පිටපතේ මෙම පැමිණීම ගැන ජ්‍යොතිෂානුකූලව නිවැරදි වකවානු: 15 වෙනි මීන රවි, පංචමිලත් රිවි දින, රෙහෙන නැකත, සිංහ ලග්න, ගුරු හෝරාව යනාදී වශයෙන් විස්තර කර ඇත. පැරණි දින දර්ශනය පිළිබඳ දැනීමක් තිබෙන උගතෙකුට මෙම කාලවකවානු පිළිබඳ ගැටළුව පහසුවෙන් විසඳිය හැක.

මුක්කර හටන


الفطيرة هي طبق مخبوز غالباً ما تُصنع من عجينة الحلويات وتكون مغطاة بحشوة ذات طعمة لاذعة حلوة أو مالحة.
يمكن أن تكون الفطائر مجموعة متنوعة من الأحجام، بدءا من الحجم المتعدد المصمم للحصص.
ظهرت الفطيرة كغذاء في انكلترا (في سياق اللاتينية) في وقت مبكر من القرن الثاني عشر، ولكن يشهد علامة لا لبس فيها إلى العنصر التي تعنى المقالة في قاموس أوكسفورد الإنكليزية حتى القرن 14 (أكسفورد قاموس للغة الإنجليزية فطيرة بينالي الشارقة).

رمي الفطائر

الفطائر التقليدية

 فطيرة الباكون والبيض
 فطيرة الزبدة
 فطيرة الدجاج والفطر
 فطيرة اللحم المحفوظ

 فطيرة اللحم
 فطيرة لحم الخنزير
 فطيرة الراعي

 الفطيرة الإسكتلندية
 فطيرة الكري
 فطيرة الستيك

هناك نوع آخر من الفطائر: الفطائر بالجبن والبقدونس. تحضّر هذه الفطائر من الطحين، البيض، الخميرة، الزيت، البطاطا، جبن الفيتا، البقدونس والبصل. تحتوي حصّة الفطائر بالجبن والبقدونس (150غ تقريباً) بحسب موقع شهية على 354 وحدة حرارية

فطائر حلوة

 فطيرة التفاح
 فطيرة الكريمة بالموز
 فطيرة الكرز الأسود
 كعكة الجبن

 فطيرة الجبن
 فطيرة الكريمة
 فطيرة الكاسترد
 الفطيرة المقلية

 فطيرة اليقطين
 فطيرة الراوند
 فطيرة الفراولة
 فطيرة السكر
 فطيرة البطاطا الحلوة

معرض صور

مراجع

وصلات خارجية
 The American Pie Council
 تاريخ الفطائر
 الجدول الزمني للأغذية، ملاحظات تاريخية: الفطائر والمعجنات
 وصفة فطير باللحم الحار
 طريقة عمل فطيرة المربى
 طريقة عمل الفطيرة التركية

أنواع الطعام
حلويات
فطائر
مطبخ أمريكي
مطبخ أوروبي

فطيرة


Carlos "Charlie" Uresti (nascido em 18 de setembro de 1963) é um advogado americano e político democrata de San Antonio, Texas. De novembro de 2006 até à sua renúncia em junho de 2018, ele atuou como membro do Senado Estadual do Texas representando o Distrito 19 do Senado, um dos maiores distritos senatoriais geográficos do Senado do Texas, cobrindo um terço da fronteira Texas-México. Antes da sua eleição para o Senado Estadual do Texas, ele representou o 118º distrito na Câmara dos Representantes do Texas de janeiro de 1997 a novembro de 2006.

Em fevereiro de 2018, Uresti foi considerado culpado de 11 acusações criminais federais relacionadas ao seu suposto envolvimento em um esquema Ponzi que defraudou investidores em centenas de milhares de dólares. Em 18 de junho de 2018, ele anunciou sua renúncia do Senado Estadual do Texas, a partir de 21 de junho de 2018. Em 26 de junho de 2018, Uresti foi condenado a 12 anos de prisão federal. Ele se rendeu aos marechais dos EUA em 19 de fevereiro de 2019.

Início da vida e família
Carlos Uresti nasceu em San Antonio em 18 de setembro de 1963, o caçula de oito filhos. Ele cresceu no lado sul de San Antonio e frequentou a McCollum High School, onde fazia parte do JROTC. Após a formatura, Uresti se alistou nas reservas do Corpo de Fuzileiros Navais dos EUA aos 18 anos. Em 1985, ele obteve seu diploma de bacharel em ciências políticas pela St. Mary's University e foi então comissionado como segundo-tenente. Uresti ascendeu ao posto de capitão e ganhou a Medalha de Conquista da Marinha durante seus quatro anos de serviço ativo como engenheiro de combate. Após sua carreira militar, Uresti voltou para a Escola de Direito da Universidade de St. Mary, onde se formou em 1992. Desde então, ele exerce prática privada em San Antonio, no escritório de advocacia Uresti.

Uresti se casou com Lleanna Elizondo em 2012. Ela tem dois filhos, Katalina e Sebastian, e ele tem dois filhos: Michael, formado em 2005 pela Universidade A&M do Texas, e Carlos Jr., formado pela Texas A&M Universdade-San Antonio em 2011 e cabo no Corpo de Fuzileiros Navais dos Estados Unidos Reserva.

Dois de seus irmãos também estão envolvidos na política de San Antonio: Albert Uresti concorreu sem sucesso ao Congresso dos EUA em 2006 e foi eleito assessor-coletor de impostos do Condado de Bexar em 2012, e Tomas Uresti foi membro da Câmara dos Representantes do Texas no Distrito 118 ( 2016-2018). Sua sobrinha Lisa Uresti-Dasher, filha de seu irmão Albert, fez uma campanha malsucedida para juiz do 285º Tribunal Distrital do Texas, na votação das primárias democratas de 2022.

Carreira política
Uresti entrou na política estadual durante a eleição especial de 1997 para o Texas House District 118. Durante seus nove anos de carreira na Câmara, presidiu a Comissão de Serviços Humanos durante a 78ª Legislatura e a Comissão de Reforma do Governo durante a 79ª Legislatura. Uresti foi eleito para o Senado do Estado do Texas em 2006, representando o Distrito 19 do Senado, depois de desafiar o titular de 13 anos, Frank Madla, em uma eleição primária contenciosa e às vezes acalorada. Ativistas democratas criticaram o senador Madla por estar muito ligado à liderança republicana no Senado e por não querer usar o poder senatorial para impedir a aprovação de projetos de lei republicanos. Especificamente, Uresti examinou o papel de Madla em uma votação de 2003 para remover 180.000 jovens do Programa de Seguro de Saúde Infantil. Madla se referiu à acusação de Uresti de forma polêmica como uma "questão processual". Eventualmente, Uresti prevaleceu com 56,5% dos votos contra 43,5% de Madla, e o senador Madla renunciou em 31 de maio de 2006. Para seu segundo mandato, Uresti enfrentou uma reeleição inesperadamente difícil em 2010, vencendo por menos de 9.000 votos. O senador atribuiu isso ao alcance inadequado dos eleitores em condados rurais e suburbanos. Em 2012, Uresti venceu por uma margem significativamente maior de 19 pontos.

Investigação e acusação federal
Em 16 de fevereiro de 2017, agentes do FBI e do IRS invadiram os escritórios de advocacia da Uresti em conexão com a investigação da FourWinds, um negócio fraudulento de fraturamento hidráulico. Uresti divulgou um comunicado logo após afirmar que cooperaria totalmente com os agentes durante a investigação.

O alvo do ataque era a empresa de consultoria de Uresti, Turning Point Strategies; o FBI estava investigando "investidores ou contribuintes" na empresa, que coletava as comissões da Uresti por lidar com o investimento de $ 900.000 de um ex-cliente na FourWinds. A cliente, Denise Cantu (nascida em 1980) de Harlingen, perdeu grande parte do dinheiro que obteve em um caso envolvendo a morte injusta de dois de seus filhos. Uresti posteriormente adquiriu um empréstimo de $ 25.000 de Cantu e $ 75.000 de três outros indivíduos, incluindo um de seus funcionários do Senado.

Cantu separadamente entrou com uma ação civil contra Uresti, alegando fraude depois que ela investiu pesadamente na falida FourWinds Logistics. Cantu afirma que Uresti a "enganou" com o investimento e não revelou que recebeu uma comissão de $ 27.000 da FourWinds por solicitar seu negócio com sucesso. Cantu afirma que a FourWinds dividiu seu dinheiro entre os executivos da empresa e não comprou areia de fraturamento hidráulico como haviam prometido. Uresti negou qualquer irregularidade e pediu que o processo fosse adiado até depois do encerramento da legislatura no final de maio.

Em 16 de maio de 2017, Uresti foi indiciado em duas acusações separadas por um grande júri federal no Tribunal Distrital dos Estados Unidos para o Distrito Oeste do Texas por conspiração para cometer fraude eletrônica e conspiração para cometer lavagem de dinheiro. A outra acusação lista conspiração para cometer suborno e conspiração para cometer lavagem de dinheiro. Uresti teria recebido dinheiro da Physicians Network Associates (PNA), que tinha um contrato para serviços médicos como o Centro de Detenção do Condado de Reeves, um esquema que continuou por meio das empresas sucessoras da PNA. A acusação afirma que o administrador interino do condado de Reeves, o juiz Jimmy Galindo, conspirou para aprovar o contrato médico por meio do tribunal de comissários do condado em troca de propinas e "promessas de pagamentos futuros". A PNA contratou a Uresti, ostensivamente como "consultora" para "serviços de marketing". A promotoria afirma que, de fato, Uresti se tornou o intermediário do dinheiro da propina destinada a Galindo. A PNA foi posteriormente absorvida pela Correctional Healthcare Companies em 2010, que se fundiu com outro fornecedor, Correct Care Solutions, em 2014. A PNA e suas empresas sucessoras continuaram a pagar à Uresti $ 10.000 mensais, começando em setembro de 2006 pelos próximos 10 anos. Uresti é acusado de ter embolsado cerca de metade desses subornos, dando o restante a Galindo.

Em 20 de maio de 2017, o San Antonio Express-News pediu a renúncia de Uresti.

Em um processo judicial, os promotores federais afirmam que, devido a problemas financeiros pessoais esmagadores, Uresti executou um " esquema Ponzi " que defraudou Cantu (citado como Vítima 1).

O Juiz Magistrado dos EUA Henry Joseph Bemporad decidiu em 30 de junho que o advogado de Uresti, Mikal Watts, tem um conflito de interesses no caso, mas não removeu imediatamente Watts de representar Uresti. Bemporad disse que o caso contra Uresti está ligado ao caso de homicídio culposo que o escritório de advocacia de Watts conduziu em nome de Denise Cantu.

O julgamento do júri federal de Uresti em 11 acusações, que incluíam lavagem de dinheiro, fraude eletrônica e fraude de valores mobiliários, concluiu com 11 veredictos de culpado. Ele então renunciou ao Senado do Texas.

Em junho de 2018, Uresti foi condenado a 12 anos de prisão, seguidos de três anos de liberdade condicional. Ele foi condenado a pagar uma indenização às vítimas no valor de US$ 6,3 milhões.

Alegações de assédio sexual
Em dezembro de 2017, The Daily Beast publicou um artigo contendo inúmeras alegações de assédio sexual contra Uresti. Após a publicação do artigo, a senadora estadual democrata Sylvia Garcia pediu uma investigação sobre as denúncias. A maioria dos relatórios foram atribuídos a fontes anônimas. A Annie's List, uma organização que defende a eleição de mulheres democratas no Texas, instou Uresti a renunciar após denúncias de má conduta sexual. O Daily Beast afirmou que uma funcionária não identificada estava sentada no colo de Uresti no primeiro dia da sessão de 2013.

Uresti alegou que ela era sua esposa e produziu uma foto do casal sentado junto no evento.

Transporte
Uresti defendeu o aumento do investimento do estado em infraestrutura de transporte. Ele era um crítico vocal do plano TxDOT para substituir as estradas municipais de tráfego intenso por cascalho.

Uresti tem sido um defensor da reforma dentro dos Serviços de Proteção à Criança (CPS), dizendo que precisa ser melhor financiado e precisa de práticas de gestão reformadas, menor número de casos por trabalhador e salários mais altos. Ele pressionou para que mais recursos fossem destinados à prevenção de abusos.

Durante a 84ª Sessão Legislativa, a Uresti pressionou por mais financiamento para o CPS contratar mais assistentes sociais para reduzir a carga de trabalho. Em uma audiência provisória de 2016, o senador Uresti defendeu melhores salários para os assistentes sociais da CPS, para diminuir a rotatividade e os custos de treinamento.

Água
Uresti foi um proponente da Proposta 6, que forneceu US$ 2 bilhões do Fundo do Rainy Day Fund para o State Water Plan, permitindo empréstimos a juros baixos para mais de 560 projetos de abastecimento de água, dizendo que o Texas precisava "tomar uma atitude progressiva e voltada para o futuro abordagem às nossas necessidades de água a longo prazo."

Referências

Ligações externas

 Senado do Texas - Senador Carlos Uresti Site oficial do Senado do Texas
 Projeto Vote Smart – Senador Carlos I. Perfil 'Charlie' Uresti (TX)
 1998-2012 Follow the Money – Carlos Ismael Uresti - contribuições para a campanha

Oficiais do Corpo de Fuzileiros Navais dos Estados Unidos
Políticos do Texas
Advogados dos Estados Unidos
Políticos condenados por crimes
Naturais de San Antonio (Texas)

Carlos Uresti


Bank Norwegian AS er en norsk internetbank, der tilbyder lån, kreditkort og opsparingskonto til forbrugerne. Virksomheden blev grundlagt i november 2007 og har hovedkontor i Fornebu, Norge.

Historie
Bank Norwegian blev etableret i Oslo i 2007, som en støtteplatform for Norwegian Air Shuttle's loyalitetsprogram, Norwegian Reward. Senere samme år fik de banklicens og blev etableret som en digital bank.

I 2013 ekspanderede banken til Sverige, og fortsatte i 2015 med videre vækst i Norden, da banken åbnede i Danmark og Finland. Udviklingen fortsatte i Europa i 2021 med lancering i Tyskland og Spanien. I november 2021 blev den svenske bank Nordax AB eneejer af Bank Norwegian og i november fusionerede de to banker, og Bank Norwegian blev en filial af Nordax Bank AB.

Noter

Eksterne henvisninger
 Bank Norwegian

Banker fra Norge
Etableret i 2007
Selskaber noteret på Oslo Børs
Virksomheder i Oslo

Bank Norwegian


Max Merkel (7. desember 1918 - 28. nóvember 2006) var austurrískur knattspyrnumaður og þjálfari sem gerði lið sín að landsmeisturum í þremur löndum.

Æskuár og knattspyrnuferill
Max Merkel fæddist í Vínarborg og ólst þar upp. Hann svaraði blaðaauglýsingu frá Rapid Vín sem lýsti eftir leikmönnum og þótt hann vildi sjálfur vera framherji, var hann settur í vörnina og lék hann í þeirri stöðu allan sinn feril. Eftir skamma dvöld hjá Rapid færði hann sig um set til Wiener Sport-Club þar sem hann lék næstu árin. Eftir innlimun Austurríkis í Þýskaland varð Merkel einn þeirra Austurríkismanna sem valdir voru í þýska landsliðið og lék hann sinn fyrsta og eina landsleik undir þýsku ríkisfangi árið 1939.

Heimstyrjöldin olli röskun á knattspyrnuferli Merkel. Hann var kvaddur í herinn og lék með knattspyrnuliði þýska hersins á austurvígstöðvunum. Eftir stríð hélt hann aftur til Auturríkis og lék lengst af með Rapid Vín eða frá 1946 og þar til hann lagði skóna á hilluna. Á þeim tíma náði hann einum leik með austurríska landsliðinu. Lið Rapid var á þessum árum afar sigursælt og varð Merkel fjórum sinnum landsmeistari, auk þess að vinna Miðevrópubikarinn.

Þjálfaraferill og efri ár
Um leið og Merkel hafði lagt skóna á hilluna sneri hann sér að þjálfun. Hann tók við hollensku félagsliði árið 1954 en ári síðar var honum falin stjórn hollenska landsliðsins sem var ekki hátt skrifað um þær mundir. Undir stjórn Merkel unnu Hollendingar flesta leiki sína, þar á meðal granna sína Þjóðverja í fyrsta sinn í sögunni.

Eftir Hollandsdvölina hélt Merkel stuttlega heim til Austurríkis þar sem hann stýrði Rapid Vín til meistaratitils árið 1957. Þessi glæsta byrjun hins unga þjálfara vakti áhuga liða í Vestur-Þýskalandi. Hann stýrði Borussia Dortmund frá 1958-61 og kom liðinu öllum að óvörum í úrslitaleik um þýska meistaratitilinn síðasta árið, en ekki var búið að stofna þýsku úrvalsdeildina þegar hér var komið sögu.

1860 München frá Bæjaralandi keypti Merkel upp frá Dortmund og fór miklum sögum af launagreiðslum hans þar. Undir hans stjórn fór Münchenarliðið með sigur af hólmi í bikarkeppninni árið 1964, komst í úrslitaleikinn í Evrópukeppni bikarhafa árið eftir og varð svo Þýskalandsmeistari í fyrsta og eina sinn í sögunni. Þrátt fyrir þennan árangur leið ekki nema ár þar til Merkel var látinn fara frá 1860 München eftir að uppúr sauð í leikmannahópnum eftir að liðið féll úr leik í Evrópukeppni meistaraliða gegn Real Madrid á markamun. Mun meðal annars hafa komið til handalögmála milli þjálfarans og aðalmarkvarðar félagsins.

Eftir hið óvirðulega brotthvarf frá 1860 München féllst Merkel á að taka við  1. FC Nürnberg sem var fornfrægt stórveldi í þýska boltanum en hafði átt undir högg að sækja síðustu misserin. Merkel gjörbylti spilamennsku liðsins og leiddi það til meistaratitils árið 1968 á sínu fyrsta heila keppnistímabili. Er það síðasti þýski meistaratitill félagsins til þessa dags. Allt gekk hins vegar á afturfótunum árið eftir. Merkel var látinn taka pokann sinn, þótt opinberlega hefði heilsufarsástæðum verið kennt um og Nürnberg varð fyrsta og eina liðið í sögunni til að falla úr efstu deild sem ríkjandi meistari.

Næst lá leiðin til Spánar þar sem Merkel tók fyrst við liði Sevilla FC en síðar Atlético Madrid frá 1971-73. Þar varð hann bæði bikarmeistari og landsmeistari. Þrátt fyrir góðan árangur innan vallar létu stjórnendur félagsins hann taka pokann sinn eftir viðtal í þýsku blaði þar sem Merkel fór ófögrum orðum um Spánverja. Þetta var ekki í síðasta sinn sem fjálglegar yfirlýsingar og vandræði í mannlegum samskiptum komu Merkel í bobba. Næstu árin stýrði hann ýmsum liðum í Vestur-Þýskalandi og undirritaði m.a. ráðningarsamning sem knattspyrnustjóri Bayern München. Þær fréttir ollu hins vegar hallarbyltingu í leikmannahópnum, sem varð til þess að forseti félagsins þurfti að segja af sér og Merkel fékk greidd laun í tvö ár án þess að stýra liðinu nokkru sinni.

Eftir þjálfunarferilinn gerðist Max Merkel pistlahöfundur um knattspyrnu og vöktu fjörleg og fyndin skrif hans í Der Bild mikla athygli, þótt þau þættu oft einkennast af sleggjudómum frekar en djúpri greiningu. Greinar þessar voru þó ekki allar samdar af Merkel sjálfum heldur skuggahöfundum. Hann varði elliárunum í München þar sem hann lést 87 ára að aldri.

Heimildir

Austurrískir knattspyrnumenn
Austurrískir knattspyrnuþjálfarar
Knattspyrnustjórar Atlético Madrid

Max Merkel


Grand Prix Rytme er en gymnastikdisciplin for pigehold. Det er Danmarks største rytmiske disciplin, som kun dyrkes i Danmark. Sporten indeholder elementer fra dans og ballet, og der lægges vægt på både smidighed og styrke. Et hold bevæger sig ens til musik med og uden håndredskaber. Som sportsgren konkurreres der i forskellige alderskategorier:

 Hold med én koreografi (uden håndredskab)
Mikro: 6-8 år
Mini mono: 8-12 år
Tweens: 12-16 år
Senior fri: Over 17 år
 Hold med to koreografier (en med og en uden håndredskab)
Mini 8-10 år
Mini 10-12 år
Pigerække: 12-14 år
Junior: 14-16 år
Senior: Over 17 år

Konkurrencerne bedømmes af flere dommere, der hver afgiver point. Der bedømmes inden for tre kategorier: Kunstnerisk (hvor der max. kan gives 4 point), teknisk (max. 6 point) og udførelse (max. 10 point). Samlet kan der dermed gives 20 point for en enkelt serie, hvilket aldrig er sket. Det højeste point, der er givet, er 17,95 for serien uden redskab til Elina Elite fra Team Greve ved det officelle Danmarksmesterskab i 2019.

Referencer

Gymnastik

Grand Prix Rytme


Kısacıklı, Adana ilinin Feke ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Adana iline 141 km, Feke ilçesine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
Yerelnet

Feke'nin mahalleleri

Kısacıklı, Feke


Pandelis Prevelakis (în , transliterat uneori Panteles Prevelakes; 18 februarie 1909 – 15 martie 1986) a fost un romancier, poet, dramaturg și eseist grec — unul dintre cei mai importanți prozatori greci din "Generația anilor '30". Acțiunea celor mai multe dintre scrierile sale se petrece în insula Creta.

Biografie
S-a născut la Rethymno, în insula Creta, pe 18 februarie 1909. A studiat filologia la Paris și Salonic.

Începând de prin 1930 a devenit prieten și agent literar al poetului și romancierului Nikos Kazantzakis și a scris ulterior o biografie a acestuia.

În 1938 a publicat lucrarea sa cea mai cunoscută, Povestea unei cetăți sau Cronica unei cetăți (Το χρονικό μιας Πολιτείας, 1937), o descriere impregnată de nostalgie a orașului Rethymno din perioada anilor 1898-1924.

Din 1939 până în 1975 a fost profesor de istoria artei la Academia de Arte din Atena. În 1939 el a scris o povestire istorică intitulată Moartea familiei de Medici.

După cel de-al Doilea Război Mondial a apărut Creta Nefericită: o cronică a răscoalei din 1866 (1945), ce a fost urmată de trilogia Cretanul (1948-1950) (ediție revizuită în 1965), care prezintă evenimente petrecute între 1866 și 1910 și conține personaje istorice precum Venizelos. În 1959 el a publicat Soarele morții, în care un băiat ajunge să se împace cu mortalitatea umană.

El a scris, de asemenea, patru piese de teatru, toate bazate pe teme istorice. A fost distins în 1975 cu Premiul Herder.

Prevelakis a murit la Atena, în martie 1986. A fost înmormântat în Rethymno, în curtea unei biserici aflate în apropiere de vârful dealului, pe strada Kazantzakis. Statuia sa se află în fața Primăriei din Rethymno.

Traduceri
 The Sun of Death, tr. Philip Sherrard (1965)
 Cronica unei cetăți, tr. Polixenia Karambi, Editura pentru Literatură Universală, București (1968)
 Soarele morții, tr. Polixenia Karambi, Editura Univers, București (1976)
 The Tale of a Town, tr. K. Johnstone (1976)
 The Cretan, tr. A. Rick, P. Mackridge (1991)
 Le soleil de la mort (1997)

Note

Bibliografie
  Antonis Dekavalles (Αντώνης Δεκαβάλλες), Εισαγωγή στο λογοτεχνικό έργο του Παντελή Πρεβελάκη, Κέδρος, 1985.

Nașteri în 1909
Decese în 1986
Romancieri din secolul al XX-lea
Poeți din secolul al XX-lea
Romancieri greci
Scriitori greci

Pandelis Prevelakis


Christopher "Chris" Marustik (10. august 1961 - 12. august 2015) var en walisisk fodboldspiller (midtbane).

Marustik tilbragte hele sin aktive karriere i hjemlandet, hvor han blandt andet spillede for begge de to store walisiske klubber i det engelske ligasystem, Swansea og Cardiff. For Wales' landshold spillede Marustik desuden seks kampe, som alle faldt i 1982.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Wales
Fodboldspillere fra Cardiff City F.C.
Fodboldspillere fra Swansea City A.F.C.
Fodboldspillere fra Newport County A.F.C.
Fodboldspillere fra Barry Town F.C.

Chris Marustik


Ioannis Gelios (Augsburgo, País, 24 de abril de 1992) es un futbolista alemán de origen griego. Juega de portero y su actual equipo es el Holstein Kiel de la 2. Bundesliga de Alemania.

Clubes

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de Alemania
Futbolistas del F. C. Augsburgo en los años 2010
Futbolistas del F. C. Augsburgo II
Futbolistas del Hansa Rostock en los años 2010
Futbolistas del Holstein Kiel
Futbolistas nacionalizados en Grecia
Greco-alemanes
Nacidos en Augsburgo
Guardametas de fútbol

Ioannis Gelios


ʽMadame Louis Lévêque' est un cultivar de rosier mousseux obtenu en 1898 par le rosiériste français Louis Levêque. Il rend hommage à l'épouse de l'obtenteur, horticulteur à Ivry-sur-Seine, ancien maire de cette ville et conseiller général. Cette variété ne doit pas être confondue avec le rosier thé du même nom aux fleurs jaunes, obtenu par Louis Lévêque en 1892.

Description
Le buisson de cette variété, vigoureux et sain, s'élève de  à  de hauteur et possède un feuillage dense et vert moyen. Ses fleurs sont grosses et doubles, de forme globulaire, au coloris rose frais, devenant de plus en plus pâle. Au début, les roses sont parfaitement sphériques puis, lorsqu'elles sont complètement en fleurs, deviennent peu profondes. Les pétales fins et légèrement ridés se replient légèrement. Malheureusement, ils ne s'ouvrent pas quand la fleur est mouillée. Les roses de cette variété sont bien parfumées, surtout le matin. La floraison est légèrement remontante en fin d'été. À l'automne, ses gros cynorhodons sont rares, en forme de poire, peu sertis avec de fortes soies et avec des sépales attachés.

Cette variété résiste à des températures de l'ordre de -20 °C et préfère les situations ensoleillées. Elle ne nécessite que peu de soin, mais un sol riche et bien drainé, pouvant toutefois d'adapter à un sol pauvre. Elle se plaît aussi bien sous le climat méditerranéen que dans des régions à climat hivernal plus rude. Elle est présente dans les catalogues internationaux de rosiers à l'ancienne. Elle fait merveille dans les bordures et les petits massifs. Elle tient bien en vase.

On peut l'admirer à l'Europa-Rosarium de Sangerhausen.

Notes et références

Bibliographie
Dictionnaire des roses, 1885, vol. II,
 Rosen-Zeitung, 1893, ,

Cultivar de rosier
Rosier mousseux

Madame Louis Lévêque


"Don't Let Me Be the Last to Know" este un cântec al interpretei americane Britney Spears pentru cel de-al doilea ei album de studio, Oops!... I Did It Again (2000). Compoziția a fost lansată ca al patrulea și ultimul disc single extras de pe album la 15 ianuarie 2001, sub egida casei de discuri Jive Records. După ce s-a întâlnit cu producătorul Robert John "Mutt" Lange în Elveția, Spears a început să înregistreze numeroase melodii pentru album, inclusiv "Don't Let Me Be the Last to Know", pe care Spears o consideră una dintre piesele ei preferate de pe disc. O parte din versuri au fost compuse de chitaristul Keith Scott și cântăreața de muzică country-pop Shania Twain. Balada teen-pop vorbește despre o femeie care își dorește să audă de la iubitul ei că o iubește și că are nevoie de ea, piesa conținând elemente similare din cântecul "China Girl" (1983) a lui David Bowie și Iggy Pop.

"Don't Let Me Be the Last to Know" a primit recenzii pozitive din partea criticilor de specialitate, aceștia considerând cântecul o abatere potrivită de la genul muzical al albumului, și lăudând totodată vocea lui Spears, prin comparație cu Twain și Stevie Wonder. Piesa a obținut un succes comercial moderat, ocupând primul loc în România și devenind un șlagăr de top 10 în Austria, Europa și Elveția, clasându-se totodată în top 20 în alte țări europene. "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost lansat doar spre difuzare radio în Statele Unite; prin urmare, piesa nu a reușit să ajungă în niciun clasament.

Un videoclip muzical regizat de Herb Ritts o prezintă pe Spears în scene de iubire cu iubitul ei fictiv, rol jucat de modelul francez Brice Durand. Adevăratul iubit a lui Spears la acea vreme, Justin Timberlake, s-a declarat supărat din cauza scenelor cu săruturi, totodată mama lui Spears, Lynne, considerând videoclipul prea indecent datorită scenelor sexuale explicite. Unele părți ale videoclipului au fost editate înainte de lansarea propriu-zisă la 2 martie 2001. Pentru a-și promova cântecul, Spears a interpretat "Don't Let Me Be the Last to Know" la emisiunile TRL, Saturday Night Live, și The View. Piesa a fost, de asemenea, inclusă în lista de cântece pentru patru turnee ale ei. Single-ul a fost nominalizat la premiile Nickelodeon Kids' Choice Awards la categorie "Cel mai bun cântec" în 2002. Spears a numit "Don't Let Me Be the Last to Know" una din piesele ei preferate din carieră.

Informații generale
În 1999, Spears a început să lucreze la cel de-al doilea ei album de studio, Oops!... I Did It Again (2000), în Suedia și Elveția. După ce s-a întâlnit cu Robert Lange în Elveția, cântăreața a început să înregistreze mai multe cântece pentru album, printre care "Don't Let Me Be the Last to Know". După ce a terminat de compus piesa, Spears a dezvăluit într-un interviu pentru Billboard că "în primul album, nu mi-am demonstrat abilitățile vocale. Piesele au fost grozave, însă nu au fost foarte solicitante. Acest cântec este incredibil. Îi va surprinde pe oameni în cel mai bun mod". "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost compus și produs de Robert Lange, o parte din versuri fiind compuse de fosta lui soție, Shania Twain, și Keith Scott. Spears a înregistrat vocea pentru piesă între lunile noiembrie și decembrie ale anului 1999, la castelul lui Robert Lange și Shania Twain în La-Tour-de Peilz, Elveția, mixajul fiind realizat mai târziu de Nigel Green. Cory Churko, Kevin Churko și Richard Meyer s-au ocupat de programare. În timpul unui concert live în Hawaii, inclus pe cel de-al doilea album video al solistei,  Live and More! (2000), Spears a susținut că "Don't Let Me Be the Last to Know" este una dintre piesele ei favorite de pe Oops!... I Did It Again. Cântecul a fost lansat la 17 ianuarie 2001 ca ultimul disc single extras de pe album.

Structura muzicală și versurile
"Don't Let Me Be the Last to Know" este o baladă pop cu o durată de trei minute și 51 de secunde. Piesa este scrisă în tonalitatea Mi major și are un tempo de 76 de bătăi pe minut. Vocea lui Spears variază de la nota Fa♯3 la înalta notă Re♯5. Un recenzent de la NME a spus că piesa ia riff-ul cântecului "China Girl" (1983) a lui David Bowie și Iggy Pop și este "pus peste un bas sentimental cu corzile unui film de dragoste". Tom Terrell de la MTV a comparat riff-ul cu varianta cover a piesei "Sukiyaki" (1981) realizată de trupa A Taste of Honey. De asemenea, Terrell a fost de părere că "refrenul ce aduce aminte de Eagles" conține "ritmul unei balade puternice din anii '80", iar "Britney cântă cu o voce plină de emoție și suflet, asemănătoare cu cea a lui Stevie Wonder (în piesa «Knocks Me Off My Feet») și a Shaniei însăși".

Stephanie McGrath de la Jam! a spus că piesa este "o pauză bună de la «baby baby-urile», «yeah yeah-urile» și bătăile tobelor insistente care acoperă celelalte cântece" din Oops!. David Veitch de la Calgary Sun a comparat vocile de fundal cu "shoo-be-doo-doo-urile frumoase și de modă veche". Din punct de vedere al versurilor, "Don't Let Me Be the Last to Know" face aluzie la modul în care Spears își dorește să audă de la iubitul ei că acesta are mereu nevoie de ea și că o iubește. Cântăreața a considerat piesa "simplă și delicată". "E unul dintre acele cântece care te atrage. De asta îmi place, și îmi place, bineînțeles, să-l și cânt". Solista a mai adăugat: "Cred că l-au compus special pentru mine deoarece, versurile piesei, dacă le asculți într-adevăr... sunt mai mult decât aș putea să spun, sunt un fel de versuri tinerești, cred. Nu cred că Shakira ar cânta cuvintele pe care eu le rostesc".

Receptare

Critică
"Don't Let Me Be the Last to Know" a primit recenzii pozitive din partea criticilor de specialitate. Stephen Thomas Erlewine de la Allmusic a considerat că piesa este "o baladă dulce și sentimentală", alături de alte balade de pe albumul Oops!... I Did It Again, în timp ce un redactor de la Rhapsody le-a considerat "balade construite perfect". Stephanie McGrath de la publicația Jam! a numit cântecul "cea mai bună vitrină a talentelor lui Spears", iar un redactor de la revista NME a considerat piesa "absolut înfricoșătoare". Tracy E. Hopkins de la Barnes & Noble a opinat că "Don't Let Me Be the Last to Know" este o "baladă șlefuită", lăudând-o pe Shania Twain pentru compoziție. Jurnalistul de la Billboard, Michael Paoletta, a observat că, deși Spears nu are abilitățile vocale ale "colegelor Jessica Simpson și Christina Aguilera, ea are un stil pe care îl recunoști instantaneu, și Oops!... indică faptul că își dezvoltă sufletul și profunzimea emoțională", comentând mai târziu că acest lucru poate fi confirmat cu "balada de succes compusă de Shania Twain, «Don't Let Me Be the Last to Know»". În timpul recenziei turneului Femme Fatale Tour din 2011, Jocelyn Vena de la MTV a considerat acest cântec și "Toxic" "hituri old-school". Piesa a fost nominalizată la premiile Nickelodeon Kids' Choice Awards, la categoria "Cel mai bun cântec", în anul 2002.

Comercială
"Don't Let Me Be the Last to Know" nu a fost disponibil în format comercial în Statele Unite, cântecul fiind lansat doar spre difuzare radio la 2 aprilie 2001. Astfel, piesa nu a reușit să ajungă în niciun clasament din Statele Unite. Cu toate acestea, "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost un succes comercial în Europa, clasându-se pe locul 9 în European Hot 100 Singles, la 14 aprilie 2001. Piesa a devenit un șlagăr de top 10 în Austria și Elveția, și s-a clasat în top 20 în Belgia (Flandra), Finlanda, Irlanda, Norvegia și Suedia. În Regatul Unit, piesa a debutat pe locul 12 la 7 aprilie 2001, părăsind clasamentul UK Singles Chart după opt săptămâni. "Don't Let Me Be the Last to Know" a obținut un succes comercial remarcabil în România, ocupând prima poziție a clasamentului Romanian Top 100 timp de două săptămâni consecutive și devenind, de asemenea, al treilea cel mai difuzat cântec la posturile de radio din anul 2001. Deși în Danemarca piesa a ocupat locul 14, "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost premiat cu discul de aur de către International Federation of the Phonographic Industry (IFPI) pentru vânzarea a 5.000 de unități în regiune. Cu toate că piesa nu a fost lansată în Australia, single-ul a fost inclus ca disc bonus într-o versiune limitată a albumului Oops!... I Did It Again lansat în țară.

Videoclipul
Videoclipul muzical pentru cântecul "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost regizat de fotograful american Herb Ritts, și a fost filmat la Key Biscayne în Miami, Florida în ultima săptămână a lunii ianuarie 2001. Spears a dezvăluit că a fost inspirată de videoclipul artistei Janet Jackson, "Love Will Never Do (Without You)" (1990), atunci când l-a ales pe Ritts drept regizor. Potrivit acestuia, cântăreața "și-a dorit să facă ceva nou. A fost o singură costumație și niciun dans, fapt care a limitat-o. Chiar a trebuit să joace teatru, și a fost foarte impresionant". Ritts a mai dezvăluit faptul că videoclipul a fost creat într-o "casă înfricoșătoare pe plajă", similar cu videoclipul Madonnei pentru piesa "Cherish" și videoclipul lui Chris Isaak pentru piesa "Wicked Game" (1989). "Povestea videoclipului este, în mare parte, despre Britney, dorind să-i spună iubitului acele cuvinte", a afirmat Ritts care s-a declarat impresionat de chimia dintre cântăreață și iubitul ei fictiv, rol jucat de modelul francez Brice Durand. Adevăratul iubit a lui Spears la acea vreme, Justin Timberlake, "a spus că s-a simțit ofensat de scenele de sărut cu modelul francez", potrivit lui Jennifer Vineyard de la MTV. Mama lui Spears, Lynne, a criticat, de asemenea, versiunea originală a videoclipului datorită unor cadre indecente, conținând scene sexuale explicite. Părți din videoclip au fost editate înainte de lansarea propriu-zisă a acestuia.

Videoclipul muzical a debutat pe locul unu în emisiunea TRL de pe canalul MTV la 2 martie 2001. Videoclipul începe cu Spears și iubitul ei, stând într-un hamac. Scene în care acesta o îmbrățișează lângă un foc sunt, de asemenea, prezentate. Deopotrivă, o putem vedea pe solistă și iubitul ei într-o scenă de dragoste. În interiorul unei cabane tiki, Spears exclamă cuvintele pe care dorea ca iubitul ei să le știe. În cealaltă jumătate a videoclipului, aceasta este prezentată stând într-un copac, în timp ce partenerul ajunge la ea. Sunt incluse, de asemenea, scene în care interpreta fuge pe plajă, iar iubitul ei o urmărește. Cântăreața a purtat doar un bikini top și o pereche de pantaloni scurți pe tot parcursul videoclipului. Clipul a fost considerat de Spears drept "cel mai amuzant video pe care l-am făcut vreodată". O altă variantă a videoclipului poate fi găsită pe DVD-ul primului ei album de compilații, Greatest Hits: My Prerogative.

Interpretări live

Prima interpretare a piesei "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost pe 8 martie 2008, într-un concert din cadrul turneului Crazy 2k Tour organizat în Pensacola, Florida. Spears a apărut pe scenă stând pe un covor magic și zburând peste public, în timp ce cânta piesa. După lansarea celui de-al doilea album de studio, Oops!... I Did It Again, Spears a interpretat cântecul la emisiunile TRL, Saturday Night Live și The View. Aceasta a cântat piesa, de asemenea, și în turneul din 2000, Oops!... I Did It Again World Tour. După interpretarea piesei "Sometimes", cântăreața s-a urcat pe scări și a vorbit pe scurt publicului înainte de a începe interpretarea cântecului, purtând o rochie lungă și albă cu pene de boa. "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost cântat, de asemenea, și în turneul din 2001, Dream Within a Dream Tour. Interpretarea piesei a constat în solistă, cântând pe o platformă înaltă, purtând o rochie de seară, zăpadă artificială căzând din tavan, cu doi dintre dintre dansatorii ei interpretând coregrafia.

Aproape 10 ani mai târziu, "Don't Let Me Be the Last to Know" a fost interpretat în turneul Femme Fatale Tour din anul 2011. Interpretarea piesei a constat în Spears, stând pe un leagăn și cântând piesa în timp ce un dansator dansează sub ea iar, la un moment dat, acesta își atașează picioarele de leagăn în timp ce este în aer. Shirley Halperin de la The Hollywood Reporter a numit această interpretare una dintre cele mai bune din spectacol, împreună cu cele ale pieselor "Piece of Me" și "3", afirmând că "destul de ironic, [acestea] erau cele cu cele mai puține zorzoane". Într-o recenzie a turneului pentru canalul Epix, Jocelyn Vena de la MTV și-a rezumat gândurile cu privire la spectacol, spunând că "E destul de rar zilele astea să o vezi pe Britney Spears arătându-și latura ei delicată".

Ordinea pieselor pe disc și formate

CD single distribuit în Europa
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Versiunea de pe album) — 3:50
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Radio Mix) — 4:01

CD maxi single distribuit în Europa
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Versiunea de pe album) — 3:50
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Radio Mix) — 4:01
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Club Mix) — 10:12
"Stronger" (MacQuayle Mix Show Edit) — 5:21
"Stronger" (Pablo La Rosa's Transformation) — 7:21

CD maxi single distribuit în Franța
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Versiunea de pe album) — 3:50
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Radio Mix) — 4:01
"Stronger" (MacQuayle Mix Show Edit) — 5:21

CD maxi single distribuit în Japonia
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Versiunea de pe album) — 3:50
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Radio Mix) — 4:01
"Oops!... I Did It Again" (Rodney Jerkins Remix) — 3:07
"Lucky" (Jack D. Elliot Radio Mix) — 3:27
"Stronger" (Miguel Migs Vocal Edit) — 3:42
"Oops!... I Did It Again" (Ospina's Deep Edit) — 3:24
"Oops!... I Did It Again" (Instrumental) — 3:29

CD maxi single/casetă audio distribuite în Regatul Unit
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Versiunea de pe album) — 3:50
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Radio Mix) — 4:01
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Club Mix) — 10:12

CD maxi single versiune limitată distribuită în Regatul Unit
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Versiunea de pe album)) — 3:50
"Oops!... I Did It Again" (Riprock 'n' Alex G. Oops! We Remixed It Again!) [Radio Mix] — 3:54
"Stronger" (MacQuayle Mix Show Edit) — 5:21
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Enhanced Video) — 3:57

Disc de gramofon 12"
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Club Mix) — 10:12
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Hex Hector Dub) — 8:00
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Thunderpuss Club Mix) — 10:02
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Thunderpuss Dub) — 9:04
"Don't Let Me Be the Last to Know" (Azza Remix) — 3:49

Acreditări și personal
Persoanele care au lucrat la acest cântec sunt preluate de pe broșura albumului Oops!... I Did It Again.

 Tehnic
 Înregistrat la castelul lui Mutt Lange și Shania Twain în La-Tour-de Peilz, Elveția.
 Mixat de Nigel Green pentru Out Of Pocket Productions, Ltd.
 Personal

 Britney Spears – voce principală
 Robert Lange – textier, producător
 Shania Twain – textier
 Keith Scott – textier
 Kevin Churko – programare

 Cory Churko – programare
 Richard Meyer – programare
 Michel Gallone – asistent înregistrare, inginer de sunet
 Chris Trevett – inginer vocal
 Paul Oliveira – asistent inginer vocal

Prezența în clasamente

Săptămânale

De final de an

Certificări

Note
 reprezintă "disc de aur".

Datele lansărilor

Referințe

Legături externe
 Videoclipul muzical oficial pe Vevo — Vevo.

Cântece din 2000
Discuri single din 2001
Cântece ale lui Britney Spears
Balade pop
Cântece care au atins prima poziție în România

Don't Let Me Be the Last to Know


The National Association of Intercollegiate Athletics men's basketball national championship has been held annually since 1937 (with the exception of 1944 and 2020). The tournament was established by James Naismith to crown a national champion for smaller colleges and universities. Through the 2019–20 season, the NAIA Tournament featured 32 teams, and the entire tournament was contested at one location in one week, rather than multiple locations over a series of weekends. Beginning with the 2021 edition, the tournament expanded to 48 teams, starting with play at 16 regional sites, with only the winners at these sites playing at the final venue. The 2022 tournament expanded again to 64 teams.  From 1992 to 2020, the NAIA sponsored a Division II championship. The Division I tournament is played in Kansas City, Missouri, while in 2020, the Division II tournament was to be held for the last time at the Sanford Pentagon in Sioux Falls, South Dakota; however, the tournaments were called off due to the COVID-19 pandemic. The NAIA returned to a one-division setup in 2021. The NAIA games can be watched online through the official NAIA provider StretchInternet.

History
The Men's Basketball Championship is mostly played at the Municipal Auditorium in Kansas City, Missouri. It has been held in Kansas City every year since the tournament began except from 1994 to 2001, when it was played in Tulsa, Oklahoma, and in 2020, when no tournament was held. Kansas City will continue to host until at least 2024. In 2018, the NAIA announced a new format for the 2021 tournament after the merger of D-I and D-II. Under the new format, the men's and women's tournaments each involve 64 teams (the first post-COVID tournaments in 2021 had 48 teams). The first two rounds are played at 16 separate sites, with only the 16 winners at these sites advancing to Kansas City.

The tournament MVP has been presented with the Chuck Taylor Most Valuable Player award since 1939. In 1948 the NAIA became the first national organization to open their intercollegiate postseason to black student-athletes due primarily to the media attention surrounding Manhattan College. Manhattan, who had an all-white team, learned of the NAIA rule that prohibited blacks from participating in the tournament, and after asking the NAIA to rescind the rule, the NAIA refused and Manhattan withdrew from the tournament. "The battle might have ended there but for a man named Harry Henshel, who was a member of the U.S. Olympic basketball committee. One of the reasons that the NAIA tournament was so prestigious was that the champion was invited to compete at the Olympic trials in New York City in late March. (The other teams invited were the two NCAA finalists, three teams from the Amateur Athletic Union, the winner of the National Invitation Tournament, and a YMCA team.)" After reading in the New York papers that blacks could not participate in the tournament, Henshel suggested to the media that the NAIA national champion be eliminated from Olympic consideration. NAIA officials read Hershel's statement in the papers and quickly took a telegraphic poll amongst its members the following day that rescinded the racial ban. In 1947, Coach John Wooden of Indiana State refused the invitation to the NAIA National Tournament primarily because Clarence J. Walker, the only black player on his team could not participate. Because of the stance taken by Manhattan College and Harry Hansel, in 1948, Coach Wooden was able to take Walker to the tournament who became the first African-American student-athlete to play in the NAIA tournament. Walker, a vital role player, helped the Sycamores finish as the NAIA's national finalist. In 1957, Tennessee State became the first historically black college to win a national championship, and the first team to win three consecutive tournaments. As of 2017, Kentucky State is the only other school to do so (1970, 1971, 1972). Oklahoma City University holds the record for the most tournament championships with six. OCU also holds the record for most national championship titles in NAIA women's basketball.

Results

Notes

Champions
Division II titles are not included in this list. Schools in italics are no longer in the NAIA.

 Schools highlighted in pink are closed or no longer sponsor athletics.
 Schools highlight in yellow have reclassified athletics from the NAIA.

See also
NAIA Basketball Tournament Most Valuable Player
NAIA Women's Basketball Championships
NAIA Division II Men's Basketball Championship
NAIA Division II Women's Basketball Championship
NCAA Division I men's basketball tournament
NCAA Division II men's basketball tournament
NCAA Division III men's basketball tournament

References

External links

NAIA men's basketball championship