William Alan Finn (born February 28, 1952) is an American composer and lyricist. He is best known for his musicals, which include Falsettos, for which he won the 1992 Tony Awards for Best Original Score and Best Book of a Musical, A New Brain (1998), and The 25th Annual Putnam County Spelling Bee (2005).

Early life
Finn was born in Boston, Massachusetts. He is Jewish, raised in conservative Judaism, and grew up in Natick, Massachusetts, with his parents and siblings, Michael and Nancy. He attended the Temple Israel in Natick, where his Rabbi was Harold Kushner. In Hebrew School, Finn wrote his first play, saying, "I don't think I ever told anyone this: The first play I ever wrote was in Hebrew. I have no idea what it was about. But it was horrible, I guarantee it. I couldn't write plays, and I couldn't really speak Hebrew, so how good could it be?" While attending Natick High School, Finn competed with the Natick Speech Team and was in the drama department headed by Gerald Dyer. For his bar mitzvah, he received a guitar and taught himself to play.

He went on to attend Williams College in Williamstown, Massachusetts as a music major. He originally entered as a guitar major, "When I got to college I kind of transferred to the piano. I transferred what I knew on the guitar to the piano. But when I was playing the guitar I was always writing my own songs — and singing a few of — I only had one book of folk songs, a blue book, of these sad, sad folk songs. ...I would start them the way they were written and then I would change them to how I wanted them…. I would just use the lyrics — re-musicalize the lyrics." When he graduated, he received the Hutchinson Fellowship (a musical composition award).

Career
Finn is a heavily autobiographical writer; he always writes his own lyrics. His topics have included the gay and Jewish experiences in contemporary America, and also family, belonging, sickness, healing, and loss. According to a 2006 article, "The Washington Post called him 'the composer laureate of loss.'"

Finn is especially noted for his work on what was to become a trilogy of short musicals Off-Broadway. In Trousers, March of the Falsettos, and Falsettoland all chronicle the lives of the character Marvin, his ex-wife Trina, his boyfriend, Whizzer, his psychiatrist, Mendel, and his son, Jason. Falsettos, the combination of the latter two parts of his Marvin Trilogy (March of the Falsettos and Falsettoland), opened on Broadway at the John Golden Theater on April 29, 1992, and ran for 486 performances. It went on to garner seven nominations at the 46th Tony Awards, winning two: the 1992 Tony Award for Best Original Score as well as the 1992 Tony Award for Best Book of a Musical, the latter shared with James Lapine.

A critically acclaimed revival opened on September 29, 2016 at the Walter Kerr Theater and went on to garner five nominations at the 71st Tony Awards, including Best Revival.

With Lapine, Finn penned a musical loosely based on his near-death experience following brain surgery, exploring the role of music in his life and recovery. The musical's main character is a man who has what may be a terminal arteriovenous malformation (AVM). Finn's longtime partner, Arthur Salvadore, is represented by the character Roger Delli-Bovi. Finn's mother is also present in the piece. That musical, A New Brain, starred Malcolm Gets, Kristin Chenoweth and Chip Zien, and premiered Off-Broadway at the Lincoln Center Theater in 1998. The musical won the 1999 Outer Critics Circle Award for Outstanding Off-Broadway Musical. The UK premiere was at the 2005 Edinburgh Festival Fringe.

At the 2006 Elliot Norton Awards Ceremony, Finn brought his high school drama teacher, Gerry Dyer, onstage with him to present an award. Finn said of Dyer that he "imbued us with a ridiculous sense of our own self-worth." Another student of Gerald Dyer, Alison Fraser, found fame on Broadway, collaborating with Finn in the original casts of In Trousers and March of the Falsettos.

Finn had another Broadway success with The 25th Annual Putnam County Spelling Bee, for which he wrote both music and lyrics. The show won two Tony Awards in 2005-one for Best Book of a Musical, and another for the Best Performance by a Featured Actor in a Musical. It ran Off-Broadway, then on Broadway in 2005 and toured the United States in 2006. The show was first workshopped and produced at Barrington Stage Company (BSC) in Pittsfield, MA, where Finn later created The Musical Theatre Lab (MTL) with BSC Artistic Director Julianne Boyd. The MTL is an annual summer lab where emerging musical theatre artists are supported and new musical works are created, fine-tuned and produced under the curatorship of Finn and Boyd.

Three musical revues or song suites of Finn's music have been produced:
 Infinite Joy, in which the composer played the piano and sang along with an all-star cast, contained several songs from shows that were unfinished, and some that were cut from previous shows.
 Elegies: A Song Cycle (2003) is a series of songs the composer wrote in memoriam of loved ones now gone, and in response to the September 11, 2001 attacks.
 Make Me a Song, conceived and directed by Rob Ruggiero, premiered at Hartford's Theaterworks in the summer of 2006, opened Off-Broadway in November 2007, and closed in December 2007 after 54 performances. A live recording was released by Sh-K-Boom Records on April 29, 2008.

Finn's first show was called Sizzle and was produced at Williams College in the fall of 1971. Finn wrote the music and lyrics, and his good friend, Charlie Rubin, wrote the libretto. Sizzle was the first original musical produced on the Williams College campus since Stephen Sondheim attended the college over 20 years earlier. Sizzle was a coming of age musical about college students but concluded in an unusual way with the star of the show, played by J. Tyler Griffin, Jr., dying in an electric chair. Sizzle played to packed houses. Rubin possesses a reel-to-reel tape containing excerpts from the show, including most of the music.

His long-in-development show, The Royal Family of Broadway, with a book by Richard Greenberg, was based on the play by George S. Kaufman and Edna Ferber, which tells the story of a girl from a family of great Broadway actors who contemplates leaving show business and getting married. It has apparently been shelved, according to William Finn's personal notes for Make Me a Song, Playbill magazine and an article from 2006.

Finn's songs were featured exclusively on Lisa Howard's album Songs of Innocence and Experience, released on April 12, 2011.

The musical comedy Little Miss Sunshine, premiered at the La Jolla Playhouse, California, from February 15, 2011 through March 27, 2011. James Lapine wrote the book and is the director, set design by David Korins, staging by Lapine and Christopher Gattelli. The opening night cast featured Hunter Foster (Richard), Malcolm Gets (Frank), Dick Latessa (Grandpa), Taylor Trensch (Dwayne), Georgi James (Olive), and Jennifer Laura Thompson (Sheryl). The ensemble, who Jay Irwin wrote "...took the small parts they were given and ran with them, almost right out of the theater as each of them brilliantly played the comedic relief to the family's "straight man"", starred Bradley Dean, Carmen Ruby Floyd, Eliseo Roman, Andrew Samonsky, Sally Wilfert, and Zakiya Young.

Little Miss Sunshine began previews Off Broadway at the Second Stage Theatre in New York on October 15, 2013, and opened November 14, 2013.

Finn's frequent collaborators include librettist James Lapine, director Graciela Daniele and singers/actors Stephen Bogardus, Carolee Carmello, Stephen DeRosa, Alison Fraser, Keith Byron Kirk, Norm Lewis, Michael Rupert, Mary Testa, Christian Borle and Chip Zien.

Finn was one of a selected few composers who contributed to the song cycle Stars of David which premiered in October 2012 at the Philadelphia Theatre Company. It was based on the Abigail Pogrebin's book Stars of David: Prominent Jews Talk About Being Jewish and starred Nancy Balbirer, Alex Brightman, Joanna Glushak, Brad Oscar and Donna Vivino. Finn also contributed to the Off-Broadway musical Mama & her Boys.

His long-shelved musical, The Royal Family of Broadway, saw its first full production in 2018 at the Barrington Stage Company with Putnam librettist Rachel Sheinkin penning the book.

Personal life
In 1992, Finn suffered deteriorating vision, dizziness and partial paralysis and was rushed to the hospital. He had arteriovenous malformation, or AVM, in his brain stem. In September 1992, he had Gamma Knife surgery, which obliterated the AVM. After the surgery, Finn experienced a year of humbled serenity and constantly felt like he had a "new brain." Finn's 1998 musical A New Brain is based on his experience with AVM and his subsequent successful surgery.

He is openly gay, and lives with his life partner, Arthur Salvadore, in New York City and Pittsfield, Massachusetts, where he is a composer and writer.

Finn is a member of the NYU Tisch Graduate Program in Musical Theater Writing faculty. He is the co-founder and artistic producer of the Musical Theatre Lab at the Barrington Stage Company in Pittsfield, Massachusetts, established in 2006.

Writing credits

Stage
 In Trousers (1979, revised 1985) – Off-Broadway musical – composer, lyricist, writer
 March of the Falsettos (1981) – Off-Broadway musical – composer, lyricist, writer
 America Kicks Up Its Heels (1983) – Off-Broadway musical – composer, lyricist (book by Charles Rubin) – an earlier version of Romance in Hard Times
 Dangerous Games (1989) – Broadway musical – lyricist (music by Ástor Piazzolla, book by Graciela Daniele and Jim Lewis)
 Romance in Hard Times (1989, revised 2015) – Off-Broadway musical – composer, lyricist, writer
 Falsettoland (1990) – Off-Broadway musical – composer, lyricist, book by James Lapine
 Falsettos (1992) – Broadway musical – composer, lyricist, co-writer with James Lapine; includes March of the Falsettos and Falsettoland
 The Sisters Rosensweig (1993) – Broadway play – composer and lyricist for the song "Scarlet Pimpernel"
 A New Brain (1998) – Off-Broadway musical – composer, lyricist, co-writer with James Lapine
 Love's Fire (1998) – playwright, composer and lyricist for the song "Painting You"
 Muscle (2001) – O'Rourke Center for the Performing Arts, Truman College – composer (lyrics by Ellen Fitzhugh, book by James Lapine)
 Elegies: A Song Cycle (2003) – Off-Broadway revue – composer, lyricist
 The 25th Annual Putnam County Spelling Bee (2004) – Off-Broadway musical transferred to Broadway (2005) – composer, lyricist (book by Rachel Sheinkin)
 Make Me a Song (2007) – Off-Broadway revue – composer, lyricist
 Little Miss Sunshine (2011) – La Jolla Playhouse musical and then Off-Broadway, Second Stage Theatre, (2013) – composer, lyricist (books by James Lapine)
 The Royal Family of Broadway (2018) – Barrington Stage Company (new book by Rachel Sheinkin, original book by James Lapine)

Film
 The Brave Little Toaster to the Rescue (1997) – songs (lyrics by Ellen Fitzhugh, score by Alexander Janko)
 The Brave Little Toaster Goes to Mars (1998) – songs (lyrics by Ellen Fitzhugh, score by Alexander Janko)
 The Adventures of Tom Thumb and Thumbelina (2002) – composer, lyricist

Television
 "Ira Sleeps Over" (1991) – TV special, part of the series HBO Storybook Musicals – composer, lyricist
 Pokey Little Puppy's First Christmas (1992) – composer, lyricist

Notable Songs:
 "Anytime (I Am There)"
 "The Baseball Game"
 "Change"
 "Four Jews in a Room Bitching"
 "Goodbye / Boom Boom"
 "Gordo's Law of Genetics"
 "Heart and Music"
 "Holding to the Ground"
 "How Marvin Eats His Breakfast"
 "Sailing"
 "I Have Found"
 "The I Love You Song"
 "Infinite Joy"
 "Just Go"
 "Monica and Mark"
 "Republicans"
 "Set Those Sails"
 "Song of Innocence and Experience"
 "Unlikely Lovers"
 "What More Can I Say?"
 "What Would I Do?"
 "When the Earth Stopped Turning"
 "Whizzer Going Down"

Awards and nominations

See also
List of people with brain tumors

References

External links
 William Finn at the Internet Off Broadway Database

MusicalTalk Interview with, and discussion on William Finn.
falsettos.net
The 25th Annual Putnam County Spelling Bee

1952 births
Living people
American musical theatre composers
American musical theatre lyricists
Broadway composers and lyricists
American gay musicians
American gay writers
American LGBT composers
American LGBT songwriters
American male composers
American male songwriters
Jewish American composers
Jewish American songwriters
Gay Jews
Gay composers
Gay songwriters
Musicians from Boston
Tony Award winners
Williams College alumni
Writers from Boston
New York University faculty
Natick High School alumni
LGBT people from Massachusetts
21st-century American composers
20th-century American composers
21st-century American Jews
20th-century American Jews
21st-century American LGBT people
20th-century American LGBT people

William Finn


Tvísöngur er útilistaverk eftir þýska listamanninn Lukas Kühne. Verkið er staðsett í Þófunum ofan við Seyðisfjörð á Austurlandi og var formlega vígt 5. september 2012. Nafn verksins vísar í afbrigði af tveggja radda söng. Verkið, sem er einskonar hljóðskúlptúr, samanstendur af fimm sambyggðum hvelfingum af mismunandi stærðum. Hæð hvelfinganna er tveir til fjórir metrar og flatarmál verksins er rúmir 30 m2. Hver hvelfing fyrir sig hefur eigin tíðni sem samsvarar einum tóni í fimmundarsöng og virkar sem magnari fyrir þann tón. Tvísöngur virkar þannig sem náttúruleg umgjörð fyrir íslensku tvísöngshefðina og er bæði sjónræn og hljóðræn útfærsla á henni.

Tilvísanir

Seyðisfjörður

Tvísöngur (listaverk)


The London, Midland and Scottish Railway (LMS) was created under the terms of the Railways Act 1921. The first schedule to that Act listed four groups, and for each, a number of "Constituent Companies" were listed, as were a number of subsidiary companies. The constituent companies would amalgamate to create a new railway company, and the subsidiary companies would be absorbed either by one of the constituent companies prior to the amalgamation, or by the new railway company after amalgamation. The group that was to become the LMS was described in the Act as "the North Western, Midland and West Scottish Group".

Constituent companies
The following made up the London, Midland and Scottish Railway as a result of the Railways Act 1921:

Caledonian Railway (CalR)  route miles (1,794 km)
Furness Railway (Furness) 158 miles (254 km)
Glasgow and South Western Railway  miles (794 km)
Highland Railway(HR) 506 miles (814 km)
London and North Western Railway (LNWR) – with which the Lancashire and Yorkshire Railway (L&YR) had been amalgamated on 1 January 1922. Total route mileage (1923) was  miles (4,293 km)
Midland Railway (MidR)  miles (3,473 km)
North Staffordshire Railway (NSR)  miles (355 km)

Subsidiary companies
Independently operated lines
 Cleator and Workington Junction Railway  miles (49 km) (partially worked by the Furness Railway)
 Knott End Railway  miles (19 km)
 Maryport and Carlisle Railway  miles (68.8 km)
 North London Railway 16 miles (26 km) (managed by the LNWR)
 Stratford-upon-Avon and Midland Junction Railway  miles (109 km)
 Wirral Railway  miles (22 km)
Independent lines for which rolling stock was provided by other companies
Cockermouth, Keswick and Penrith Railway  miles (49 km)
Non-working companies
 Originally leased to or worked by LNWR
 Charnwood Forest Railway  miles (17 km)
 Dearne Valley Railway 21 miles (34 km)
 Harborne Railway  miles (4 km)
 Mold and Denbigh Junction Railway 15 miles (24 km)
 Shropshire Union Railways and Canal Company  miles (47 km) [part of this system was jointly leased with the Great Western Railway (GWR)]
 Originally leased to or worked by MidR
 Tottenham and Forest Gate Railway 6 miles (10 km)
 Yorkshire Dales Railway 9 miles (14 km)
 Originally leased to or worked by CalR
 Arbroath and Forfar Railway  miles (24 km)
 Brechin and Edzell District Railway  miles (10 km)
 Callander and Oban Railway  miles (161 km)
 Dundee and Newtyle Railway  miles (23 km)
 Killin Railway  miles (8 km)
 Lanarkshire and Ayrshire Railway  miles (58 km)
 Solway Junction Railway  miles (20 km)
 Originally leased to or worked by HR
 Dornoch Light Railway  miles (12 km)
 Wick and Lybster Light Railway  miles (22 km)
 Originally leased to or worked by NSR
Leek and Manifold Valley Light Railway (narrow gauge)  miles (13 km)
 Originally leased to or worked by several component companies
 North & South Western Junction Railway  miles (8 km)
 Portpatrick and Wigtownshire Joint Railway  miles (132 km)

Joint railways

After 1923 amalgamations comprised wholly in the LMS
 Carlisle Citadel Station and Goods Traffic Joint Committees (originally joint owned by various companies)
 were LNW/MidR joint:
 Ashby and Nuneaton Railway  miles (47 km)
 Enderby Railway  miles (4 km)
 were LNW/L&YR joint:
 Lancashire Union Railway  miles  (21 km)
 North Union Railway  miles (10 km)
 Preston and Longridge Railway 8 miles (13 km)
 Preston and Wyre Joint Railway 46 miles (74 km)
 was Furness/MidR joint
 Furness and Midland Joint Railway  miles (16 km)
 was Furness/LNWR joint
 Whitehaven Cleator and Egremont Railway 35 miles (56 km)
 were Cal/GSW joint
 Glasgow, Barrhead and Kilmarnock Joint Railway  miles (48 km)
 Glasgow and Paisley Joint Railway  miles (23 km)

After 1923 amalgamations joint with London & North Eastern Railway
 Axholme Joint Railway  miles (45 km)
 Cheshire Lines Committee ( share) 142 miles (229 km)
 City of Glasgow Union Railway
 Dumbarton & Balloch (including Loch Lomond steamers) 7 miles (11 km)
 Dundee and Arbroath Railway (including Carmyllie Light Railway) 23 miles (37 km)
 Great Central and Midland Joint Railway  miles (65 km)
 Great Central, Hull & Barnsley and Midland Joint Railway ( share) 4 miles (6 km)
 Great Central and North Staffordshire Joint Railway 11 miles (18 km)
 Great Northern and London and North Western Joint Railway 45 miles (72 km)
 Halifax and Ovenden Railway  miles (4 km)
 Halifax High Level 3 miles (5 km)
 Manchester South Junction and Altrincham Railway  (a "joint working arrangement")  miles (15 km)
 Methley Joint Line 6 miles (10 km)
 Midland and Great Northern Joint Railway  miles (295 km)
 Norfolk and Suffolk Joint Railway (was GER/MidR/GNR joint)  miles (36 km)
 Oldham, Ashton and Guide Bridge Railway  miles (10 km)
 Otley and Ilkley Joint Railway  miles (10 km)
 Perth General Station Committee ( share)
 Prince's Dock, Glasgow  miles (2 km)
 South Yorkshire Joint Railway ( share)  miles (33 km)
 Swinton and Knottingley Joint Railway  miles (31 km)
 Tottenham and Hampstead Junction Railway  miles (8 km)

After 1923 amalgamations joint with GWR
 Birkenhead Railway  miles (91 km)
 Brecon and Merthyr Railway & London and North Western Joint Railway 6 miles (10 km)
 Brynmawr and Western Valleys Railway  miles (2 km)
 Clee Hill Railway 6 miles (10 km)
 Clifton Extension Railway 9 miles (14 km)
 Halesowen Joint Railway 6 miles (10 km)
 Nantybwch and Rhymney Railway 3 miles (5 km)
 Severn and Wye Railway 39 miles (63 km)
 Shrewsbury and Hereford Railway  miles (133 km)
 Tenbury Railway 5 miles (8 km)
 Vale of Towy Railway (owned by GWR but leased jointly) 11 miles (18 km)
 West London Railway  miles (4 km)
 Wrexham and Minera Railway 3 miles (5 km)

After 1923 amalgamations joint with Southern Railway
 Somerset and Dorset Joint Railway 105 miles (169 km)

After 1923 amalgamations joint with District Railway
 Whitechapel & Bow Railway 2 miles (3 km)

Irish lines
The Railways Act 1921 did not extend to Ireland, but Irish lines owned by constituent companies became part of the LMS:
 Dundalk, Newry and Greenore Railway (DNGR)  (owned by the LNWR) – operated from 1933 by the GNR(I)
 Northern Counties Committee lines (NCC)  (owned by the Midland Railway)
 The NCC and Great Northern Railway of Ireland (GNR(I)) operated the County Donegal Railways Joint Committee lines jointly, and these became joint lines of the LMS and GNR(I) after grouping.

Shipping companies
Caledonian Steam Packet Company

Shareholdings
 Great Western Railway (minority shareholding)
 London and North Eastern Railway
 London Electric Railway until 30 June 1933
 London Passenger Transport Board from 1 July 1933
 Great Northern Railway (Ireland) (minority shareholding)
 Great Southern Railways (minority shareholding)

References

Pre-grouping British railway companies
Big four British railway companies

London, Midland and Scottish Railway
Constituents of the London, Midland and Scottish Railway

List of constituents of the London, Midland and Scottish Railway


Ilebo (anteriormente conhecida como "Port-Francqui") é uma cidade na província de Cassai, na República Democrática do Congo.

Está situada no ponto navegável mais a montante do rio Cassai, fazendo da cidade o maior e mais movimentado porto deste rio.

História

Ilebo foi fundada no século XVII como centro comercial e residência dos governantes tradicionais locais. A localidade floresceu no século XIX, e era antes da chegada dos belgas o maior assentamento na região central do Congo, com uma população estimada em 5.000 pessoas. Ilebo estava ligado a outros assentamentos através do rio e de várias estradas de terra que eram transitáveis. Em 1901, a administração colonial belga a renomeou como Port-Francqui, em homenagem ao diplomata Émile Francqui.

A cidade cresceu rapidamente sob a administração colonial belga, especialmente após a abertura do Caminho de Ferro Ilebo-Camina (ligando-se a Lubumbashi). Havia planos para estender a linha férrea até Quinxassa, inclusive com a construção de uma ponte sobre o rio Cassai começando em 1935. O processo foi interrompido depois do desabamento das obras em 12 de setembro de 1937.

Durante a Segunda Guerra Mundial, a cidade cresceu enormemente, devido ao afluxo de trabalhadores para a indústria local de fabricação de armas para o esforço de guerra. Após a independência, o nome original da cidade foi restaurado.

Em 25 de abril de 1966, na fusão das províncias de Luluaburgo e Unidade Cassaiana para formar o Cassai Ocidental, torna-se sede do território de Ilebo..

Em junho de 2013 recebe o estatuto de cidade, passando a ser composta por quatro comunas: Bembe, Cassai, Lutshwadi e Puntsha.

Cidades da República Democrática do Congo

Ilebo


2H-oxeta (denumită și oxetenă) este un compus heterociclic tetraciclic, nesaturat, cu oxigen, cu formula chimică C3H4O. Compusul există și a fost sintetizat, însă este instabil. În comparație cu oxetanul, analogul saturat, oxeta este instabilă din cauza tensiunii din ciclu, care este cauzată de prezența legăturii duble. A fost raportată sinteza unor derivați substituiți.

Obținere
2H-oxeta poate fi obținută în urma reacției de ciclizare fotochimică a acroleinei::

Note

Vezi și
 Azetă
 Oxetan
 Oxirenă
 Tietă

Compuși heterociclici cu oxigen

Oxetă


Cernache Portekiz'de Coimbra belediyesine bağlı olan, 19,55 km2 yüzölçümüne sahip, 3.871 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Coimbra'nın bucakları

Cernache


O  T11 é o modelo que a Simca Gordini utilizou nas temporadas de 1951 e 1952 da Fórmula 1. Teve como pilotos Alfred Dattner, Max de Terra, Aldo Gordini e Francis Rochat.

Carros de Fórmula 1

Simca Gordini T11


Assassin's Creed Unity este un joc video open-world de acțiune-aventură, dezvoltat de Ubisoft Montreal și publicat de Ubisoft. A fost lansat în noiembrie 2014 pentru platformele Microsoft Windows, PlayStation 4 și Xbox One. Este al optulea titlu din ramura principală a seriei Assassin's Creed și succesorul jocului din 2013, Assassin's Creed IV: Black Flag. Are legături și cu Assassin's Creed Rogue, lansat pentru consolele generației anterioare (PlayStation 3 și Xbox 360) la aceeași dată.

Acțiunea poveștii are loc într-o istorie ficțională a evenimentelor din viața reală și urmărește bătălia dintre Asasini, care luptă pentru pace prin libertate, și Templieri, care doresc pace prin control. Acțiunea are loc la Paris, în timpul Revoluției Franceze, iar povestea îl urmărește pe Arno Dorian în încercările sale de a descoperi adevăratele puteri din spatele Revoluției. Jocul păstrează tipul third-person și explorarea open-world al seriei, dar introduce și un sistem de luptă restructurat, precum și un sistem parkour și de stealth. Jocul introduce și modul cooperative multiplayer în seria Assassin's Creed, permițând până la patru jucători să completeze misiuni narative, precum și să exploreze harta open-world.

Assassin's Creed Unity a primit recenzii mixte după lansare. Laudele au fost adresate actualizărilor vizuale, luptei și free-running-ului îmbunătățit, opțiunilor de modificare, cadrului, formatului îndreptat modului multiplayer, protagoniștilori complexi, și designului misiunilor principale. Dezvoltarea personajelor și latura emoțională și morală a poveștii au fost lăudate și ele. Criticile au fost adresate poveștii nesatisfăcătoare, gameplay-ului nerafinat, și numeroaselor probleme vizuale și buguri de după lansare. Din cauza numărului ridicat de buguri de după lansare, Ubisoft și-a cerut scuze și a oferit o compensație.

Assassin's Creed Unity a fost urmat de Assassin's Creed Syndicate, care are loc în Londra victoriană, și care s-a lansat în octombrie 2015.

Gameplay
Sistemul de luptă a fost restructurat, scrima fiind folosită ca model pentru acest sistem. Pe lângă armele din jocurile anterioare, Assassin's Creed Unity introduce și arma Phantom Blade. Această armă folosește mecanicile unui arc pentru a trage cu un proiectil silențios la o distanță mare, dar servește și același rol al armei Hidden Blade din jocurile Assassin's Creed anterioare. Navigarea jocului a fost și ea îmbunătățită: noi comenzi "Free-run up" și "Free-run down" au fost adăugate pentru ca jucătorul să escaladeze clădirile mai ușor și în orice direcție. În plus, Arno învață noi mișcări de parkour pe tot parcursul jocului, dar jucătorul poate achiziționa și abilități noi. Odată cu mulțimile actualizate și mai mari, sunt disponibile și noi interacțiuni cu acestea. Mulțimile prezintă noi activități, apărând organizate, iar jucătorul poate alege să se amestece în ele fără nicio problemă. Exemplele includ despărțirea unui grup de huligani prin scoaterea armei, "aplanarea" unui conflict dintre doi cetățeni prin omorârea unuia dintre ei, care, de obicei, este un Templier, sau urmărirea unui hoț ce tocmai a furat de la cineva.

Pentru prima oară, seria îi permite jucătorului să modifice abilitățile personajului, adoptând un "arbore" de abilități ce îi permite jucătorului să folosească punctele câștigate pentru a-și îmbunătăți abilitățile în stealth, luptă și viață. Jucătorii își pot modifica și armele, armura și echipamentul, pentru a obține stilul de joc propriu. Jucătorii au și o gamă largă de arme, ce includ săbii, topoare, sulițe, puști, pistoale și iteme ce pot fi aruncate, precum bombele cu fum. DLC-ul Dead Kings introduce formidabila armă-ghilotină.

Assassin's Creed Unity introduce și modul cooperative multiplayer în serie. Jucătorii pot intra în taverne, care folosesc ca centru social al jocului, unde poți vedea dacă prietenii se joacă în acel moment. Dacă ei sunt în misiune, vor apărea ca o "fantomă", pemițându-ți să te apropii pentru a le cere să te alături misiunii lor. Dacă ești acceptat, ești trimis în joc, iar amândoi sunteți resetați către cel mai recent checkpoint, de unde puteți continua. În această manieră, se pot alătura până la patru jucători. Jucătorul își va asuma rolul lui Arno, modificat de către el însuși, ceilalți jucători apărând ca și versiunea lor modificată al lui Arno, cu propriul set de echipament, arme și armură. Multe misiuni și activități sunt disponibile pentru modul cooperative (dar pe care jucătorul le poate face și singur), dar există și unele misiuni care sunt disponibile doar pentru modul single player.

Există câteva tie-in-uri importante în aplicația Companion Assassins Creed Unity, o aplicație click "freemium" cu "legături limitate directe cu povestea din Unity". Există un număr de cufere, ținte de asasinat, și alte colectabile vizibile jucătorilor, dar accesibile doar acelora care au completat anumite obiective din aplicație. După o actualizare din februarie 2015, această cerință nu mai este necesară, ceea ce înseamnă că jucătorii care au descărcat actualizarea, pot colecta acum toate cuferele din joc fără a juca aplicația companion.

Sinopsis

Personajele

Personajul principal al jocului este Arno Dorian (Dan Jeannotte), francez ce s-a născut la Versailles dintr-un tată Asasin. După ce tatăl său este ucis de Shay Patrick Cormac la sfârșitul lui Assassin's Creed Rogue, Arno este înfiat, neștiind că noua sa familie are legături cu Ordinul Templierilor, noul său tată fiind chiar Marele Maestru al acestora. Arno se învinonvățește atunci când tatăl său adoptiv este ucis și pornește într-o călătorie a răzbunării, ce-l aduce în Frăția Asasinilor, unde avansează, puțin câte puțin, în ierarhie, precum Altaïr Ibn-La'Ahad și Ezio Auditore da Firenze în jocurile anterioare. Arno este îndrăgostit de o Templieră numită Elise De La Serre (Catherine Bérubé), fiica Marelui Maestru Templier ce l-a înfiat pe Arno, care investighează și ea moartea acestuia, dar și rolul asasinării în schimbarea ideologiei Ordinului Templier, ce îi amenință valorile fundamentale. Alte personaje îl includ pe Marchizul de Sade (Alex Ivanovici), Napoleon Bonaparte (Brent Skagford) și Maximilien de Robespierre (Bruce Dinsmore).

Cadrul
Povestea lui Arno începe la Versailles pe când acesta era copil, dar, în majoritatea poveștii, el se află la Paris. Aventurile sale la Paris se întind de la începutul Revoluției Franceze, în anul 1789, și până la Căderea lui Robespierre, în anul 1794. Cadrul din prezent se concentrează pe Asasinii care îl contactează pe jucător și îi cer ajutorul în explorarea cu Arno din trecut, dar și în a-i ajuta în prezent. Misiunile din modul multiplayer co-operative urmăresc dezvoltarea Frăției Asasinilor în timpul Revoluției Franceze. În plus, au fost introduse în poveste și "anomalii de timp". Accesarea lor îl duce pe Arno în diferite perioade ale istoriei pariziene, precum Parisul din Belle Époque, sau ocuparea acestuia de către Germania Nazistă în timpul celui de-al doilea război mondial.

Povestea

"Inițiatul" este un jucător al Helix-ului, un aparat produs de Abstergo, care permite accesul la diferite memorii genetice.

Povestea începe cu jucătorul într-o memorie ce are loc în timpul asediului Templului din Paris, în anul 1307, atunci când Marele Maestru al Templierilor, Jacques de Molay, este capturat. În timpul asediului, de Molay îi înmânează unui Templier o sabie și o carte, obiecte pe care Templierul le ascunde într-o criptă, cu puțin timp înainte ca să fie ucis de un Asasin. Memoria derulează apoi către moartea pe rug a lui Molay, atunci când acesta îl blesteamă pe regele Filip al IV-lea cel Frumos și pe Papa Clement al V-lea.

În acel moment, Bishop, care face parte din Frăția Asasinilor, încheie memoria și îl roagă pe jucător să devină inițiat al lor. Bishop are și un videoclip făcut de Abstergo, în care se vorbește despre capturarea unui anumit personaj, Înțeleptul, ce conține ADN precursor (care este un triplu helix mai degrabă decât unul dublu). Tot în acel videoclip, Abstergo vorbește și despre Phoenix Project; un proiect în care Abstergo speră să alcătuiască un întreg genom precursor, din motive necunoscute. Bishop îi garantează acces la un alt fragment de memorie, cu misiunea de a localiza un alt Înțelept, al cărui cadavru ei speră să-l recupereze.

Memoria reîncepe la Versailles în anul 1776, unde Arno Dorian, fiul unui nobil francez, o întâlnește pe Elise De La Serre, fiica Marelui Maestru al Templierilor. După ce tatăl lui Arno este ucis, Marele Maestru De La Serre îl înfiază pe Arno, în ciuda faptului că el știa că tatăl său a fost un Asasin; informație pe care Arno nu o cunoaște. Povestea continuă 13 ani mai târziu, la inițierea lui Elise în Ordinul Templierilor, în anul 1789. Arno este trimis să-i livreze un mesaj dl. De La Serre, dar îl plasează în biroul acestuia pentru a se întâlni cu Elise. După ce se întâlnește cu ea, Arno se furișează afară și îl găsește pe dl. De La Serre omorât în curtea palatului. Arno, acuzat pe nedrept de omorârea lui De La Serre, este capturat de gărzi și închis la Bastilia. Acolo, el găsește niște desene pe pereți și, cu ajutorul abilităților de a lupta, îl impresionează pe Asasinul Bellec. După ce Arno și Bellec evadează în timpul Căderii Bastiliei, Bellec îl invită pe Arno să se alăture Frăției.

Arno se întoarce acasă, unde este gonit de Elise, care îi spune lui Arno că scrisoarea pe care trebuia să i-o trimită tatălui ei era un avertisment despre cei care îi voiau moartea, dar îi mai spune și că ea aparține Ordinului Templierilor. Arno se alătură Frăției asasinilor, unde imploră oportunitatea de a-i găsi și asasina pe Templierii implicați în moartea lui De La Serre, inclusiv pe Regele Cerșetorilor. Cererea sa este acceptată de către Mirabeau, care încercase să obțină pacea dintre Frăție și Ordin împreună cu De La Serre. În timpul investigației, Arno îl salvează pe François-Thomas Germain, un argintar ținut prizonier de către Marele Maestru al Templierilor, Lafreniere. După ce-l omoară pe Lafreniere, care era, de fapt, cel care a scris scrisoarea pentru De La Serre, Arno se întâlnește cu Elise și realizează că Germain este Înțeleptul, dar și cel care a ordonat omorârea lui De La Serre. Consiliul Frăției începe să-i pună la îndoială loialitatea lui Arno, datorită repezelii cu care dorește să-l găsească pe asasinul lui De La Serre.

Realizând că planul lui Germain este de a stârni o revoltă împotriva Regelui Franței, Arno asasinează încă doi oameni, un ofițer ce organiza o revoltă a prizonierilor (căpitanul Frederic Rouille) și unul care strângea mâncare (negustorul Marie Levesque) pentru a da impresia că nobilitatea risipea resurse în timp ce Franța era înfometată. Arno se întâlnește și cu Napoleon Bonaparte, ofițer de artilerie, în timp ce căuta scrisori de la mentorul său, Mirabeau, pentru regele Ludovic, prin Palatul Tuileries, scrisori pe care Templierii le pot folosi ca scuză pentru a-i elimina pe toți Asasini din Franța. Bonaparte l-a ajutat, la ceva timp după, să-l asasineze pe căpitanul Rouille, pe care l-a servit în timpul Masacrelor din Septembrie 1792. În tot acest timp, Arno o salvează pe Elise și o convinge să se alieze cu Frăția, deoarece și trupele ei au fost omorâte de Înțelept. Mirabeau acceptă, sperând să fie favorizat de următorul Mare Maestru al Templierilor, dar este omorât de către Bellec, care intenționează să-i elimine pe toți liderii Asasini, pentru a fi de acord cu ideologiile Templierilor. Refuzând să i se alăture, Arno îl omoară pe Bellec, și scapă de revolte și de asasinarea lui Levesque la puțin timp după, și pleacă cu Elise într-un balon cu aer cald. Arno îi spune lui Elise că încă o iubește.

Cu Revoluția în plină desfășurare, Arno îl urmărește pe Germain până la execuția lui Ludovic al XVI-lea, dar alege să rămână și să o protejeze pe Elise, decât să-l urmărească pe el. Elise îl respinge pentru decizia făcută, iar Arno este exilat din Frăție pentru ignorare de ordine din cauza motivelor personale, ceea ce îl face să intre într-o depresie alcoolică. Arno stagnează pentru câteva luni, dar este găsit la Versailles de către Elise, care îl convine să se reîntoarcă, deoarece Parisul este pe cale de distrugere, în timpul Domniei Terorii. Arno se întoarce la Paris unde, cu ajutorul lui Elise, compromite reputația lui Maximilien de Robespierre, pe care Germain, acum Mare Maestru al Templierilor, l-a desemnat pentru a menține haos în timpul de revoluție. După ce Arno și Elise îl găsesc pe Robespierre, care s-a încuiat în birou pentru a se feri de arestare, Elise îl împușcă pe Robespierre în falcă și îl pune să scrie locația lui Germain.

Arno se confruntă cu Germain în vârful Templului, doar pentru a afla că el are acum Sabia Edenului. Lupta se termină, eventual, în aceeași criptă în care a început jocul, unde Arno îl atacă pe Germain, dar, imediat după aceea, este prins sub dărâmături. Elise încearcă, la început, să-l scoată pe Arno de sub dărâmături, dar nu reușește, și se duce să-l confrunte pe Germain singură. Arno reușeste să se elibereze și fuge pentru a o proteja pe Elise de Sabie, ce urma să explodeze, dar această explozie o omoară pe Elise și îl rănește mortal pe Germain. Arno îl omoară, apoi, pe Germain, care îi confirmă că el este Înțeleptul și că dorința lui era de a-i elimina pe toți cei din Ordinul Templier care au uitat de învățăturile lui de Molay.

Jocul se încheie cu Arno care explică că ideile sale despre Frăție s-au schimbat și că promite să vegheze asupra Parisului, precum și că o să păstreze memoria lui Elise în viață. Ani mai târziu, Arno, devenind Maestru Asasin, recuperează trupul lui Germain din Templu și îl plasează în Catacombele Parisului. Bishop, ușurată că a aflat acest lucru, este acum încrezătoare că Abstergo nu-l va găsi.

Dead Kings
DLC-ul Dead Kings are loc la o săptămână după moartea lui Germain. Arno, încă devastat de moartea lui Elise, găsește adăpost la Saint-Denis. El este contactat de către Marchizul de Sade într-o tavernă, care îi cere ajutorul în găsirea manuscrisului lui Nicolas de Condorcet, ascuns în mormântul lui Louis al IX-lea de sub oraș, în schimbul unui vas ce-l va duce pe Arno către Egipt.

În timpul căutării sale, Arno întâlnește un grup de jefuitori de morminte, conduși de căpitanul Philippe Rose, un subaltern al lui Napoleon Bonaparte, care își dorește să recupereze un artefact aflat într-un templu al Precursorilor, îngropat sub biserica orașului. El află și că manuscrisul a fost găsit de un copil, Léon, care a fost capturat de către jefuitori. Arno îl salvează pe Léon și găsește manuscrisul, dar refuză să-l ajute în oprirea jefuitorilor. Își schimbă gândurile după implorările lui Léon, dar și după ce are o viziune cu Elise.

După ce descoperă locația templului, și recuperează cheia de la unul dintre ofițeii lui Napoleon, Arno reușește să deschidă ușa templului. Este atacat prin surprindere, însă, de Rose, care încearcă să îi ia artefactul. Arno supraviețuiește ambuscadei, și ajunge la artefact înaintea lui Rose și a oamenilor săi. După ce îl omoară pe Rose, Arno găsește artefactul, o lanternă în formă unui cap, ce conține o Piesă a Edenului sferică, pe care o folosește să scape de jefuitori și să iasă din templu. El se întâlnește, mai târziu, cu de Sade, într-o tavernă, unde îi înmânează manuscrisul. Într-un final, Arno decide să rămână în Franța și contactează Frăția pentru a trimite Piesa Edenului în Egipt, departe de Napoleon, care este arestat pentru dezertare și trădare.

Dezvoltare
Dezvoltarea jocului a început la puțin timp după terminarea jocului din 2010, Assassin's Creed: Brotherhood, echipa de bază împărțindu-se la începutul dezvoltării lui Assassin's Creed III. Pe 19 martie 2014, capturi de ecran timpurii au fost publicate, precum și titlul Unity. Informațiile spuneau că Unity va avea o locație și o perioadă nouă, Parisul în timpul Revoluției Franceze, un nou asasin, dar și că se va lansa la sfârșitul anului 2014 pentru platformele PlayStation 4 și Xbox One. Pe 21 martie, Ubisoft a confirmat existența jocului, acesta fiind în dezvoltare de mai bine de trei ani, prin lansarea unui videoclip de gameplay pre-alpha. Ei au confirmat și că data de lansare va fi în perioada octombrie-decembrie 2014, dar și că va exista și o lansare pentru Windows. Scenaristul Ubisoft, Jeffrey Yohalem, a dezvăluit că Revoluția Franceză va fi cadrul jocului, iar în acest fel, împreună cu perioada Revoluției Americane din Assassin's Creed III, se vor confirma simbolurile de la sfârșitul lui Brotherhood. Ubisoft Montreal a fost studioul principal care a condus dezvoltarea jocului, fiind în colaborare cu alte studiouri Ubisoft de pe glob, precum Toronto, Kiev, Singapore, Shanghai, Annecy, Montpellier, București, Quebec și Chengdu.

La E3 2014, au fost arătate trailere ale jocului, în care a fost dezvăluit modul cooperative multiplayer, de până la patru jucători, fiind primul din serie care are această posibilitate. Unul dintre trailere conținea melodia Everybody Wants to Rule the World, după un cover al lui Lorde, produs de Michael A. Levine și Lucas Cantor. Echipa de dezvoltare folosit noua putere a consolelor PlayStation 4 și Xbox One pentru a îmbunătăți mulțimile de NPC-uri. Pot apărea până la 1000 de indivizi AI în mulțime, fiecare acționând și reacționând independent față de fiecare și față de jucător. Versiunea pentru PC folosește tehnologia GameWorks a celor de la Nvidia, ce folosește tehnologiile TXAA anti-aliasing, advanced DX11 tessellation și Nvidia PhysX, datorită unui parteneriat dintre Ubisoft și Nvidia.

Designerul principal al jocului, Benjamin Plich, a declarat că jocul va fi mai dificil decât cele anterioare, acest lucru datorându-se înlăturării butonului de atac și gărzilor mai numeroase. Plich a spus și că jocul va conține abilitatea sincronizată Double Assassinations.

În august 2014, Assassin's Creed Rogue a fost anunțat pentru PlayStation 3 și Xbox 360 și a fost dezvăluit că are legătură cu povestea lui Unity.

Jocul este scris într-o combinație de C++ cu C#, fiind aproximativ 15,5 milioane linii de cod din primul limbaj și cinci milioane din al doilea.

Consultarea istorică
Pe 6 octombrie 2014, Ubisoft a publicat o listă a academicienilor istorici ce au contribuit la joc, precum Laurent Turcot, profesor la Universitatea din Québec, chemat pentru a descrie viața de zi-cu-zi din Parisul secolului al XVIII-lea, și Jean Clement Martin, profesor la Sorbona, chemat pentru a revizui scenariul.

La fel ca alte jocuri ale seriei, Unity conține numeroase obiective istorice, precum Turnul Eiffel, Catedrala Notre-Dame și Statuia Libertății.

Lansare
Jocul era plănuit inițial să fie lansat pe 28 octombrie 2014. Cu toate acestea, pe 28 august 2014, a fost amânat pentru 11 noiembrie 2014 în America de Nord și pentru 13 noiembrie 2014 în regiunile PAL. Vorbind de această amânare, Vincent Pontbriand, producător la Ubisoft, a spus că: "În timp ce ne apropiam de final, am realizat că suntem aproape de țelul nostru, dar că mai avem nevoie de încă puțin timp pentru a ne asigura că Assassin's Creed Unity va fi excepțional." Cu toate acestea, jocul a primit un patch încă din prima zi de la lansare, acesta conținând actualizări pentru joc.

Controverse

Opțiunea genului în modul cooperative

După ce modul cooperative multiplayer a fost dezvăluit la conferința E3 2014, informații adiționale în legătură cu acest mod au venit de la regizorul Alex Amancio și James Therien. Amancio a declarat că modul nu include posibilitatea de a juca cu un personaj feminin, din cauza "realității de producere". Amancio a adăugat: "Sunt multe animații, multe voci, și multe efecte vizuale. În special pentru că avem asasini ce pot fi modificați. A fost foarte multă muncă în plus," a spus Therien. Designerul Bruno St-André a declarat că aproximativ 8.000 de animații adiționale ar trebui recreate pentru un personaj feminin.

Acest lucru a creat vâlvă în anumite magazine de jocuri. Brenna Hillier de la VG247 a notat că au fost nouă studiouri Ubisoft care au lucrat la joc, și a spus că: "Ubisoft a formulat o scuză obosită, stupidă, și continuă ciclul de sexism din industria jocurilor video." Tim Clark de la PC Gamer a spus că: "jocurile Assassin's Creed anterioare au avut personaje feminine în modul multiplayer, [și] că Brotherhood conținea susținere din partea altor asasini, mulți dintre ei fiind femei, deci nu poți spune că este imposibil de făcut." Clark a făcut și referire la răspunsul pe care Amancio și Therien l-au dat și a completat: "cât de mult și-a dorit echipa să includă personaje feminine sugerează... că această decizie nu a fost luată rapid la nivel intern." Fost designer pentru Assassin's Creed, Jonathan Cooper, a răspuns: "În opinia mea, estimez că această muncă ar dura o zi sau două. Nu o înlocuire de 8.000 animații." El a mai spus și că Aveline de Grandpré, protagonistul feminin din Assassin's Creed III: Liberation, "conține mai multe animații ale lui Connor Kenway decât Edward Kenway." Fanii au creat și petiții în care le cereau celor de la Ubisoft să-și schimbe decizia făcută. În plus, un alt fost designer pentru Assassin's Creed, Patrice Désilets, a comentat că argumentul lui Amancio a fost valid, dar că Ubisoft ar trebui să facă efortul pentru a permite schimbarea de gen al personajului.

Amancio a încercat să înlăture orice confuzie, spunând că: "Înțeleg care este problema, îi înțeleg cauza, care este una nobilă, dar nu cred că este relevant în cazul lui Unity. În Unity, ești în pielea acestui personaj, Arno, și atunci când te joci co-op tot în pielea lui Arno ești – toată lumea este. E la fel ca în cazul lui Aiden Pearce în Watch Dogs... Arno are diferite abilități - selectezi puncte pentru abilități în joc, există unele elemente care au un impact, iar toate acele arme disponibile te ajută să-ți creezi propriul personaj. Dar tot în pielea lui Arno joci... Motivul pentru care am schimbat doar fața și am păstrat restul corpului este acela de a-ți arăta propriul arsenal, obținut prin explorare. De aceea am păstrat acest lucru."

Paritatea platformelor
În octombrie 2014, producătorul Ubisoft, Vincent Pontbriand, a declarat că toate versiunile pentru console vor avea rezoluția de 900p. Acest lucru a fost făcut "...pentru a evita certurile și toate cele." Mulți au făcut referire la faptul că platformele PlayStation 4 și Xbox One sunt comparate constant în media pentru puterea lor, presupunându-se că rezoluția versiunii pentru platforma PlayStation 4 a fost redusă pentru a ajunge la egalitate cu cea pentru Xbox One, dar Ubisoft a negat că acesta ar fi fost motivul.

În schimb, Pontbriand a declarat că decizia egalității a venit din cauza limitelor impuse de procesoarele consolelor. Numărul de NPC și cantitatea generală de AI erau literă de lege pentru ca jocul să rămână la 30 de cadre pe secundă.

Recepție

Reacția criticilor

Assassin's Creed Unity a primit recenzii mixte după lansare. Site-urile web GameRankings și Metacritic i-au dat versiunii pentru Microsoft Windows un rating de 73.33%, și, respectiv, 70/100, versiunii pentru Xbox One un rating de 70.18%, și, respectiv, 72/100, iar celei pentru PlayStation 4 un rating de 68.11%, și, respectiv 70/100. Matt Miller de la Game Informer i-a acordat jocului o notă de 8/10, lăudând mediul înconjurător și arhitectura, vocea personajelor, misiunile strategice, gameplay-ul plin de provocări și misiunile echilibrate, dar a criticat controlul, precum și problemele tehnice. El a adăugat că atât sistemul de navigare, cât și cel de luptă, trebuie îmbunătățite. Louise Blain de la GamesRadar i-a acordat jocului o notă de 4/5, lăudând atmosfera, designul misiunilor, mecanicile de free-running, abilitatea de a modifica radical personajul și sistemul de luptă. Cu toate acestea, ea a criticat cadrele pe secundă scăzute și AI-ul slab al inamicilor.

Chris Carter de la Destructoid i-a acordat jocului o notă de 7/10, lăudând sistemul de mișcare, personajele principale, cadrul emblematic și animațiile rafinate. Noile adăugări, precum cel al posibilității de a modifica personajul și densitatea mare a mulțimilor, au fost apreciate și ele. Cu toate acestea, el a criticat povestea predictibilă, problemele tehnice și designul misiunilor co-op multiplayer, fiind imposibil să joci anumite misiuni și singur. El a concluzionat: "Unity se simte ca un pas înapoi. ... Îi lipsește acea senzație de explorare a mărilor, întâlnită în Assassin's Creed IV: Black Flag, sau pe cea a explorării sălbăticiei, întâlnită în Assassin's Creed III, dar este o călătorie ce merită parcursă dacă ești fan al seriei." Tom Bramwell de la Eurogamer i-a acordat jocului o notă de 7/10, lăudând cadrul, conținutul bogat, povestea înălțătoare și misiunile opționale interesante. Cu toate acestea, el a criticat designul familiar și neimaginativ al misiunilor, precum și mecanica free-running și lipsa posibilității de modificare a armelor. El a descris jocul ca o "oportunitate pierdută".

Marty Silva de la IGN i-a acordat jocului o notă de 7.8/10, lăudând recreerea Parisului și ideile ambițioase prezentate în modul multiplayer, dar criticând stealth-ul nerafinat, povestea slabă și lipsa unui personaj principal hotărât. El a concluzionat: "noul joc Assassin's Creed este magnific, distractiv și o dovadă vie a conceptului ce se înfățișează jocurilor viitoare ale seriei, dar eu nu l-aș numi revoluționar."

Tom Senior de la PC Gamer i-a acordat jocului o notă de 65/100, spunând că: "Unity ar putea deveni o parte distractivă a seriei Assassin's Creed. Are o campanie elevată, cu asasinări de calitate și un cadru extraordinar, dar cu multe probleme tehnice și de performanță, microtranzacții și sisteme de navigare și luptă prea pompoase; Unity—în stadiul actual—nu poate fi considerat decât o revoluție eșuată." Sam Prell de la Joystiq i-a acordat jocului o notă de 2.5/5, spunând că: "Nu este greu de apreciat ceea ce lui [Unity] i-a reușit și te vei distra dacă vei convinge niște prieteni să vă jucați co-op, dar sunt imposibile de ignorat lucrurile care nu i-au ieșit lui Unity." PC World a spus că jocul "este un nou minim pentru seria Assassin's Creed." Recenzia a criticat Assassin's Creed Unity și pentru gameplay-ul slab, dar și pentru cerințele minime prea ridicate. Similar, CNET a spus că: "[î]n timp ce îi va mulțumi pe fanii Assassin's Creed, Unity se împiedică și pare că nu își găsește echilibrul."

În decembrie 2015, Game Informer a clasat jocul pe locul opt în ierarhia seriei Assassin's Creed.

Răspunsul celor de la Ubisoft
CEO al Ubisoft Montreal, Yannis Mallet, și-a cerut scuze în numele studioului pentru lansarea eșuată a lui Unity, declarând că: "calitatea jocului a fost scăzută, datorită bugurilor și problemelor tehnice", care nu i-au lăsat pe jucători să "exploreze jocul la potențialul lui maxim". Datorită plângerilor, Ubisoft a anunțat că va opri vânzarea de season pass-uri și Gold Edition ale jocului, dar și că va oferi primul DLC al campaniei, intitulat Dead Kings, gratis. În schimb, celor care apucaseră să achiziționeze season pass-uri le-au fost oferite o copie gratis a unuia dintre următoarele șase jocuri Ubisoft: Assassin's Creed IV: Black Flag, The Crew, Far Cry 4, Just Dance 2015, Rayman Legends sau Watch Dogs, dar și promisiunea că "vor avea, în continuare, acces la o varietate de conținut adițional [pentru Unity], inclusiv Assassin's Creed Chronicles: China". Pentru a dobândi jocul, însă, utilizatorii trebuiau să renunțe la dreptul de a da în judecată Ubisoft pentru inconveniențele create.

În februarie 2016, Ubisoft a anunțat că nu se vor mai lansa jocuri Assassin's Creed în acest an, citându-se problemele lui Unity, compania franceză declarând și că: "am învățat multe datorită feedback-ului vostru." În această declarație, Ubisoft a promis să evolueze mecanicile jocului pentru a crea "jocuri mai distractive". Această știre poate avea conexiuni cu raportul financiar al celui de-al treilea trimestru de la Ubisoft, lansat în aceeași zi, care spune că Assassin'd Creed Syndicate a avut "o lansare mai slabă decât a fost așteptat."

Criticile Partidului Francez de Stânga
Partidul Francez de Stânga și liderul acestuia, Jean-Luc Mélenchon, au criticat interpretarea istorică a jocului asupra Revoluției Franceze, care îl arăta pe Robespierre ca un "monstru însetat de sânge" și pe Marie Antoinette ca o "fetiță sărmană". El a descris versiunea celor de la Ubisoft a perioadei istorice ca o "propagandă" ce accentuează părerile de auto-ură prezente în toată Franța. Mélenchon și-a exprimat criticile în multiple apariții în mass-media, spunându-le celor de la New York Times că, "Pătarea marii revoluții este o treabă murdară care încearcă să incite Franța cu și mai mult auto-dezgust și vorbe de declin. Dacă o ținem tot așa, doar religia și culoarea pielii vor mai rămâne identitate comună pentru francezi."

Alexis Corbière, secretarul național al Partidului Francez de Stânga, a declarat că: "jocul transmite toate clișeele contrarevoluționare uitate de două secole". El a mai adăugat: "Tuturor celor care achiziționează Assassin's Creed Unity, vă urez distracție plăcută. Dar vă mai spun și că a te juca nu înseamnă a nu gândi. Jucați-vă, dar nu vă lăsați manipulați de propagandă".

Fără a face referire în particular la aceste critici, într-un interviu acordat revistei Time din 6 octombrie 2014, regizorul jocului, Alex Amancio, a spus că: "Ceea ce noi încercăm să facem, și cred că ăsta este lucrul după care ne ghidăm, este de a evita reducerea istoriei... Încercăm din răsputeri să arătăm lucrurile pe cât de adevărat se poate." Cu toate acestea, producătorul jocului, Antoine Vimal du Monteil, a spus că: "Assassin's Creed Unity este un joc video, nu o lecție de istorie."

Vânzări
Până la data de 31 decembrie 2014, Ubisoft a vândut, adunat, peste 10 milioane de copii ale jocurilor Assassin's Creed Unity și Assassin's Creed Rogue.

Note

Referințe

Legături externe

Assassin's Creed
Jocuri pentru PlayStation 4
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Xbox One
Jocuri video de acțiune-aventură
Jocuri video de stealth
Jocuri video din 2014
Jocuri video open world

Assassin's Creed Unity


Roland Baumgartner (* 18. Februar 1955 in St. Pölten) ist ein österreichischer Komponist, Dirigent und Intendant.

Leben und Werk

Roland Baumgartner studierte am Konservatorium Wien Komposition, Klavier und Trompete. Er graduierte im Alter von 18 Jahren und war mit 21 Jahren der jüngste Musikschul-Direktor im Salzburger Musikschulwerk seit dessen Bestehen. In dieser Zeit komponierte er das Ballett Bergsegen, das vom Royal Ballet London uraufgeführt wurde. 1979 ging er nach Amerika und studierte bei Leonard Bernstein Kompositionslehre. Bernsteins Einfluss führte zu der Entscheidung, als "Freelance-Composer" und freier Dirigent zu arbeiten. Er dirigierte Orchester wie die Tschechoslowakische Philharmonie, das NDR Sinfonieorchester, das Philadelphia Philharmonic Orchestra, das Vienna Festival Orchestra, das Bolschoi-Symphony-Orchestra und war als musikalischer Leiter beim ORF und der ARD tätig.

Er komponierte die Musik für internationale Filme und TV-Serien, darunter Die Gerichtsreporterin, Deadly Games, Tatort, Joseph's Daughter, Mit Leib und Seele, Jungle Warriors, Night of Four Moons, The Secret of Black Dragon, Jenseits der Morgenröte und Ali Baba.  Außerdem arbeitete er für Sänger wie Engelbert Humperdinck, Peter Hofmann oder Jennifer Rush.

Sein bisher größtes Orchesterwerk Missa pacis (Weltfriedensmesse) wurde aus Anlass der 200-Jahr-Feier der amerikanischen Verfassung uraufgeführt. Im August 1994 wurde die Missa Pacis in Bonn präsentiert. Im September 1995 wurde die Friedenssinfonie anlässlich der Linzer Klangwolke 95 in Zusammenarbeit mit dem Brucknerhaus Linz und dem ORF überarbeitet und visuell inszeniert.

Anlässlich des 100-jährigen Hollywood-Jubiläums produzierte Roland Baumgartner eine symphonische Dichtung für ein 100-köpfiges Orchester mit Chor, die Hollywood Symphonie. Diese erschien 1996 als CD-Serie.

Als erster westlicher Komponist verwirklichte Roland Baumgartner mit dem Ballett-Film Ali Baba eine Co-Produktion zwischen der ehemaligen UdSSR und den USA. In ihm traten Solisten des Atlanta-Balletts und des Moskauer Bolschoi-Balletts auf, das Libretto stammt von der Tochter des ehemaligen sowjetischen Außenministers, Manana Schewardnaze.

1991 hatte Roland Baumgartner, der schon immer von der schillernden Figur der Kaiserin Elisabeth begeistert war, die Idee, ein Musical über die ehemalige Kaiserin von Österreich zu schreiben. Es sollte ein ureuropäisches Musical mit internationaler Musikstilistik werden. Bereits im selben Jahr wurde es unter dem Titel Sissi & Romy bei den Mörbischer Festspielen mit Claudia Dallinger, Peter Dvorský und Marc Berry aufgeführt. Unter dem Titel Sisi – Kaiserliche Schönheit folgten 2001 Aufführungen in Bad Ischl, München und im Wiener Ronacher.

Für eine Deutschlandtournee unter dem Titel Movie Classics im Frühjahr 1994 mit dem russischen Bolshoi Symphony Orchestra, welches Margot Werner begleitete, arrangierte Roland Baumgartner alle Titel und dirigierte das Orchester.

Am 7. September 1996 wurde anlässlich der Linzer Klangwolke 96 die Natursinfonie Symphonia Globalis im Linzer Donaupark aufgeführt. Die Sinfonie ist dem Greenpeace-Begründer David McTaggart gewidmet, der bei der Uraufführung in Linz zugegen war.

2002 folgte die Fertigstellung des George-Foreman-Projects mit dem Vienna Festival Symphony Orchestra, den Wiener Sängerknaben sowie dem Tenorsolist Ramón Vargas. Das George-Foreman-Oratorio wurde im Openair Stadium Houston produziert. 2004 stellte Baumgartner The House of Dreams, eine Oper/Musical über den österreichischen Maler Friedensreich Hundertwasser vor. 2008 stellte er die Opera Mystica nach den Texten von Konfuzius, Buddha, Jesus, Abraham und Mohammed fertig. Sie hat die Versöhnung der Kulturen als Ziel.

Am 5. März 2010 wurde die neoromantische Oper "Luther" im Theater Hof uraufgeführt, weitere Aufführungen in Bayreuth folgten. Das Auftragswerk der Oper "Hoffmanns Welt" für das Theater Hof und das E.T.A Hoffmanntheater in Bamberg wurde am 4. März 2011 im Opernhaus Hof erstmals gespielt.

Ein symphonisches Filmmusikkonzert unter der Leitung von Roland Baumgartner mit Werken von John Williams und Roland Baumgartner wurde am 4. November 2010 am Slowakischen Nationaltheater in Bratislava aufgeführt. 2011 bekam er dort den Auftrag zur Oper Maria Theresia, die am 11. Oktober 2012 uraufgeführt wurde. 2013 wurde die Kammeroper Der Marilyn-Monroe-Prozess im Zuge des NÖ-Viertelfestivals uraufgeführt, 2014 folgten Aufführungen in Russe, Varnar und Tel Aviv.

2014 gründete Roland Baumgartner das Romantik-Theater in Untermarkersdorf. Er ist dessen künstlerischer Leiter und komponierte für die erste Saison die Neoromantische Operette "Flatterhafte Herzen". 2015 wurde dort die Oper Calafati über einen der Gründer des Wiener Praters gespielt, in der Weihnachtszeit folgte Baumgartners Singspiel Stille-Nacht, 2016 die Operette Die Rosenkönigin.

Im Jahr 2017 erfolgte die Uraufführung der Operette Ein echter Kavalier und Uraufführung der Opernversion des Stückes Sisi in Stara Zagora.

2018 stellte er die Operette Der himmlische Bacchus fertig, welche noch im selben Jahr uraufgeführt wurde. Im gleichen Jahr fanden auch in Wien zwei Sondervorstellungen der Kammeroper Der Marilyn Monroe Prozess statt. Im Dezember folgte dann die Uraufführung der Maria Theresia – Orchestersuite im Opernhaus Erfurt.

Im November 2019 wurde seine Symphonie die Symphonia Globalis in Sofia aufgeführt. 2020 schuf Baumgartner eine Oper über den 1. Präsidenten Kasachstans, Nursultan Nasarbajew, welche im Dezember desselben Jahres im kasachischen Fernsehen übertragen wurde.

Im Jahr 2021 wurde eine Variation des Gondelliedes im Wiener Musikverein uraufgeführt. Kurzdarauf erschien dieses Konzert mit anderen Titeln auf CD im Musikverlag Gramola unter dem Namen Ein Sommernachtskonzert im Wiener Musikverein. 2022 wurden zwei große symphonische Werke in der Philharmonie in Sofia welturaufgeführt. Im Mai wurde das große Violinkonzert Der Himmel über uns mit dem Solisten Michal Hudak uraufgeführt. Und im November das große Klavierkonzert Notre Dame de Paris mit großem Orchester, großem Chor und der Klaviersolistin SoRyang. Ein wichtiges Thema für Baumgartner ist der Weltfriede, welchen er unter dem Begriff Brotherhood of Nations zusammenfasst. Deshalb begann er an der Filmmusik und an dem Titelsong für den Antikriegskurzfilm Wenn wir wieder zu Hause sind zu arbeiten. Der Titelsong heißt Ich denk' an dich.

Literatur
 Rudolf Flotzinger (Hrsg.): Oesterreichisches Musiklexikon. (Band 1). Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 2002, ISBN 3-7001-3043-0.

Einzelnachweise

Weblinks

 Roland Baumgartners Welt in Wien. kulturia.com (2011)
 Werke von Roland Baumgartner in der Music Austria Datenbank (nicht mehr aktuell)
 Romantik Theater

Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Komponist klassischer Musik (21. Jahrhundert)
Geboren 1955
Österreicher
Mann
Person (St. Pölten)

Roland Baumgartner


Havehortensia (Hydrangea paniculata), også skrevet Have-Hortensia, er en løvfældende busk eller et lille træ. Blomstringen er sen og meget iøjnefaldende. De store blomsterstande er grunden til, at busken bliver dyrket i haver og parker.

Kendetegn
Havehortensia er en løvfældende busk eller sjældnere: et lille træ med en opret og stærkt forgrenet vækst. Skuddene er spinkle og sprøde. Barken er først rødligt gråbrun, og den løsner sig i større flager. Senere bliver den grå og furet. Gamle grene får en grå bark med dybe, langsgående furet. Knopperne sidder modsat eller i kranse med tre, og de er små og kegleformede. Bladene er ovale til ægformede savtakket rand bladrand. Begge bladsider er hårløse og grågrønne. Blomstringen foregår i juli-august, hvor man finder blomsterne samlet i endestillede, oprette til overhængende klaser. De enkelte blomster er 5-tallige og enten ufrugtbare og meget iøjnefaldende eller frugtbare og små. De frugtbare blomster er reducerede og flade med fem hvide kronblade. De frugtbare er regelmæssige 5 hvide, opadbøjede kronblade. Frugterne er kapsler med mange frø.

Rodsystemet består af højtliggende hovedrødder med et tæt forgrenet netværk af finrødder.

Havehortensia når en højde på op til 5 m og en kronediameter på 5 m.

Hjemsted
Havehortensia hører hjemme i skove, buskadser og græsområder samt langs floder og mindre vandløb i på Kurilerne og på Sakhalin, i Japan, Korea og størstedelen af Kina. Her vokser den i frodige skove, floddale og langs vandløb på en jord, som er fugtig, men veldrænet. På bjerget Wa Shan i den kinesiske provisn, Sichuan, findes der i højder over 1.800 m nogle lyse blandingsskove med Abies faberi (en art af ædelgran) som det dominerende træ. Her vokser arten sammen med bl.a. almindelig kvalkved (subsp. calvescens), bjergskovranke, blåbælg, dværgkvalkved, Enkianthus deflexus (en art af pagodebusk), etagekornel, Euonymous sanguineus (en art af benved), himalayabirk, kamæleonbusk, kinesisk lind, kinesisk prydæble, kinesisk styrax, klatrebrombær, klatrehortensia, komarovsyren, koreakornel (subsp. chinensis), lancetbladet berberis (var. lanceifolia), moupinepil, nikkende skovranke, omeirose, pernykristtorn, Primula incisa (en art af kodriver), Pterocarya macroptera var delavayi (en art og underart af vingevalnød), Quercus serrata (en art af eg), Rhododendron argyrophyllum, Rhododendron calophytum, Rhododendron discolor, Rhododendron nitidulum, Rhododendron pingianum (arter af rododendron), rubladet hortensia, sargentrøn, småbladet berberis, sort gedeblad, tyrkisk løn (subsp. sinicum), udspærret dværgmispel, vorteberberis og Tsuga yunnanensis (en art af hemlock)

Galleri

Dyrkede sorter
 H. paniculata 'Grandiflora' - blomstring ind i september med kraftige og tætte stande af blomster
 H. paniculata 'Kyushu' - med lang blomstring og store stande med flødehvide blomster
 H. paniculata 'Unique' - med næsten runde stande, hvis blomster bliver lyserøde i afslutningen

Noter

Hvide blomster
Buske
Haveplanter

Havehortensia


Heinz Lindner (n. 17 iulie 1990, Linz, Austria) este un portar austriac, aflat sub contract cu Grasshopper.

Cariera de jucător
Linder și-a început cariera de fotbalist profesionist la echipa secundă a FK Austria Viena, unde a jucat în 32 de meciuri. Ulterior, a fost prezent în 166 de meciuri. În ianuarie 2015, Lindner a fost aproape de a se transfera în La Liga la Córdoba CF, dar mutarea a eșuat. În schimb, el a acceptat un transfer la formația germană Eintracht Frankfurt.

Cariera internațională
Lindner a debutat la naționala Austriei la data de 1 iunie 2012, într-un meci amical terminat 3-2 împotriva echipei naționale a Ucrainei.

Palmars
FK Austria Viena
 Bundesliga: 2012-2013

Referințe

Legături externe
 Profil Oficial Austria Viena

Nașteri în 1990
Fotbaliști austrieci
Austrieci în viață

Heinz Lindner


Kotarska oblast je bio naziv za administraciju u lokalnoj upravi na području Kraljevina Hrvatske i Slavonije za vrijeme Austro-Ugarske te pod drugim nazivima u vrijeme Kraljevine Jugoslavije, i na područjima Banovine Hrvatske.

Austro-Ugarska
Kraljevina Hrvatska i Slavonija bila je podijeljena na županije, županije na kotare i kotari na općine. Nadležnost kotarske oblasti bila je skrb oko izvršenja zakona, održavanje sigurnosti, javnog reda i mira, zatim za održavanje cesta i mostova, nadziranje vodograđevina, mlinova i nasipa, za izdavanje osobnih isprava i nadzor društava.
Čelna osoba kotarske oblasti bio je predstojnik. Uglavnom su predstojnici bili pravnici. Službenici u kotarskoj oblasti bili su voditelj oružničke postaje, oružnici, nadcestar, cestar, liječnik, veterinar, građevni inženjer, kanalist (službenik zadužen za nadgledati kanale) i dva pristava (glavna pisara) kojima su pak pomagali pisari koji su uzimani u službu prema potrebi posla.
Službenici nisu bili stalno službovali u jednom kotaru. Svakih par godina premještalo ih se u ine kotare, čime se izbjegavalo dugo zadržavanje na istoj lokaciji i tako osiguravalo učinkovito vođenje kotarskih poslova.

Kraljevina SHS
Stvaranjem Kraljevine SHS promijenilo se djelovanje uprave u kotarima. Zakon o općoj upravi od 26. travnja 1922. regulirao je da su kotari dobili kotarsku samoupravu. U zbilji se nije formirala sve do 1929., kad je ukinuta kao i oblasna samouprava. Ured kotarskog poglavara (kotarsko poglavarstvo) neprekidno je djelovao sve do 1924. kad su ukinute županije 1924. isključivo prema propisu od 1886., te u razdoblju od 1925. do 1929. prema istim propisima usklađenima sa zakonom od 26. travnja. 1922. (isključivši poslove o kotarskoj samoupravi).

Čelna osoba kotarske oblasti bio je kotarski poglavar. Kotarskog poglavara postavljao je ministar unutarnjih poslova. Obnašao je poslove opće uprave u kotaru kao što je veliki župan obavljao poslove opće uprave u oblasti. Kotarski poglavar obnašao je poslove istih resora, a pod nadzorom velikog župana. Ako su naselja bila udaljena u njima se osnivalo kotarske ispostave. Bile su podređene velikom županu i bile su ista djelokruga kao i kotarski poglavar. Poglavarova kotarska oblast, to jest njegovo administrativno osoblje u većim je kotarima bilo podijeljeno u odjele.

Zakon o nazivu i podjeli Kraljevine na upravna područja od 3. listopada 1929. regulirao je promjenu naziva države Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca u Kraljevinu Jugoslaviju. Opća uprava tim zakonom podijeljena je na banovine, kotare (srezove) i općine. Oktroirani ustav 1931. nije bitno izmijenilo djelokrug strukturalnih dijelova opće uprave u (banovine, gradovi, kotari i općine).

Vidi
Kotari u Kraljevini SHS
Kotari u Banovini Hrvatskoj

Izvori =

Hrvatska povijest

Kotarska oblast


En el marco de la mitología hinduista, Saraniú era la diosa de la aurora y de las nubes, y esposa de Suria (el dios del sol).

 saraṇyu, en el sistema AITS (alfabeto internacional para la transliteración del sánscrito).
 सरण्यु, en escritura devanagari del sánscrito.
 Pronunciación: /saraniú/.

Etimología

Saraniú es la forma femenina del adjetivo saránia, que significa 'rápido, veloz, ágil'. En el Rig-veda (el texto más antiguo de la literatura de la India, de mediados del II milenio a. C.) se utiliza para los ríos y el viento (comparar también Saraiu).

También se la conoce como Saranyu, Saranya, Saraniya, Sanjña o Sangya.

En el Rig-veda (10.17), Saraniú es la hija del sabio Tuastar, y
fue secuestrada.
A su esposo Vivasuat se le dio una novia de reemplazo, llamada Chaia.

Desde el punto de vista mítico, Saraniú puede estar relacionada con Helena de Troya (que también fue secuestrada).

Ella es también la madre de Manu, y de los gemelos Iama y Iamí.
De acuerdo con Farnell, el significado del epíteto se puede encontrar en la concepción original de Erinys, que era el de una diosa-Tierra similar a Gea, por lo que naturalmente se la asocia con Deméter, en vez de una deidad iracunda y vengativa.

Comparación con Deméter

A veces se la asocia con Deméter, la diosa griega de la agricultura. De acuerdo con el indólogo alemán Max Müller y con Adalbert Kuhn, Deméter es el equivalente mitológico de la Saraniú sánscrita, que, se convirtió en una yegua, fue perseguida por Vivasvat, y se convirtió en la madre de Revanta y de los gemelos Asvins ―los Dioscuros de la India―.

Notas

Bibliografía
 Kinsley, David: Hindu goddesses: vision of the divine feminine in the hindu religious traditions. ISBN 81-208-0379-5.

Véase también
 Chaia: la copia de Saraniú que se le entregó a su esposo Vivasuán.

Diosas del hinduismo
Personajes del Rig-veda
Nombres femeninos
Palabras en sánscrito
Diosas celestes
Nubes en la cultura

Saraniú


Cecilia Prato (11 de julio de 1957, Montevideo) es una música uruguaya cuya actividad artística se extendió desde fines de la década de 1970 hasta mediados de la década de 1980.

Biografía
En la segunda mitad de la década de 1970 formó parte del resurgir de la música popular uruguaya, junto a una generación de artistas integrada por Leo Maslíah, Fernando Cabrera, Rubén Olivera y Los que iban cantando, entre otros.

Su repertorio estuvo integrado principalmente por canciones populares latinoamericanas, tanto tradicionales como contemporáneas. Su carrera musical estuvo muy vinculada a la de su esposo, el también músico Jorge Lazaroff, quien participó en la mayoría de sus grabaciones y estuvo a cargo de los arreglos y la producción artística de su único disco solista. Ocasionalmente también contó con el apoyo instrumental de Carlos da Silveira.

En 1978 comenzó sus actuaciones públicas a nivel profesional. Ese año participó de varios espectáculos como "Canto para que estés", en la Asociación Cristiana de Jóvenes, "Musicantes" organizado por Cinemateca y "Canciones cruzadas" enmarcada en el Ciclo de Música Popular de la Alianza Francesa. Dicho ciclo, cuya coordinación estuvo a cargo de Víctor Cunha consistió en una serie de más de 150 funciones de 35 espectáculos diferentes llevados a cabo entre 1977 y 1982. Uno de los espectáculos del mismo fue 5 del 78, en el que además de Prato participaron Estela Magnone, Leo Masliah, MonTRESvideo (integrado por Fernando Cabrera, Daniel Magnone y Gustavo Martínez) y Rubén Olivera. Dicho recital tuvo lugar en junio de 1979 y fue registrado en un fonograma colectivo homónimo.

Entre 1980 y 1981 participa en el grupo Canciones para no dormir la siesta. Ese último año Ayuí / Tacuabé edita el que sería su único disco solista, que se tituló "Canción de Cecilia".

Discografía

Solista
Canción de Cecilia (Ayuí / Tacuabé a/e32. 1981)

Colectivos
5 del 78 (Ayuí / Tacuabé a/m23. 1979)
Hasta siempre (Ayuí / Tacuabé a/e45. 1985)

Referencias

Músicos de Uruguay
Nacidos en Montevideo

Cecilia Prato


L'évasion de Fort Stanton s'est produite le  novembre 1942, lorsque quatre marins allemands s'échappent d'un camp d'internement à Fort Stanton, au Nouveau-Mexique. Il y eut d'autres tentatives d'évasion mineures du fort, cependant, l'incident de novembre 1942 fut le plus concluant et le seul à se terminer par une fusillade. Un Allemand fut blessé en conséquence et les trois prisonniers restants ont été renvoyés à Fort Stanton.

Contexte
Fort Stanton, situé à environ sept miles au nord-est de Capitan, était un ancien poste de l'armée américaine du Far West, mais lorsque la Seconde Guerre mondiale débute, un camp est construit sur le site pour les internés allemands et japonais. La plupart des prisonniers allemands, y compris les quatre impliqués dans l'évasion, sont des membres d'équipage du SS Columbus, un paquebot de luxe coulé par son propre équipage à 400 milles des côtes de Virginie, aux États-Unis, le 19 décembre 1939. Le camp de Fort Stanton est construit à l'origine spécifiquement pour l'équipage du Columbus, qui compte plus de 400 hommes, et est également le premier camp d'internement américain pour civils ouvert pendant la guerre. Le camp est gardé par des membres de la United States Border Patrol, plutôt que l'armée. Le fort Stanton est choisi car il abrite des bâtiments abandonnés du Civilian Conservation Corps adjacents, pouvant être utilisés, et dispose aussi d'un hôpital à proximité. De plus, .

Le premier des internés à arriver à Fort Stanton date de janvier 1941. À cette époque, le poste étant encore en construction, les Allemands sont chargés de construire des logements pour les nouveaux arrivants. Les Allemands construisent quatre casernes, une cuisine, un réfectoire, une buanderie, des toilettes et des toilettes, des magasins, un quartier d'officiers et un dispensaire médical. Il y a aussi des jardins pour les produits frais, une salle de loisirs et une piscine dans laquelle se déroulent des compétitions « mini-olympiques » avec la population locale.

Au début, le camp ressemble plus à une petite ville qu'à une prison. Les Allemands disposent de beaucoup de liberté car à cette époque les États-Unis et l'Allemagne ne sont pas encore en état de guerre. Cependant, après la déclaration d'Adolf Hitler le 9 décembre 1941, il leur aient interdit d'aller à Capitan, ou de faire une randonnée dans les montagnes voisines. Pendant deux ans, les marins allemands attendent pour rentrer chez eux, et avec l'entrée en guerre des Américains, ils sont dorénavant considérés comme des «  étrangers ennemis », ne pouvant être libérés qu'une fois la guerre terminée. C'est à cette époque que les tours de garde et les clôtures de barbelés ont été construites.

L'évasion
Il y eut quelques tentatives d'évasion avant et après l'incident de novembre 1942 ; les Allemands « ont escaladé les clôtures, quitté les postes de travail ou creusé des tunnels », mais tous les évadés ont été capturés et renvoyés au camp. Après un certain temps, les Allemands ont probablement estimé que s'échapper était futile en raison de l'éloignement de la région. À part le Mexique, qui se trouve à plus de 100 milles au sud du fort Stanton, il n'y avait nulle part où s'échapper. Cela n'a pas empêché quatre hommes tenter le voyage.

Dans la nuit du  novembre 1942, Bruno Dathe, Willy Michel, Hermann Runne et Johannes Grantz réussissent à s'échapper du camp, utilisant l'obscurité comme couverture, et à se diriger vers le sud en direction de la frontière. Cependant, leur absence est rapidement découverte, une grande chasse à l'homme est alors menée par la police au Nouveau-Mexique, au Texas et au Mexique. Les Allemands se cachent à proximité : le 3 Novembre, un propriétaire de ranch et membre d'un posse nommé Bob Boyce repère les évadés alors qu'il garde Gabaldon Canyon. Boyce envoya immédiatement un message au corps principal de la troupe, qui était sous le commandement de l'adjoint Joe Nelson et se composait d'environ vingt-cinq hommes. Après un peu de fuite, le groupe localise les Allemands à environ quatorze milles au sud du camp, sur une colline à l'intérieur de la forêt nationale de Lincoln. Selon les journaux de l'époque, les Allemands se baignaient dans un ruisseau ou dormaient sur la colline herbeuse lorsque les soldats les rejoignaient à cheval. L'un des évadés était armé d'un pistolet automatique. Cependant, les informations sur l'un des évadés ayant une arme à feu sont incorrectes. L'un des évadés confirma plus tard qu'aucun d'entre eux n'était armé, qu'ils n'avaient accès à aucune arme à feu et qu'ils venaient de s'enfuir. Il y eut une brève fusillade, blessant l'un des Allemands, mais tous ont été arrêtés et rapidement ramenés à Fort Stanton.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Théâtre américain de la Seconde Guerre mondiale
 Histoire militaire des États-Unis pendant la Seconde Guerre mondiale
 Histoire du Nouveau-Mexique pendant la Seconde Guerre mondiale
 Internement des Nippo-Américains

Théâtre américain de la Seconde Guerre mondiale
Novembre 1942
Histoire du Nouveau-Mexique
1942 aux États-Unis
Camp d'internement des États-Unis pendant la Seconde Guerre mondiale
Comté de Lincoln (Nouveau-Mexique)

Évasion de Fort Stanton


Tarn Taran es una ciudad de la India, centro administrativo del distrito de Tarn Taran, en el estado de Punyab.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 229  a 237 km de la capital estatal, Chandigarh, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 62 555 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Punyab (India)

Tarn Taran