වර්තමාන සමාජයේ පවතින ආකාරයෙන් සුඛෝපභෝගී අයුරින් නොව වහල් මෙහෙය නැතහොත් වැඩවසම් සමාජ පසුබිමක් පැතිර පැවතියා වූ සිංහලයේ රාජ්‍ය පාලන අවධීන් තුළදී රජුන් ප්‍රධාන ඇමැතීන්, රදලයින්, නිලමේවරුන්, දිශාවේවරුන් යනාදී සිංහල ප්‍රධානීන් ගමනාගමනය උදෙසා (ප්‍රවාහනය) යොදාගනු ලැබූ ක්‍රමෝපායන් කිහිපයක් පැවතුණි. එහිදී මූලික වශයෙන්ම යොදාගත් ක්‍රමයක් ලෙස අලි ඇතුන් හෝ අශ්වයින් යොදා ගනිමින් ගමන් කිරීම සිදුවිය. මේ ක්‍රමයෙන් පසුව වඩාත් ප්‍රචලිත ක්‍රමයක් වශයෙන් සමාජය තුළ දක්‌නට ලැබෙනුයේ දෝලාව මගින් ගමන් කිරීමය. එකල සමාජය තුළ වැඩි වශයෙන්ම යොදාගනු ලැබුයේද දෝලා භාවිත කරමින් ගමනාගමනය සිදු කිරීමය. අලි ඇතුන් හා අශ්වයින් යොදාගත් ක්‍රමය බොහෝ සෙයින් දේශපාලනික වශයෙන් ඇතිවූ යුද්ධ වැනි හදිසි අවස්‌ථාවලදී පමණි. එහෙත් අශ්වයින් හා අලි ඇතුන් බඳින ලද රථද එකල සමාජයේ ගමනාගමන කටයුතු සඳහා යොදා ගැනීමට හැකිවී තිබිණි. කෙසේ වෙතත් එසේ ගමනාගමන කටයුතු සිදු කිරීමේදී ප්‍රායෝගිකව එය සිදු කිරීම අපහසු වී ඇත. එනම් අශ්වයන් හා අලි ඇතුන් යෙදූ රථ ගමන් කිරීමට යෝග්‍ය පරිදි දිවූ මාර්ග එකල නොවීමයි. එහෙයින් ගමනාගමන කටයුතු සඳහා යොදා ගැනීමට හැකි පහසුම ක්‍රමය දෝලාව යොදා ගැනීම විය. වඩාත් සුඛෝපභෝගී ක්‍රමයකට අනුගතව සාදන ලද දෝලාව මිනිසුන් යොදා ගනිමින් ඔසවාගෙන යන ලදී. එපමණක් නොව පුද්ගල ආරක්‌ෂාව හොඳින් මෙමගින් සැලසුණි. අශ්වයින් හෝ අලි ඇතුන් පිටින් ගමන් ගැනීමේදී මෙන් නොව වඩා සුරක්‌ෂිත භාවයක් මෙතුළින් ලැබී තිබේ.

සිංහල රාජධානි සමයන් තුළදී යොදා ගනු ලැබූ දෝලාව එකල සමාජයේ ජීවත් වූ සෑම පුද්ගලයෙකුටම යොදා ගැනීමට පුළුවන්කමක් නොතිබිණි. විශේෂයෙන් එය භාවිතා කළ හැකි වූයේ මේ කාලයේ රටේ උසස් නිලධාරි පංතියට පමණි. එනම් රජ, රදළ. අගබිසව් රජුගේ අවශේෂ බිසෝවරුන්ට හා එකල සමාජයේ වැඩ සිටි ප්‍රධාන නායක සංඝයාටය. කිසි විටෙක මොනයම් ආකාරයකින් වුවද සාමාන්‍ය ජනතාවට දෝලාව තහනම් එකක් වී ඇත. පෙර දැක්‌වූ පරිදි සමාජයේ විශේෂිත වූ කොටසකට දෝලාව පරිහරණය කළ හැකි වුවත් ඒවා විවිධාකාර විශේෂත්වයන්ගෙන් යුක්‌තව පැවතී ඇත. සිංහල සමාජයෙහි භාවිතයට යොදාගත් දෝලා වර්ග රාශියක් පැවතුණි. ඒ අතරින් සමාජයේ දරනු ලැබූ එක් එක් නිලයට නැතහොත් සුවිශේෂී පුද්ගලයන්ට වෙන්වූ විශේෂිත නාමයකින් හඳුන්වනු ලැබූ දෝලාවන් විය. එනම්,

"කූණම"  -  රජු විසින් භාවිතා කරනු ලැබූ දෝලාව

"දොලීය"  -  අග බිසවගේ දෝලාව

"ඉදෝලීය"  -  සෙසු බිසෝවරුන් යොදාගනු ලැබූ දෝලාව

"පල්ලැක්‌කිය"  -  ප්‍රධාන නායක හිමිවරුන් සඳහා වෙන්වූ දෝලාව

"දෝලාව"  -  රදලයින් හා අමාත්‍යවරුන් සඳහා යොදාගත් දෝලා

''රන් දෝලිය''  -  දේවාභරණ වැඩම කරවීමට

''රන් සිවිගේ'' -  ධාතු වැඩම කරවීමට

යනාදී වශයෙන් විවිධ නාමකරණයෙන් යුක්‌තව විශේෂත්වයකින් යුක්‌තව දෝලා යොදා ගන්නා ලදී. එපමණක් නොව පූජ්‍යස්‌ථානයන්හි කරඬු, දේවාලයන්හි දේවාභරණ වැඩමවීම සඳහා භාවිතා කරනු ලැබුවේ රන්දෝලීය හෙවත් රන් දෝලාවයි. සර්වඥ ධාතුන් වහන්සේලා වැඩමවීමේදී රන් සිවිගෙය භාවිත කර ඇත.

මේ ආකාරයෙන් දෝලා වර්ග ගණනාවකින් යුක්‌ත වූ අතර එසේ පැවති දෝලා සකස් කිරීමේදී එකිනෙකට වෙනස් අයුරින් ඒවා සැකසීම සිදුව ඇත. මෙහිදී රජු උදෙසා ඉදිකරන ලද දෝලාව (කූණම) සුවිශේෂී වූවකි. මෙය දෝලාවේ පියස්‌ස රිදියෙන් නිමවා ඇති අතර එහි මුදුනෙහි රනින් කරන ලද කොත් කැරලි පහකින් යුක්‌ත විය. එයින් හතරක් පියස්‌සේ සිවි කොනට යොදන ලදී. ඉතිරි කොත් කැරැල්ල පියස්‌ස මධ්‍යයේ යොදා ඇත. දෝලාවේ අභ්‍යන්තරය ඉතා සුව පහසු වටිනාකමකින් වැඩි රෙදිපිළි යොදා හිසට හා පයට කොට්‌ට මෙට්‌ට අතුරා සුවසේ සැතපී අවට පිරික්‌සමින් ගමන් කිරීමට හැකිවන අන්දමින් නිමවා තිබේ. දළ වශයෙන් කූණම (රජුගේ දෝළාව) දිගින් අඩි හයක්‌ද, පළලින් අඩි හතරක්‌ද වන සේ නිමවා තිබූ බව ඓතිහාසික තොරතුරු බොහෝ ප්‍රමාණයෙන් අන්තර්ගතව ඇති Ceහකදබ aබා සඑs ජ්ච්ඉසකසඑසැs ග්‍රන්ථයෙන් සඳහන් වී ඇත. බොහෝ දුරට රජුගේ දෝලාව (කූණම) අනෙකුත් ප්‍රභූන්ගේ දෝලාවන්ට වඩා විවිධත්වයකින් යුතුව නිමවා තිබිණි. නිමවන ලද අනෙකුත් දෝලාවන් රැගෙන යැමේදී සෘජු පොල්ලක් යොදනු ලැබූවද පූණම සඳහා යොදාගනු ලැබුයේ මැදින් මදක් නැමීගිය පොල්ලකි. එහිදී වැඩි වශයෙන්ම ඒ සඳහා යොදාගත් දැවයන් වූයේ කළු උණ ගොබිල් සහ නුග, අරළු යනාදියයි.මේ ආකාරයට කූණම රැගෙන යැමේදී යොදා ගන්නා ලද පොල්ල නැවීම සඳහා යොදාගනු ලැබූ තාක්‍ෂණය සුවිශේෂී වූවකි. එනම් කළු වුණු ලීයක් යොදා ගන්නේ නම් ප්‍රථමයෙන් එය අවශ්‍ය ආකාරයට කපා ගැනීම සිදුකොට අනතුරුව එක් කෙළවරක ගැටයක් ඉවත්කොට අනෙක් ගැට සියල්ල යකඩ කූරක් යොදා ගනිමින් හිල් කරනු ලබයි. ඉන්පසු ඒ සිදුරු තුළින් ඇතුළතට තල තෙල් පුරවා අනෙක් කෙළවරට ඇබයක් සිරකර ගනී. මෙලෙස දින කිහිපයක් තබා ගැනීමෙන් පසුව ලීය තෙල් උරා ගැනීමෙන් අනතුරුව ලීය සමතලා බිමක තබා රඳවා ගැනීමට කූඤ්ඤ තදකරනු ලැබේ. එසේ කූඤ්ඤ තද කිරීමෙන් අනතුරුව අවශ්‍ය ස්‌ථානයේ උවමනා ආකාරයට ලීය නමා ගැනීමට හැකිවී ඇත. මේ අයුරින් සුවිශේෂී ක්‍රමයක් මගින් දෝලාවේ පොල්ල නිමවා තිබේ. කූණම නිමවීමේදී නැමුණු පොල්ල භාවිතයට ගැනීම අනිවාර්ය වූවක් විය. එමෙන්ම කිසිම විටෙක අනෙකුත් දෝලාවන් සඳහා මෙලෙස පොලු යොදා ගැනීම සිදු කිරීමට නොහැකි විණි. මේ ක්‍රමය පිළිගත් චාරිත්‍රාංගයක් වශයෙන් පැවති අතර මොනයම් ආකාරයකින් වුවද එය උල්ලංඝනය කිරීමට නොහැකි විය. කෙසේ හෝ එලෙස පැවති රජුගේ ආඥව කඩ කළහොත් ඒ තැනැත්තාගේ සියලු දේපළ රජු විසින් අහිමි කරදමන බවට නීති පැවති බව තොරතුරු සඳහන් වී ඇත.

දෝලාවන් රැගෙන යැමේදී ඒ කාර්යයන් සඳහා වෙන්වූ පිරිසක් එකල සමාජයේ ජීවත් විණි. කූණම, දෝලීය, ඉදෝලීය ඔසවාගෙන යැම සඳහා "මඩුවේ ඇත්තන්" වශයෙන් විශේෂිත වූ පිරිසක් විය. රජ පවුලට අයත්ව පැවති දෝලා සුරක්‍ෂිතව තැබීමට වෙන්වූ ස්‌ථානයක්‌ද වූ අතර එය කූනම් මඩුව වශයෙන් හැඳින්වේ. කූනම් මඩුව සෑම විටම රජමාලිගය අසල පිහිටා තිබූ අතර දෝලා සේවය සඳහා පැමිණීම අත්‍යවශ්‍ය රාජකාරියක් වී පැවතුණි. කූනම් මඩුවේ සියලු කාර්යයන් (ධුරාවලිය) භාරව කටයුතු කිරීමේ වගකීම කුනම් මඩුවේ ලේකම් නම් ප්‍රධාන නිලධාරියාට පැවරිණි. මොහුගේ සහාය සඳහා තවත් අතිරේක ලේකම්වරු දෙදෙනකු වූ අතර ඔවුන් දෙදෙනාගේ සහාය සඳහා "ඝට්‌ටම්බිලා" යන නිලධාරියා විය. මොවුන් සෑම විටම රජ වාසලින් කැඳවීමක් ලැබෙන තුරු බලා සිටි අතර එක් වාරයකට ඝට්‌ටම්බිලා දෙදෙනෙක් සේවය සඳහා පෙනී සිටියහ. ඝට්‌ටම්බිලාට ලැබෙන නියෝගයන් යටතේ දෝලාව රැගෙන යැම සඳහා "ගමයන්" සේවයේ නියෑලුනි. ලේකම්වරුන් යටතේ පැවතියා වූ කූනම් මඩුව කොටස් දෙකකින් යුක්‌ත වූ අතර එයින් එක් කොටසකට පේරු (පංගු) පහ බැගින් බෙදී පැවතුණි. එසේ පැවති පේරු (පංගු) දහයක් වශයෙන් කොටස් දෙකෙහිම එකතුවක්‌ව පැවතී ඇත. එසේ පැවති පේරු දහයේ එක් පෙරුවක නායකත්වය උසුලනුයේ ඝට්‌ටම්බි විසිනි. ඒ අනුව පේරු දහය සඳහා එක් පේරුවකට ඝට්‌ටම්බිලා එක් අයෙකු බැගින් දසදෙනකු විය. තවද මේ එක් පේරුවක් සඳහා ගමනයන් විසිඅටකු විය. එහෙයින් කුනම් මඩුවේ සිටි මුළු ගමයින්ගේ සංඛ්‍යාව දෙසීය අසූවකි. ලාංකීය රාජ්‍ය පාලන අවධිය තුළදී කූණම් මඩුවේ ගමයෝ යනුවෙන් වෙනම සමාජය තුළ කුලයක් පැවතුණි. මොවුන්ගේ ප්‍රධාන මෙහෙය වූයේ කූණම් රාජ්‍යය නියෝගයට අනුව අදාළ ස්‌ථානය වෙත රැගෙන යැමයි. මේ ආකාරයට කූණම් රැගෙන යැම සඳහා එකල සමාජයේ ගමනයන් පවුල් 300-400 ක් පමණ ජීවත් වූ බව පෙන්වා දී තිබේ. මේ අන්දමට කුණම් රැගෙන යන්නවුන් "ඌලියක් කාරයෝ" නමින්ද හඳුන්වා ඇත.

ඝට්‌ටම්බිලා පත්කරනුයේ කූනම් මඩුවේ භාරකාරත්වය හිමි ප්‍රධාන ලේකම් විසිනි. ඝට්‌ටම්බිලාට පැවරී තිබූ සුවිශේෂී කාර්ය වූයේ සෑම විටම පේරුවට අයත් දස දෙනාගෙන් යුත් පිරිස රජ මාලිගය පිහිටි නුවර සමීපයේ නැවතී සිටීමයි. මොවුන්ගේ රාජකාරිය ඉතා උසස් අන්දමේ එකක් වූ හෙයින් මොවුන් සිදු කරනු ලැබූ වරදවල් සඳහා කිසි විටෙකදී ශාරීරික වධ හිංසනයන් සහිත දඬුවම් ලබාදීම කළ නොහැකි විය. එපමණක් නොව ඝට්‌ටම්බිලාට දෝලා රාජකාරියට අමතරව පැවරුණු රාජකාරි සේවාවක්‌ද විය. එනම් රජ මාලිගය තුළ රජු යහන්ගතව නිදා සිටින මොහොතේ ඝට්‌ටම්බිලා දෙදෙනෙකු යහනට යාර හරතක් හෝ පහක් ඈතින් හිඳ මුර කිරීම පැවරී තිබිණි. මෙසේ පැවරී තිබූ කටයුත්ත "යාම කිරීම" යනුවෙන් හඳුන්වා දී ඇත. විටින් විට එනම් යාමයෙන් යාමය ඝට්‌ටම්බිලා දෙදෙනකු බැගින් මාරු වී මේ රාකාරිය සිදු කරන ලදී.

එකල සමාජයේ රාජ්‍ය පාලනය ගෙන යනු ලැබූ රජුගේ ගමන් කොටස් දෙකක් වශයෙන් සිදුවිණි. එනම් දහවල හා රාත්‍රී යනාදී වශයෙනි. එසේ රජු ගමන් කරනු ලැබූ සෑම මොහොතකදීම කූණම් මඩුව තුළ ගමයෝ විසිඅටදෙනාම රාජකාරියට අනිවාර්යයෙන්ම සහභාගි විය යුතුය. ඇතැම් අවස්‌ථාවලදී රජු විවිධ කාර්යයන් සඳහා රාත්‍රී කාලයේ ගමන් කරන විට පන්දම් රැගෙන යන්නන් ඉදිරියෙන් ගමන් කරනු ලබති. පන්දම් ගෙන යැම සිදු කරනු ලබන්නේද කුණම් මඩුවේ සේවයේ නියුතු ගමයන් විසිනි. දහවල් කාලයේ රජු ගමන් යැමේදී දෝලාව සමග තල්පත් වඩන්නෝද දෙපසින් ගමන් කරනු ලබයි. එම තල්පත් ගෙන යැමේ කාර්යයද සිදු කරනුයේ කුණම් මඩුවේ ගමයන්මය.

අගබිසව සඳහා වෙන්වූ දෝලීය, අවශේෂ බිසවුන් සඳහා වෙන්වූ ඉදෝල රැගෙන යැමද කූණම් මඩුවේ ගමයන් අතින්ම සිදුවිණි. ඇතැම් අවස්‌ථාවලදී අග බිසවගේ ගමන් එතරම් දීර්ඝ නොවූ කෙටි ඒවා වූ අතර එම දෝලාව (දෝලීය) ඇතුළත කිසිවෙකුටත් නොපෙනෙන ආකාරයෙන් සළු පිළිවෙලින් සරසා තිබිණි. ඇතුළතින් පිටත පෙනෙන අකාරයෙන් මිස පිටත සිටින්නෙකුට ඇතුළ නොපෙනෙන අයුරින් මනාව සළු පිළි දෝලියට යොදා තිබේ. කෙසේ වෙතත් දෝලීය නිර්මාණය කර තිබෙන ආකාරයට එය කාගේද යන්න මහජනයා විසින් අවබෝධ කරගනු ලබයි. අවශේෂ බිසවුන් ගමන්ගත් ඉදෝලීය සඳහා යකඩ දෝලීය හා රිදී දෝලීය වශයෙන් නම්කර ඇත. ගමයන් විසින් රැගෙන යනු ලැබූ මේවා කූණම් මඩුවේ තැබූ අතර බොහෝ සෙයින් දෝලියට සමාන අයුරින් නිමවන ලදී.

තවද එකල සමාජයෙහි මහත් ගෞරවාදරයෙන් යුකත්ව පුද ලද පිරිස මහා සංඝරත්නයයි. සෑම විටකදීම රජුගේ උපදේශකත්වයටත් සමාජයේ යහ පැවැත්ම උදෙසාත් විශාල මෙහෙවරක් සංඝ සංස්‌ථාව විසින් ඉටුකරන ලදී. එහිදී ප්‍රධාන නායක හිමිවරුන් විශේෂත්වයෙහිලා සැලකුම් ලැබූ පිරිසක් විණි.

නායක භික්‌ෂුන්ගේ ගමන් පහසුව සැලසීම සඳහා දෝලා (පල්ලැක්‌කි) යොදාගනු ලැබිණි. නායක හිමිවරුන් ගමන්ගත් පල්ලැක්‌කි රැගෙන යැම ගම්වල ජීවත් වූ මිනිසුන් විසින් සිදු කරනු ලැබූ අතර ඒ සඳහා විහාරගම් වැසියන් සේවයට කැපවී සිටියහ. විහාරගම් යනු පෙර රජ දවස බෞද්ධ විහාරයක් නඩත්තුව සඳහා ප්‍රදානය කරනු ලැබූ ඉඩකඩම්ය. මේ විහාරගම්වල ජීවත් වූ මිනිසුන් පල්ලැක්‌කි රැගෙන යැම ප්‍රධාන සේවාවක් වශයෙන් සිදු කර ඇත. 1815 දී ඇතිවූ උඩරට ගිවිසුම් ප්‍රකාර එසේ පැවතියා වූ විහාරගම් එලෙසින්ම පැවතීමට වගන්තියකින් බ්‍රිතාන්‍යයන් සම්මත කරන ලදී. එපමණක් නොව මෙකල සමාජයේ ජීවත් වූ රදලයන්ගේ දෝලා රැගෙන යනු ලැබූයේ ඔවුන් අයත් වූ නින්දගම්වල ජීවත් වූ දෝලා සේවයටම කැපවූ මිනිසුන්ය.

රන්දෝලිය යනු සුවිශේෂ වූවකි. ප්‍රධාන වශයෙන්ම යොදාගෙන ඇත්තේ දේවාලයන්හි වැඩ සිටිනා දෙවිවරුන්ගේ දේවාභරණ වැඩමවීම සඳහා භාවිතා කරනු ලැබූ එකක් වශයෙනි. එහෙත් මීට ඉහතදී රන්දෝලි භාවිතා කිරීම රජු විසින් සිදු කළද මහනුවර රාජ්‍ය පාලකයා වූ කීර්ති රාජසිංහ රජු මහනුවර ඇසළ පෙරහැර මංගල්‍යයේ දේවාලයන්හි දේවාභරණ වැඩමවීමට රන්දෝලි පූජා කිරීමෙන් පසුව ඒ සඳහා පමණක් යොදා ගන්නා ලදී. අනතුරුව බලයට පත්වූ රාජ්‍ය පාලකයන් ද එය කඩ නොකරමින් ඉදිරියටම පවත්වාගෙන යන ලදී. රන්දෝලිය නිර්මාණය කිරීමේදී රත්තරන් කොත් කැරලි පහකින් යුක්‌ත වන ආකාරයෙන් නිමවා ඇති අතර සර්වඥ ධාතූන් වැඩම වීම සඳහා යොදා ගනු ලැබූ රන්සිවිගේ සුවිශේෂී අන්දමට නිමවා ඇති අතර ප්‍රධාන වශයෙන්ම එය අලංකාර මහල් කිහිපයකින් යුත් නිර්මාණයක් විය.

එපමණක් නොවූ රජු කූණමෙන්ද, රදලයන් දෝලාවෙන්ද ගමන් කිරීමේදී ඒ සඳහා සාමාන්‍ය ජනතාව විසින් ඉටුකළ යුතු චාරිත්‍ර වාරිත්‍ර සමූහයක් පැවතී තිබිණි. ඒ අනුව විමසා බලන විට මහා මාර්ගයේ ගමන් ගන්නා විට කුණම් හෝ දෝලා මුණගැසුන විට ඊට ගෞරවයෙන් යුක්‌තව හිස නමා ආචාර දැක්‌විය යුතු විය. එපමණක් නොව එය ගමන් කිරීමට මාර්ගයේ ඉඩ සලසා පසෙකට වී සිටිය යුතුය. එහෙත් එකල සමාජයේ පැවති පහත් යෑයි සම්මත ඇතැම් කුලයන්ට එසේ කිරීමටද ඉඩක් නොවිණි. එනම් කුණම් හෝ දෝලාවක් ගමන් කිරීමේදී එය නෙපෙනෙන පරිදි සැඟවී සිටිය යුතු විය.

අධිරාජ්‍යවාදී පාලන සමයේදී කන්ද උඩරට රාජධානිය ප්‍රධාන කරගනිමින් ඇතිවූ 1818 උඩරට මහ කැරැල්ල සඳහා මුල්වූ සිදුවීමක් වශයෙන් දෝලා භාවිතා කිරීම පෙන්වාදිය හැකි වේ. බොහෝමයක් ඉතිහාසඥයන් ඇතිවූ තත්ත්වයට එය ප්‍රධාන ලෙසම බලපානු ලැබූ බවට තොරතුරු දක්‌වා ඇත. එනම් එකල සමාජයේ රදලයන් දෝලාවලින් ගමන් කරන විට සාමාන්‍ය රවැසියා ඒ සඳහා මහත් ගරුසරු දැක්‌වූ අතර එය දුටු සාමාන්‍ය ඉංග්‍රීසි සොල්දාදුවෝ ද මෙතුළින් ගමන් කිරීමට විය. මෙසේ ගමන් කිරීමේදී දෝලාවෙන් ගමන් කරනුයේ තමන්ගේ ප්‍රධානීන් යෑයි සිතූ සාමාන්‍ය ජනතාව මේවා මහා මාර්ගයේදී හමුවන සෑම අවස්‌ථාවකදීම ඊට ගෞරව කරන ලදී. කෙසේ වෙතත් එහි ගමන් කරනුයේ සාමාන්‍ය ඉංග්‍රීසි සෙබළුන් බව දැකීමෙන් අනතුරුව සිංහල ජනයා බොහෝ සෙයින් කළකිරීමට පත්විණි. මෙලෙස ඇතිවූ තත්ත්වය වඩාත් උත්සන්න වූයේ එසේ දෝලාවෙන් ගමන් කරනු ලැබූ සොල්දාදුවන් සිංහල වැසියාගේ මේ සුවිශේෂී ගරුත්වය දෙස උපහාසයෙන් යුතුව බැලීමයි. මේ තත්ත්වය රදළයින්ගේ බලවත් අප්‍රසාදයට මෙන්ම කලකිරීමට ඉවහල් විය. මේ ක්‍රියාව රදලයන්ගේ සමාජ තත්ත්වයට ඉංග්‍රීසින් තමන්ගේ හිතුමනාපයට සිදු කරනු ලැබූ අපහාසාත්මක ක්‍රියාවක්‌ව සැලකිය.

වර්තමාන සමාජ සංස්‌ථාව තුළ පවත්නා වූ ධනවාදී සමාජ ක්‍රමය තුළ දෝලාව අත්‍යවශ්‍ය නොවූත්, නොවැදගත් එකක් වශයෙන් බැහැර වූවකි. එය බොහෝ සෙයින් ප්‍රාථමික සමාජ ක්‍රමයක් පැවතියා වූ සමාජ පසුබිමක යල්පැනගිය එකක් විය. කෙසේ වෙතත් භූමිය පදනම් කරගනිමින් ක්‍රියාත්මක වූ වැඩවසම් සමාජ පසුබිම තුළ ඊට පැවතියේ වැදගත් වූත්, අත්‍යවශ්‍ය වූත් සමාජ පසුබිමකි. එමෙන්ම බොහෝ සෙයින් ගෞරවාදරයෙන් යුක්‌ත වූ කාර්ය භාරයකි. වර්තමාන සමාජය තුළ එය කෙතරම් නොවැදගත්ද යන්න පුරාණයේ සිට පැවත එන චාරිත්‍රයන්ට අනුගතව මෙරට පවත්වනු ලබන ප්‍රධාන පෙරහැර මංගල්‍යයන් සඳහා පවා දෝලා යොදා ගැනීම අතහැර දමා ඇත. කෙසේ වෙතත් වර්තමානයේදී අතීතයේ සිට පැවති මේ ක්‍රමය අදටත් මහියංගන පෙරහැර තුළ දෝලා ගමන් කිරීම දක්‌නට ලැබේ. ක්‍රමික විකාශනයකින් යුක්‌තව සුවිශේෂී පසුබිමක් මත නිර්මාණය වූ අතර රාජ්‍ය පාලන අවධිය තුළ විධිමත් ප්‍රවාහන සංස්‌ථාවන් වශයෙන් එකල සමාජයේ ප්‍රභූ ප්‍රවාහනයට යොදාගත් බව පැහැදිලිව දක්‌නට හැකි වේ.

දෝලාව


Um nível de biossegurança (NBS), ou nível de proteção/patógeno, é um conjunto de precauções de biocontenção necessárias para isolar agentes biológicos perigosos em um laboratório fechado. Os níveis de contenção variam desde o nível 1 de biossegurança mais baixo (NBS-1) até o nível 4 mais alto (NBS-4). Nos Estados Unidos, os Centros de Controle e Prevenção de Doenças (CPD) especificaram esses níveis. Na União Europeia, os mesmos níveis de biossegurança são definidos em uma diretiva. No Canadá, os quatro níveis são conhecidos como Níveis de Contenção. As instalações com essas designações também são às vezes indicadas de P1 a P4 (para patógeno ou nível de proteção), como no termo laboratório P3.

No nível mais baixo de biossegurança, as precauções podem consistir em lavagem regular das mãos e equipamento de proteção mínimo. Em níveis mais altos de biossegurança, as precauções podem incluir sistemas de fluxo de ar, várias salas de contenção, recipientes selados, roupas de pessoal de pressão positiva, protocolos estabelecidos para todos os procedimentos, treinamento extensivo de pessoal e altos níveis de segurança para controlar o acesso às instalações. A Health Canada relata que em todo o mundo até 1999 foram registrados mais de cinco mil casos de infecções laboratoriais acidentais e 190 mortes.

Preocupações de segurança
Um estudo da North Carolina Mosquito & Vector Control Association (NCMVCA) destacou as preocupações de segurança. Nos Estados Unidos, os laboratórios podem ser financiados por instituições federais, estaduais, privadas, sem fins lucrativos ou acadêmicas. A última responde por 72% do financiamento.

Os laboratórios de alta contenção registrados nos Centros de Controle e Prevenção de Doenças (CPD) e no Programa de Agentes Selecionados do Departamento de Agricultura dos Estados Unidos (DAEU) devem aderir aos padrões do Departamento de Defesa. Uma vez que os laboratórios de NBS-3 e 4 nos Estados Unidos são regulamentados pelo CPD ou DAEU ou outra agência federal (dependendo dos patógenos que manipulam), nenhuma agência federal é responsável por regular ou rastrear o número desses laboratórios. Os laboratórios de alta contenção dos EUA que lidam com patógenos declarados como "agentes selecionados" devem ser inspecionados periodicamente pelo CPD ou DAEU, aderir a certos padrões e manter educação contínua sobre biossegurança e políticas de biossegurança conforme exigido por lei.

Ligações externas
 Biossegurança em Laboratórios Microbiológicos e Biomédicos do CPD
 Federação de Cientistas Americanos: Laboratórios de Biossegurança Nível 3 e 4

Segurança

Nível de biossegurança


لحافة فيروسية  هي مجموعة من البروتينات التي تربط الغشاء الخلوي بالقفيصة النووية في الفيروسات المغلفة، كما تحوي بروتينات أساسية في معلية تكاثر الفيروس وتضاعف الDNA، للبروتينات الموجودة في اللحافة دور في تعطيل الإشارات الكيميائية المحفزة لجهاز مناعة الجسم المصاب مما يسهل تكاثر وانتشار الفيروس. تتكون اللحافة عادة في المراحل المتأخرة من دورة حياة الفيروسات، جمعت معظم المعلومات عن اللحافة الفيروسية من خلال دراسة تركيب و دورة حياة فيروس الحلأ البسيط.

مراجع

علم الفيروسات

لحافة فيروسية


Earl of Lovelace was a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1838 for William King-Noel, 8th Baron King, a title created in 1725.

History
The King or Locke King family stems from the elevation of the son of Jerome King, a grocer, of Exeter, and his wife Anne, great-niece of the philosopher John Locke. This son was Sir Peter King, a prominent lawyer and politician who served as Lord Chief Justice of the Common Pleas from 1714 to 1725 and as Lord High Chancellor of Great Britain from 1725 to 1733; as such in 1725 he was created Baron King of Ockham in the County of Surrey, in the Peerage of Great Britain (verbally and less formally Lord King).  The estate he bought was chosen as his territorial designation.

He was succeeded by his eldest son (the second Baron). He represented Launceston and Exeter in the House of Commons but died aged 34. His three younger brothers: Peter, William and Thomas all succeeded in the barony. The last was succeeded by his son, the sixth Baron.

His son, the seventh Baron, was a Whig politician and writer. On his 1833 death the title passed to his eldest son, the eighth Baron.  In 1835, Lord King married as his first wife the Hon. (Augusta) Ada Byron, the only daughter of the poet, Lord Byron, and his wife, 11th Baroness Wentworth who was a descendant of the extinct Barons Lovelace.  In 1838 he was created Viscount Ockham (territorial designation the same, to be the family's first courtesy title), and Earl of Lovelace in the Peerage of the United Kingdom. He was appointed the Lord-Lieutenant of Surrey from 1840 to 1893.  Ada died in 1852, leaving her husband, in his forties, a widower. In 1860, he assumed for himself the additional surname and arms of Noel, those of Wentworth.  In 1865 he remarried, to Jane Crawford Jenkins and had one child, who would go on eventually to inherit the earldom.

Lord Lovelace acquired Horsley Towers (now a hotel) in East Horsley and was patron of the parish church funding the rebuilding of the chancel and the nave in 1869. He also rebuilt the wall of the churchyard which included a number of architectural features such as the gazebo and its family crest-engraved walls. He planned for his death 20 years before he died when began work on his mausoleum in another corner of the churchyard. The mausoleum, which has recently been restored, contains his tomb and that of his second wife. His eldest son Byron (King) Noel, Viscount Ockham, briefly succeeded his maternal grandmother to become twelfth Baron Wentworth according to its special remainder in 1860. However, he predeceased his father, unmarried two years later.

Lord Lovelace was therefore succeeded by his second surviving son who was thus already Lord Wentworth.

In 1861, this still untitled son had assumed by Royal licence the surname of Milbanke in lieu of Noel. He had no sons and was succeeded in the barony of Wentworth by his only child, Ada King-Milbanke, 14th Baroness Wentworth.  The 2nd Earl (Lord Lovelace) was succeeded in the titles other than the Wentworth one by his half-brother. In 1895, Lord Lovelace received for himself only Royal licence to use the additional surname and arms of Noel, but resumed by Royal licence, in 1908, the surname and arms of King only for himself and his children.

He served in the First World War as a Major in the Northumberland Fusiliers and as a staff-Captain.  The titles were finally held by his grandson, the fifth Earl, who succeeded his father in 1964.  The last Earl inherited the title in 1964 and died in 2018.

The family seat following its purchase by the 1st Lord King was Ockham Park, Ockham, Surrey until the fine Jacobean house was reduced to outbuildings in a fire in 1948.  The family has moved its main home to Torridon House, near Torridon in Ross-shire.

Notable wives

Ada Lovelace was an English mathematician and writer chiefly known for her work on Charles Babbage's early mechanical general-purpose computer, the Analytical Engine. Her notes on the engine include what is recognised as the first algorithm intended to be processed by a machine. Because of this, she is often described as the world's first computer programmer.

Notable younger sons and their sons

The Hon. Peter King, second son of the seventh Lord King (and brother of the first Earl of Lovelace), was a long-serving progressive politician who bought Brooklands and the father of Hugh F. Locke King, the entrepreneur who transformed it into a pioneering racetrack and aviation centre from the year 1906 onwards.

The family had no male heirs. Hugh died without children in 1926 and his elder brother Peter died in middle age in 1885 in Aston without sons.

Barons King (1725) (of Ockham)
Peter King, 1st Baron King (1669–1734)
John King, 2nd Baron King (1706–1740)
Peter King, 3rd Baron King (1709–1754)
William King, 4th Baron King (1711–1767)
Thomas King, 5th Baron King (1712–1779)
Peter King, 6th Baron King (1736–1793)
Peter King, 7th Baron King (1776–1833)
William King, 8th Baron King (1805–1893) (created Earl of Lovelace in 1838)

Earls of Lovelace (1838)
William King-Noel, 1st Earl of Lovelace (1805–1893)
Byron King-Noel, Viscount Ockham (1836–1862), his eldest son; also 12th Baron Wentworth
Ralph King-Milbanke, 2nd Earl of Lovelace (1839–1906), his younger brother; also 13th Baron Wentworth, in which he was succeeded by his only daughter
Major Lionel King, 3rd Earl of Lovelace (1865–1929), his younger half-brother
Peter King, 4th Earl of Lovelace (1905–1964), his only son
Peter King, 5th Earl of Lovelace (1951–2018), his only child

Family of the 1st Earl of Lovelace

William King-Noel, 1st Earl of Lovelace né King (1805–1893) ∞ Hon. Ada Augusta Byron née Noel (1815–1852) (1) ∞ Jane Crawford Jenkins (2)
Byron King-Noel, Viscount Ockham (1836–1862), also 12th Baron Wentworth (1860–1862), deserted Royal Navy
Anne Isabella Noel King-Noel (1837–1917), de jure 15th Baroness Wentworth ∞ Wilfred Scawen Blunt, poet
Judith Anne Dorothea Blunt-Lytton, 16th Baroness Wentworth (1873-1957) ∞ Neville Stephen Bulwer-Lytton, 3rd Earl of Lytton (1879–1951), see Earl of Lytton for her title's current vesting into Earldom
Noel Anthony Scawen Lytton, 4th Earl of Lytton and 17th Baron Wentworth (1900–1985) ∞ Clarissa Palmer
Lady Caroline Mary Noel Lytton (1947–2017)
John Peter Michael Scawen Lytton, 5th Earl of Lytton and 18th Baron Wentworth (b. 1950) ∞ Ursula Alexandra Komoly
Hon. (Thomas) Roland Cyril Lawrence Lytton (b. 1954)
Lady Lucy Mary Frances Lytton (b. 1957)
Lady Sarah Teresa Mary Lytton (b. 1959)
Lady Anne Lytton (1901–1979)
Lady Winifred Lytton (b.1904–1985) ∞ Claude Tryon
Ralph Gordon Noel King, 2nd Earl of Lovelace, 13th Baron Wentworth - extended Noel King name twice (1839–1906) ∞ Fannie Heriot d. 1878 (1) ∞ Mary Caroline Stuart-Wortley (2)
Lady Ada Mary King-Milbanke, 14th Baroness Wentworth (1871–1917)
Major Lionel Fortescue King, 3rd Earl of Lovelace (1865–1929) DSO (son by second marriage) ∞ Lady Edith Anson
Peter Malcolm King, 4th Earl of Lovelace (1905–1964) ∞ Doris Evison (1) died 1940 ∞ Lis Manon Transö (2)
Peter Axel William Locke King, 5th Earl of Lovelace (1951–2018)
Lady Evelyn Catherine King (1896–1974) ∞ Maj.-Gen. Sir Miles Graham, divorced 1930 (1) ∞ Mark Patrick (2) and had issue
Lady Phyllis Edith King (1897–1947) ∞ William Allen, divorced 1932 and had issue
Lady Rosemary Diana King (1902–1955) ∞ Lt.-Col. Alistair Gibb, divorced 1940 (1) ∞ Martin de Hosszu (2)<ref>Burke's Peerage, 107th Ed., 2003, London, vol. 2 page 2417</ref>

The 5th Earl had no heir to the Earldom, the subsidiary title of Viscount Ockham or the King of Ockham Barony so these became extinct at his death.

Notes

 References

 Sources
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage'' (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Extinct earldoms in the Peerage of the United Kingdom
1838 establishments in the United Kingdom
2018 disestablishments in the United Kingdom
Noble titles created in 1838

Earl of Lovelace


Claudio Maiani (* 18. Juni 1956) ist ein ehemaliger san-marinesischer Fußballspieler.

Maiani debütierte beim ersten Länderspiel San Marino am 28. März 1986 gegen die Auswahl Kanadas. Auf Vereinsebene spielte er für mehrere italienische Profivereine wie US Cremonese, Lanerossi Vicenza und FC Bologna.

Weblinks
 Profil auf www.eu-football.info

Fußballnationalspieler (San Marino)
Fußballspieler (Juventus Turin)
Fußballspieler (US Cremonese)
Fußballspieler (Seregno Calcio)
Fußballspieler (Calcio Padova)
Fußballspieler (Vicenza Calcio)
Fußballspieler (SS Maceratese)
Fußballspieler (FC Bologna)
Fußballspieler (AC Venedig)
San-Marinese
Geboren 1956
Mann

Claudio Maiani


«Cruella de Vil» es una canción escrita por Mel Leven y aparecida en 1961 en la película animada 101 dálmatas, producida por Walt Disney Productions. Era interpretada —con la voz prestada por el actor de estudio Bill Lee— por el personaje Roger Radcliffe, caracterizado en la película como compositor musical, y su letra trataba sobre la villana de la historia Cruella de Vil.

Composición
A pesar de que en sus estudios de animación hasta entonces había tenido la costumbre de contratar equipos de colaboradores para componer las canciones, uno para la letra y otro para la melodía, Walt Disney, por recomendación de los estudios UPA, recibió a Mel Leven, cuyo primer encargo fue componer «Cruella de Vil», siendo de su autoría tanto la letra como la música. Escribió tres versiones distintas, de las cuales la seleccionada para aparecer en el filme fue una compuesta en estilo de blues como un homenaje a la canción «Ba-Lue Bolivar Ba-Lues-Are» (1957) de Thelonious Monk. Una vez presentada, tuvo una charla de cuarenta y cinco minutos con Walt Disney en persona, para afinar detalles.

Otras versiones

Aparición en álbum tributo

«Cruella de Vil» fue interpretada a lo largo de la historia por diversos artistas. En 1988 la grabaron The Replacements como parte integrante de uno de los popurrís de canciones interpretadas por diversos músicos para el álbum Stay Awake, que era un tributo de varios artistas a canciones de películas clásicas de Disney.

Grabación para una nueva versión de la película

En 1996 la grabó Dr. John para la nueva película 101 Dalmatians protagonizada por Glenn Close. Fue también grabada por el dúo español de música electrónica Fangoria para que fuese incluida como pista adicional en el álbum de la banda sonora de la película. La letra era una vieja adaptación al español hecha por Edmundo Santos. La canción la ofrecieron también como promoción en tres diferentes versiones: «Cruella de Vil (House Mix)», «Cruella de Vil (Techno Mix)» y «Cruella de Vil (Radio Edit)». Fangoria recuperaría «Cruella de Vil» para la versión Deluxe Edition de su álbum antológico El paso trascendental del vodevil a la astracanada, publicado en 2010.

Serie de álbumes Disney

La canción fue interpretada por artistas juveniles para una publicación seriada de Disney titulada Disneymania: Lalaine hizo su versión para Disneymania 3 en 2005; Skye Sweetnam hizo la suya para Disneymania 4 en 2006, aunque incluida solo como pista adicional exclusiva para la venta del álbum en los almacenes Target; Hayden Panettiere la versionó para Disneymania 5 en 2007; y Selena Gomez hizo su propia versión para Disneymania 6, además de rodar un vídeo musical incluido en la edición Platinum Edition de la película 101 dálmatas publicado en DVD en 2008.

Otros artistas
Los Lobos hicieron su propia versión para su álbum Los Lobos Goes Disney, de 2009.

Referencias

Canciones de 1961

Cruella de Vil (canción)


Telli peynir, Trabzon yöresine özgü, kaşar peynirine benzeyen, sarımtırak renkli, lif lif ayrılabilen, ısıtıldığında uzayan, az tuzlu peynir. Genellikle kuymak yapımında kullanılır. Börek ve çörek yapımında ve sofrada da tüketilir.

Türk peynirleri
Karadeniz mutfağı
Türk mutfağındaki peynirler

Telli peynir


Pycnoscelinae es una subfamilia de insectos blatodeos de la familia Blaberidae. Esta subfamilia comprende 20 especies divididas en tres géneros.

Géneros
Los tres géneros de la subfamilia Pycnoscelinae son los siguientes:
 Proscratea
 Pycnoscelus
 Stilpnoblatta

La mayoría de las especies, 14, pertenecen al género Pycnoscelus''.

Referencias

Blaberidae

Pycnoscelinae


Le château d'Avosnes est un ancien château-fort situé à Avosnes, dans le département français de la Côte-d'Or.

Localisation

Le village d'Avosnes occupe un rebord de plateau dominant l'Ozerain. Le château d'Avosnes est bâti en contrebas sur un site médiocrement défensif et peu aménageable.

Histoire

Donné en 1199 à l'Ordre du Temple par l'abbaye de Saint-Seine, le domaine d'Avosne revient à partir du  à l'Ordre de Saint-Jean de Jérusalem qui l'afferme en 1520 à Simon et Denis Potot. Ceux-ci construisent alors le château sans son aval, ce qui entraînera un procès en 1579. Leurs héritiers ne sont pas plus disciplinés et en 1594 les sieurs de Lux, de Tavanes et de Blaisy assiègent Avosne, en abattent une tour et se saisissent de ses occupants accusés d'avoir brûlé le château de Champrenault et de s'être attaqué à celui de Missery. La bâtisse passe ensuite aux familles Boillot puis Guillaume. En 1725 la famille Driot l'acquiert et le conserve jusqu'en 1932. Les de Girval en sont les propriétaires actuels.

Architecture

Le château se répartit sur deux sites : le plus important au nord autour de l'église, le second à 400 mètres au sud, au pied du rebord de plateau. Au sud, la basse-cour est composée de bâtiments d'enceintes divers dont un, rectangulaire à un étage carré percé d'ouvertures à accolades et garni d'une tour carrée sur sa façade ouest, serait le seul vestige du château du . L'angle sud-ouest de la basse-cour est occupé par un pigeonnier carré.

Au nord, le logis seigneurial se compose de deux bâtiments en L à un étage carré et un demi-étage reliés par une tourelle ronde qui abrite un escalier en vis. Le bâtiment occidental, plus massif et sous toit en pavillon, est équipé d'une échauguette à trois fenêtres de tirs. Le bâtiment nord, sous toit à deux versants, est garni d'une tourelle carrée près de la tourelle d'escalier Il se prolonge à l'est par un bâtiment de plan triangulaire dont la pointe est également garnie d'une échauguette.

Les façades, les toitures et l'escalier intérieur de la tour sont inscrits aux monuments historiques par arrêté du 20 octobre 1971.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or

Liens externes

Monument historique dans la Côte-d'Or
Avosnes
Avosnes
Monument historique inscrit en 1971

Château fort d'Avosnes


William Martin Green (), care a apărut pe scenă mai întâi sub numele de William Martyn Green și a devenit cunoscut mai târziu sub numele de Martyn Green, a fost un actor și cântăreț englez. Este cunoscut pentru activitatea sa de comedian principal în operele comice ale lui Gilbert și Sullivan, jucând în spectacolele organizate de D'Oyly Carte Opera Company și de alte trupe teatrale.

Biografie
După ce și-a efectuat stagiul militar în Primul Război Mondial, Green a studiat interpretarea muzicală și a început să joace în spectacole de teatru liric. În 1922 s-a alăturat companiei D'Oyly Carte Opera Company, apărând în spectacole mai întâi ca membru al corului și ca interpret al unor roluri mici, iar unori ca dublură și înlocuitor al comedianului principal al companiei. Începând din 1931 el a primit în mod regulat rolul generalului-maior Stanley din The Pirates of Penzance și rolul Robin Oakapple din Ruddigore. În 1934 Green a devenit comedian principal, jucând toate rolurile celebre din operele comice ale lui Gilbert și Sullivan, printre care Sir Joseph în HMS Pinafore, generalul-maior în Pirates, Bunthorne în Patience, lordul cancelar în Iolanthe, Ko-Ko în The Mikado, Jack Point în The Yeomen of the Guard și ducele de Plaza Toro în The Gondoliers.

La începutul celui de-al Doilea Război Mondial, Green a părăsit organizația D'Oyly Carte și a jucat pentru alte companii teatrale. În 1941 s-a înrolat în Royal Air Force, unde a servit până în 1945. El a revenit curând la D'Oyly Carte și a continuat să fie comedianul principalul până în 1951. Apoi a părăsit compania și s-a mutat la New York, unde și-a continuat cariera ca interpret în piese de teatru și musicalurile de pe Broadway, în filme și în producțiile de televiziune. În 1959 piciorul său stâng a fost zdrobit de elevatorul unui garaj și a trebuit să fie amputat până sub genunchi. Foarte hotărât, Green a început curând să joace și să regizeze, folosind un membru protetic. A apărut până la sfârșitul vieții în spectacole și a jucat roluri în filmele Lovely Way to Die (1968) și The Iceman Cometh (1973).

Filmografie

 The Mikado (1939) .... Ko-Ko
 The Story of Gilbert and Sullivan (1953) .... George Grossmith
 Suspense: The Adventure of the Black Baronet .... dr. John H. Watson (prietenul lui Sherlock Holmes) (film TV CBS, 1953)
 Studio One: The Gathering Night (1 episod, 1953)
 Kraft Television Theatre (2 filme TV):
 The Adventures of the Kind Mr. Smith (1953)
 You Touched Me! (1954)
 The Motorola Television Hour: Black Chiffon .... Robert (film TV, 1954)
 Producers' Showcase: Tonight at 8.30 .... (segmentul Red Peppers) (film TV, 1954)
 The Elgin Hour: Sting of Death .... dl. Hargrove (film TV, 1955)
 Hallmark Hall of Fame: Alice in Wonderland .... White Rabbit (film TV, 1955)
 The Alcoa Hour: The Stingiest Man in Town .... Bob Cratchit (film TV, 1956)
 The United States Steel Hour: Who's Earnest? .... Chasuble (film TV, 1957)
 Pinocchio (film TV, 1957) .... Fox
 Shirley Temple's Storybook: Dick Whittington and His Cat .... dl. Fitzwarren (film TV, 1958)
 True Story .... Harry Kent (1 episod, 15 august 1959)
 The Bell Telephone Hour: The Mikado (1960) .... Director (cu Groucho Marx)
 The Defenders: Die Laughing .... dr. Fisher (1 episod, 1964)
 The Trials of O'Brien: Notes on a Spanish Prisoner .... judecătorul Briscoe (1 episod, 1965)
 The Jackie Gleason Show: The Honeymooners: Poor People in Paris .... Major-Domo (1 episod, 1966)
 A Lovely Way to Die (1968) .... Finchley
 The Iceman Cometh (1973) .... Cecil Lewis
 ABC Afterschool Specials: Cyrano (film TV, 1974) (voce) .... Contele de Guiche

Note

Lectură suplimentară
  Introduction by Martyn Green.
  British Edition
  American Edition (contains information not found in the British edition).
  (Includes Green's annotations to the libretti of eleven G&S shows as well as his introductions to them and several song selections from each show, often in lower keys than the originals.)

Legături externe

 Martyn Green's Solo Recital Discs at The Gilbert & Sullivan Discography
 Interview of Green by WQXR, in 1962, including song excerpts
 Description of 1939 film of The Mikado

 Green's television credits  at TV.com

Nașteri în 1899
Decese în 1975
Actori englezi din secolul al XX-lea
Cântăreți de operă englezi

Martyn Green


Die Verwendung von Schreibgeräten in der Raumfahrt erfolgt unter den Bedingungen der Schwerelosigkeit und gegebenenfalls des Vakuums.

Herkömmliche Schreibgeräte
Verwendet wurden in der Geschichte der Raumfahrt verschiedene Arten von Bleistiften, Kopierstiften und Tintenstiften. Einige davon waren unmodifizierte Versionen handelsüblicher Schreibgeräte, andere wurden speziell für Raumflüge entwickelt.

Der Holzbleistift wurde anfänglich sowohl von sowjetischen Kosmonauten als auch amerikanischen Astronauten genutzt. Für den Bleistift sprach seine Einfachheit und die Unbeweglichkeit seiner Bestandteile. Allerdings sind sowohl Holz als auch der in den Bleistiftminen enthaltene Graphit und das Gummi von Radierern entflammbar und sie alle erzeugen Stäube, die in der Schwerelosigkeit durch den Raum schweben, eingeatmet werden und sich entzünden könnten. Graphit ist darüber hinaus ein elektrischer Leiter und kann Kurzschlüsse verursachen.

Drehbleistifte wurden von der NASA seit dem Gemini-Programm in den 1960er Jahren benutzt. Ihre Breite kann der Breite der Astronautenhandschuhe angepasst werden. Mit Drehbleistiften wurde das brennbare Holz eingespart, aber immer noch wurden Graphitstäube freigesetzt. Die sowjetischen Kosmonauten setzten plastikummantelte Fettstifte als frühen Ersatz für Holzbleistifte ein. Diese Stifte hatten den Vorteil, einfach und starr, also kaum anfällig für Defekte zu sein. Ein Nachteil ist das schnellere Verbleichen der Schrift gegenüber der mit Tinte.

Kugelschreiber wurden sowohl von sowjetischen und später russischen Raumfahrtmissionen als auch von NASA und ESA genutzt. Die Stifte waren preiswert, ihre Schrift ist länger anhaltend als die von Bleistiften und Fettstiften, was sie geeigneter für Logbücher und wissenschaftliche Notizen macht. Allerdings ist Kugelschreibertinte nicht löschbar.

Filzstifte wurden von NASA-Astronauten in den Apollo-Missionen genutzt. Durch Kapillarwirkung leiten sie die Schreibflüssigkeit auch unter Schwerelosigkeit in die Spitze.

Spezialentwicklungen
Der Space Pen ist ein unter Gasdruck stehender Kugelschreiber, der sehr robust ist und unter einer Vielzahl von äußeren Bedingungen funktioniert, darunter Schwerelosigkeit, Vakuum und extremen Temperaturen. Er wurde von Nasa-Astronauten auf Apollo-, Shuttle- und ISS-Missionen eingesetzt.

Trivia
Zu den modernen Sagen gehört die Geschichte, die NASA hätte den Space Pen für einen hohen Geldbetrag eigens für ihre Weltraummissionen entwickeln lassen, um einen Kugelschreiber zu haben, der unter Schwerelosigkeit schreibt, während die sowjetischen Kosmonauten generell Bleistifte benutzt hätten. Tatsächlich geschah die Entwicklung des Stiftes nicht im Auftrag und auch ohne finanzielle Unterstützung der NASA. In Deutschland wurde dieses Gerücht unter anderem durch die fehlerhafte Berichterstattung der ARD zur Mondlandung geschürt, da einer der Moderatoren im Fernsehstudio die Geschichte erzählte. Nach 2006 verschaffte ein Werbespot der Zeitung Handelsblatt der Sage neue Verbreitung.

Weblinks
 Zeit Online: Schreiben im All (aus: Stimmt's? 2. März 2006)
 Scientific American: "Fact or Fiction?: NASA Spent Millions to Develop a Pen that Would Write in Space, whereas the Soviet Cosmonauts Used a Pencil" (englisch)
 ESA: Pedro Duque's diary from space (englisch)

Einzelnachweise

Geschichte der Raumfahrt
Beschriftungstechnik


Golden Beach est une localité de la banlieue de Caloundra dans le Queensland en Australie.

En 2016, la population était de .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes
 http://queenslandplaces.com.au/golden-beach

Ville dans le Queensland

Golden Beach (Queensland)


قائمة بطولات دورة رولان غاروس لعام 1996:

الكبار

فردي رجال

 يفينجي كافلينكوف 1 هزم  مايكل ستيتش, النتيجة:7-6(4), 7-5, 7-6(4)

فردي سيدات

 شتيفي غراف هزمت  أرانتيكسا سانشيز فيكاريو, النتيجة:6-3, 6-7(4), 10-8

زوجي رجال

يفينجي كافلينكوف () ودانييل فكيك () هزما جاي فورجيت () وجاكوب هلاسك (), النتيجة:6-2, 6-3

1 أصبح اللاعب يافيجاني كافلينكوف أول لاعب روسي (ذكر أو أنثى) يفوز بلقب بطولة كبرى (جراند سلام).

زوجي سيدات

ليندسي دافنبورت وماري جو فيرنانديز () هزمتا جيجي فيرنانديز () وناتاشا زفيريفا (), النتيجة:6-2, 6-1

زوجي مختلط
باتريسيا تارابايني وخافيير فرانا () هزما نيكول أريندت ولوك جينسين (), النتيجة:6-2, 6-2

الشباب

فردي أولاد
ألبيرتو مارتن () هزم بورن ريهنكفيست (), النتيجة:6-3, 7-6

فردي بنات
إميلي موريسمو () هزمت ميغان شاوغنيسي (), النتيجة:6-0, 6-4

زوجي أولاد
سيباستيان غروسجان وأوليفيرا ماوتيس () هزما جان رالف براندت ودانييل إلزنر (), النتيجة:6-2, 6-3

زوجي بنات
أليس كانيبا وجوليا كاسوناي () هزمتا أنا كورنيكوفا () ولودميلا فاروزوفا (), النتيجة:6-2, 5-7, 7-5

مراجع

باريس في 1996
أحداث مايو 1996 الرياضية في أوروبا
أحداث يونيو 1996 الرياضية في أوروبا
دورات رولان غاروس
دورة فرنسا المفتوحة حسب السنة
رياضة فرنسية في 1996
كرة المضرب في 1996
كرة مضرب فرنسية في 1996

دورة فرنسا المفتوحة 1996


Betinho - No Fio da Navalha é uma futura série brasileira produzida pelo Globoplay em parceria com a AfroReggae . A série é baseada na biografia de Herbert José de Souza homem que é símbolo do combate a fome no Brasil. A primeiro temporada ainda não tem previsão de estreia para  streaming.

Enredo
A trajetória de Herbert José de Souza o homem que foi um símbolo na luta pelo direito à alimentação.

Elenco
Júlio Andrade
Humberto Carrão
Andréia Horta

Programas de televisão em língua portuguesa
Séries de televisão de drama
Séries de televisão da década de 2020

Betinho - No Fio da Navalha


ගායනය සඳහා අත්යින්තයෙන්ම අවශ්ය් තන්ත්රීනමය භාන්ඩය නම් තාම්පුරාවයි.මෙය තාම්බුරාව නමින්ද හඳුන්වයි.

සූර් ඝොථා, කින්නරී, බ්රවහ්ම වීණා යනාදීයද තම්බුරා ශ්රේමණියට අයත් තත් භාණ්ඩයි. එහෙත් මේ සියල්ලටම වඩා තම්පුරව උසස් ලෙස සැලකේ

මෙය ගායනට බලවත් සේ ආධාර වේ.ගායනය සඳහා උචිත වාතාවරණයක් ඇතිකරනු ලබේ.

හදහුරුකමින් සිතාරයට සමානය.තුම්බා 1 කි.තත් 4කි.ඉඳගෙන වදනය කරනු ලබේ.තතක් පාසා නියඟින් පිරි මදිමෙන් වයයි.

සෑම වේලේම මෙයින් ගායකයාට ආරම්භක ස ස්වරය සිහිපත් කරවනු ලබේ. තම්පුරව නොමති ගායකයා ජලය නොමැති මළුවකු වනිය. මන්ද්රහ ප , මද්ය ස, මද්ය ස, මන්ද්රි ස ලෙස සුසර කරනු ලබෙ. එහෙත් රාගවල ප්ර භල වන ස්වර අනුව තත් සකසන අකරය වෙනස් වේ.
තම්පුරාව නරදමුනිගෙ නිපදවීමක් බව හින්දූන්ගේ විශ්වාසයයි.' තුම්බරු' දෙවුයාගෙ නිපදවීමක් යැයි තවත් අය පිලිගනිති. මෙය ඉන්දීය සන්ගීතයට හඳුන්ව දුන්නේ අමීර් කුෂෘය.

සංගීත භාණ්ඩ

Tampura


Lenore, The Cute Little Dead Girl is a black comedy comic series created by Roman Dirge, inspired by the poem "Lenore" by Edgar Allan Poe. Lenore has appeared in several comic books by Dirge. From 1998 to 2007, she featured in her own series published by Slave Labor Graphics. Twenty-six flash-animated shorts were also produced for Sony's ScreenBlast website in 2002. In July 2009, a new comic series started, now published by Titan Books and called Lenore Volume II. Previous issues were made into colored edition trade paperback called Lenore Volume I, which is separated into three books.

On 31 July 2013, Lenore Volume II #8 was released, marking the start of a plotline that continued for six issues.

Plot outline

The comic tells of the unlife and adventures of the title character and her similarly odd (if not odder) friends. The story takes place in a small town called Nevermore (taking its name from "The Raven", another of Poe's poems) and the surrounding wilderness where Lenore's mansion and a nearby graveyard are situated.

The primary focus of the graphic novel is dark humor, with many of the stories having twist endings. Common themes are the reinvention of children's songs, games, and nursery rhymes to something more macabre, and subverting all sorts of pop culture icons and cultural figures into topics of dark comedy. In one story, for instance, Lenore accidentally kills the Easter Bunny.
Lenore's actions often result in the death or injury to those around her and in various forms of chaos. Lenore is a character who is a mystery. She often thinks she is doing good and occasionally shows good intentions, although in later issues the character has shown a change in personality. When she is asked of what her dream is, she replies that it is to rule the world. To further question this, it should also be mentioned that whenever Lenore gets really upset or angry, she can be very violent and often takes her anger out on whoever made her angry even if it is one of her friends. This results in most of her friends (except for Mr. Gosh) being very fearful of her. She can also be spiteful. All of this results in Lenore being an enigma due to her at times thinking that she is doing good with a meaning to do good and at other times wanting to do something more along the lines of being evil.

The comic also featured various one-time side stories (one of these characters, Samurai Sloth, is set to star in his own series) and occasionally guest strips from other artists (with Jhonen Vasquez being the most frequent). A recurring comic strip called "Things Involving Me" tells about the author's life and experience in an exaggerated, semiautobiographical manner.

Animated shorts
A series of 2-4 minute shorts was created for Sony's website ScreenBlast. Any other website distributing these is doing so without Sony's permission, although Dirge has given permission for people to distribute them as they see fit.

All films begin with a line from Edgar Allan Poe's Lenore: "A dirge for her the doubly dead in that she died so young". "Dirge" also happens to be the pseudonymous surname of Lenore's creator.

Movie plans
Plans were made for the making of a Lenore feature film by Sony Family Entertainment. A script was written, but it was not approved by Dirge. The contract has expired.

At his panel at the 2011 Comic Con, Roman Dirge announced that Neil Gaiman has agreed to serve as an executive producer for a CGI film adaptation.

The movie appears to be in development.

Lenore by Titan Books

Lenore Volume I
Lenore Volume I consists of three hardcover graphic novels that include 12 issues of the original Lenore Series originally published by Slave Labor Graphics but in full color: Noogies (Issues 1-4), Wedgies (Issues 5-8) and Cooties (Issues 9-12). These three volumes were previously available as trade paperbacks published by Slave Labor Graphics with illustrations in black & white.

Lenore Volume II
Titan Magazines released a new line of Lenore comics in full color that started with a new #1 in 2009 and continues to be published up to the present. They also continue with their hardcover graphic novels line: "Swirlies" (which includes the extremely rare Vol. 1 #13 from the original series, also in full color, plus Vol. 2 issues #1-3), "Purple Nurples" (Vol. 2 issues #4-7) and "Pink Bellies" (Vol. 2 issues #8-11).

Characters

Lenore Lynchfast
Lenore is a 10-year-old undead girl who lives in a mansion with her other creepy friends. She died of pneumonia at the beginning of the 20th century, issue #14 had more of her origin revealed.

Her character has developed from being a somewhat malicious character in the early comics, hurting people out of spite or revenge, to a well-meaning but dim character who kills people by "accident", stemming from the fact that Lenore is generally unaware of her surroundings, as well as the fact that she is dead. Lenore says she loves animals (especially cats), but she constantly kills all her pets.

Later, she reverts to her old self and starts hurting those around her with full intentions on what she is doing, as it can be seen in issue #9, when she insults Ragamuffin and calls him all kinds of names and in issue #13 where she declares that her dream is to take over the world.
Sometimes, she appears to enjoy others' misfortune, since she smiles when she hurts or kills them, and is often depicted as quite violent, especially when she is unhappy about something or when she is angry.

Lenore usually does and says things that do not make sense most of the time, resulting in the annoyance of her level-headed companion, Ragamuffin, who considers her a dimwit, calling her "special in the head". However, despite all that, whether she is really dense or she acts stupidly on purpose, just to torment Ragamuffin for fun, is unclear, because at times she is shown to be quite intelligent-such as in Vol. 2 issue #2, when she verbosely presents Mr. Gosh with various examples of "things she loves more than him" which are quite revolting but quite witty nonetheless.

After she is taken by Death to the Underworld, she escapes from there and returns to the living world, with Ragamuffin's help, who unburies her. She has two big, black wings, gained after her return from Hell. Apparently, she can let others see her wings only if she desires to.

In issue #9, she tries to tell Ragamuffin that he is her best friend, but she is interrupted by him, when he sprays a substance on her face to kill the worm that eats from her forehead.

Lenore gives Ragamuffin a Valentine's Day gift in the bonus comic from Vol. 2 issue #2, where he accepts it until he realizes what she has given him as a Valentine's Day card is, in fact, a 'nard'.

In the later issues, it is revealed that Lenore's last name is Lynchfast.

It is unknown if she has parents or not. Given that she is over a century dead, her birth parents would have also perished, but the way the priest talks to her in "Lil Ballerina" suggests that he may be a father figure to her.

It is also unclear what type of undead she is. She generally appears zombie-like, but she has small pointed canines like a vampire. Given the fact that she gained wings, she may likely be part-demon.

In the cartoon, she has a Southern accent.

Ragamuffin
Ragamuffin can at first sight look like a rag doll with worms for hair and polyester filling, but he has a very interesting background story and personality.
Ragamuffin was a 400-year-old (as mentioned in issue #13) vampire who fed upon the flesh of the living. One night he attacked a young woman and ate her, but unfortunately, her sister, who happened to be a powerful witch, witnessed the scene. The witch cursed him and transformed him into a doll. A drop of Lenore's blood eventually returned him to consciousness, but since her blood was mixed with embalming fluid the curse was only partially lifted: he will never cease to be a doll. (He was briefly reverted into his original body at the end of issue #11, but returned to his rag doll form in the last frame of issue #12).

Ragamuffin is a little unsure of some of Lenore's crazier ideas and is oddly enough the occasional voice of reason in the comic. Still, as shown in the later comics, Ragamuffin is loyal to Lenore, often joining her plans in the flash-animated cartoons. He is often infuriated by her dimwitted behavior, but he goes along with her in the end. One example is in issue #13, when Lenore says that he is her little kid (or "baby", as she calls him) and, after many protests, he gives up and lets her put a baby bottle into his mouth. In contrast to the brutal, savage nature of his original vampire form, he seems quite interested in somewhat more humanlike activities as a ragged doll, though he does not admit it (he persistently denies it and tries to change the topic when Lenore accuses him of break-dancing in parachute pants in Vol. 2 issue #1).

Ragamuffin becomes very protective of Lenore and, in issue #12, when he is reverted into a vampire, he remains by her side and tries to defend her from the Nazi zombies that ascended from Hell. In the same issue, Ragamuffin threatens Mr. Gosh, when he disturbs Lenore, and makes him eat his own bowels. Also in Vol. 2 issue #1, Ragamuffin brutally murders Mortimer Fledge, who tries to get revenge on Lenore for quite unintentionally ruining his life. Ragamuffin seems worried when Lenore gets sick, takes her to a doctor and he is really devastated when she dies for the second time in Lenore's last (Part 2). These actions imply the fact that he views himself as her parental figure, or at least as her guardian. The supposition is validated by Pooty Applewater's letter, in issue #13, in which he tells Lenore that he cannot leave her with the Puff-Puff Midget, who calls himself Ragamuffin, to protect her. In issue #9, when Lenore falls briefly for Mr. Gosh (when his mask is removed) and shoves Ragamuffin away, he seems hurt and tells her he has feelings.

A new game based on Ragamuffin has been made, in which he plays the role of Lenore's rescuer. However the game had been pulled from the App Store as it was found to have a lot of glitches.

In the original, animated series, he is voiced by Roman Dirge, the titular author of the comics. Dirge hopes to continue as the voice of Ragamuffin in the Lenore movie.

Pooty Applewater
Pooty Applewater made his first appearance in issue #9 as a bounty hunter sent to bring Lenore back to the underworld. Lenore convinced him to let her stay and he became one of her friends, playing a part in the battles that followed. He has a small, bucket-like head and carries a trident. In #13 Pooty suddenly vanished leaving a note that informed Lenore and Ragamuffin that his ex-wife wanted child support and that he would be fleeing to Norway or Mexico. But, 2 issues later, he re-appeared in Issue 3, Volume 2, and has stayed with Lenore and Ragamuffin as a permanent resident since.

Since this, Pooty and Ragamuffin's 'buddy-hate' relationship has only begun to increase. At times, they lend each other a hand when they need one, (such as when they worked together to hide the Bloody Birthday clowns in issue #6 Volume 2, or when Ragamuffin helped Pooty pull a splinter out of his ass in Issue #8 Volume 2), but they also can betray each other in small ways at the same time, and weakly argue like an old married couple. (Like when Pooty asked to take a picture with Ragamuffin, and made him look completely ridiculous by drawing and writing things to make fun of him in the background, or when Ragamuffin 'agreed' to tell Lenore how her parents actually left her and were killed by Taxidermy, but instead gave the wheel to Pooty by saying, "Lenore, Pooty has something to tell you. And if he doesn't, it means he hates you a lot.")

It is also said by Lenore herself that she had always suspected there was a hinted romance going on between them, but never said anything.

Mr. Gosh
Mr. Gosh appears to be a human-sized sock puppet man with buttons as eyes, but he is a dead person with a bag over his head. He is madly and obsessively in love with Lenore. Even after being killed several times by Lenore, he keeps returning from the grave — often saying that he forgives her for killing him, as he supposed she always does it by "accident". He is also unpopular among some of Lenore's friends, especially Ragamuffin, who threatened to feed Mr. Gosh his own bowels if he bothered Lenore again in issue 12. The threat was carried out in the next panel.
Lenore's repeated murders of Mr. Gosh include the "Lawnmower Incident", in which she ran him over repeatedly (according to Mr. Gosh himself, 164 times) with a lawnmower, after he proposed to her. Some of his other injuries include: being poisoned, being set on fire, bashed with a shovel, stabbed in the head 6 times, and having his head explode, yet he still loves Lenore with all his heart. Lenore actually falls for him briefly when his hood is removed by Pooty. When Lenore realizes who he is, well, more than his heart is broken. Beneath his hood his head is rotten and causes all who look upon it to vomit, except Lenore; she finds Mr. Gosh much more attractive without his hood. This could be his 'true form' or it could be due to the 'lawnmower incident'.
It is revealed in volume 2, issue 2 that he inherited a cupcake castle, which he used to live in before he moved to be closer to Lenore.

In issue 2 Volume 2, after finally having been rejected far enough and realizing how over-compulsive his advances on Lenore were, Mr. Gosh eventually fled to his cupcake castle in hopes of distancing himself from her, and trying to make a new start to move on with his life. (But, of course, not before letting Lenore in on the word of his inheritance). Once there, Lenore soon followed, and while trying to just forget she had even existed so he could finally live with a peace of mind, he was indirectly forced to take her in for a tour of his new home. After being utterly taken by all of the wealth (in sweets and toys) her ex-stalker possessed, she weakly attempted to convince him, the very second after they walked into the castle's vast Hall of Toys, that she was in love with him after all, and even 'agreed' to marry without a pre-nup. Although Mr. Gosh could spot-on see through her plan, even admitting he did straight to her, once she held his hand, his only first reaction was to feel incredibly sad, but still acknowledged that she was trying to trick him. So, in order to get rid of this feeling once and for all, he took Lenore and Ragamuffin outside, along with a good amount of TNT, and told her that if she loved him, even if his entire castle blew up, to stay where she was. After he pushed the lever down on the explosives, and his enheritance had been completely destroyed, he looked over to what he thought to be Lenore, and had a moment of pure happiness and total excitement. Which, is actually pretty heartbreaking to read, when he then discovers moments later that it's nothing more than a cardboard cut-out of her. (signaling that she left in the blink of an eye. Probably before he even destroyed the castle).

Gosh's current whereabouts are unknown, but due to his presence on the cover of Issue #11, Volume 2, he may or may not appear once again in the climax of Volume 2.

Taxidermy
Taxidermy is Lenore's odd-looking neighbor, who claims that his strange appearance is a 'medical condition'. As his name suggests, his very first appearance in the comics had him looking like a tall, emaciated, suit-wearing deer with a stitched-up head, and he even had hooves for hands. He later (and currently) takes on the appearance of a human with a rotting, taxidermied deer head. The latter design was also adopted for the flash cartoon. Despite his rather ghastly appearance, Taxidermy is a mostly benevolent character and very much an intellectual.
He has a little pet named Malakai, confirmed to be a taxidermy form by Roman Dirge on the SpookyLand forums. Taxidermy also leads a horde of taxidermied animals. The horde appears occasionally to assist Lenore and her friends against their enemies. Taxidermy was set to have his own full color 32-page comic, but Roman Dirge gave up on it after 9 pages. According to him, it is sitting in a box just waiting to be finished.

From Volume II #8, Taxidermy's back story and history are revealed dating back to Ancient Egypt. Taxidermy, named Taxen Ra, punished parents who inflicted abuse on their offspring and their demise depended on whatever form of abuse took place. Taxidermy was imprisoned as a result for taking on the Egyptian gods but was later discovered by an archaeologist who accidentally released him. Taxidermy was dubbed as 'The Orphanage' by the press, for the many killings of children's parents, including Lenore's, which was revealed in issue 9, Volume 2. He left gifts and notes for every child he assisted and was never captured.

He lives in a cabin just behind Lenore's house and assists her when needed.

Dirge also has a life-sized 7 ft Taxidermy in his living room that he along with a friend built in 2004 on a mannequin. During his Comic Con 2011 panel, Dirge told of how the head of the Taxidermy has become less stiff over time as the head is removable for the statue to be moved around. This resulted in the head turning unexpectedly during a video game session and scaring him and a friend. Comic Con '04 also resulted in Taxidermy's head almost being stolen by a passer-by when Dirge had placed it on the table after the signing had finished. Luckily a member of the staff had seen this and got the head back.

Muffin Monster
The Muffin Monster is a dark green-coloured creature who made his first appearance in issue #5 at Lenore's tea party. Not much is known about him except that he likes muffins which seem to give him gas. He dies in an issue titled The Creepig Creeping, killed by the titular Creepig. Lenore insists that he will be fine and attend her tea party, and he seemingly does, but is revealed to simply be a propped-up corpse.

Kitty
Lenore often carries a dead kitten with her. The kittens weren't dead when she got them, but she accidentally kills every kitty she takes care of. At one point, she is confronted by the spirit of "Kitty #12" about her cruel behaviour towards animals. She attempts to justify her actions by claiming that her victims were evil. In the process she accidentally kills a bunny in a fan claiming that it looked hot. She had planned to get a weasel, but it was "too fast".

The Spam Witch
She first appears in installment #12 of the Lenore comic series. She is summoned by Pooty Applewater to help them defeat the Zombie Nazi hordes. Pooty refers to her, saying "That's It. I'm calling in The Spam Witch." He then holds up an object resembling a key or a bottle opener. The Spam Witch appears in a light blue cloud of stars. She is naked, save for a traditional, black witch's hat; she is an odd pinkish color and sort of square in shape; she rides a broom, which she is never seen off of; also on the broom is a small black cat with yellow eyes, who is never seen saying or doing anything.
The Spam Witch and Pooty Applewater have an awkward exchange implying a past intimate relationship which did not resolve well. She gives Pooty a spell book to help them close the door to Heck. She then flies off, crashing into the cellar, and is supposedly eaten by a pack of dogs.
The Spam Witch reappears in Chapter Two of Purple Nurples, Wrath of the Creepig. Pooty summons The Spam Witch and Lenore summons Herman Von Ficklefrog (a frog in a bowler hat), the two appear in light blue poofs, then proceed to make out in front of Lenore, Pooty, and Ragamuffin. The Spam Witch is instructed by Pooty to enact Plan 66. She casts a spell on the Creepig, saying, "Maniratoo Shampup-Kiss." Effectively neutralizing the threat by shrinking the Creepig to such a size that it will never be able to destroy Lenore, not matter how hard it tries. The Spam Witch is then involved in a celebratory tea party.

Undead Nazis
Zombie versions of dead Nazi soldiers ascend from Hell after Ragamuffin accidentally releases
them. Their mission on Earth is to bring back the escaped Lenore, which they nearly succeed in doing. They are, however thwarted by Ragamuffin, temporarily reverting to his original, vampire form, and Lenore's neighbors, including Taxidermy. This plotline progresses in issues #9 through #12.

Ouchie Boo-Boo
First appearing in issue #10, Ouchie Boo-Boo is sent to capture Pooty and Lenore and return them to the underworld disguised as Lenore's sister. She turns out to be a skilled opponent, but Pooty kills her in issue #11.

Wicket Willowbean
Wicket was introduced in issue #13 and is claimed by Pooty to be his cousin. Despite first revealing himself to be a horrible demon, he then showed his real (supposedly more terrifying) form which is basically Pooty with a round helmet.

Mortimer Fledge
Mortimer first appeared in #1 of Volume II seeking revenge on Lenore, after her unexpectedly coming back to life during him embalming her created a dramatic change to his life, losing his family and his business. Mortimer was sprayed with embalming fluid which caused him to become immortal; however, had re-built himself to finally take Lenore and finish his job of embalming her. He meets his demise when Ragamuffin rescues Lenore.

References

External links
Official website
Russian site
Titan Books

Slave Labor Graphics titles
American comics
American comics characters
1998 comics debuts
2007 comics endings
2009 comics debuts
Comics characters introduced in 1998
Black comedy comics
Gothic comics
Horror comics
Humor comics
Comics about death
Comics about children
Comics about women
Comics adapted into animated series
Comics adapted into television series
Television series by Adelaide Productions
Television series by Sony Pictures Television
Animated human characters
Child characters in comics
Female characters in animation
Female characters in comics
Undead characters in comics

Lenore, the Cute Little Dead Girl


Republika Hrvatska i Republika Panama održavaju diplomatske odnose od 12. lipnja 1996. Sjedište veleposlanstva je u Washingtonu.

Veleposlanici
Hrvatska nema rezidentno veleposlanstvo u Panami.

Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Sjedinjenim Američkim Državama pokriva Sjedinjene Meksičke Države, Savezne Države Mikronezije i Republike Maršalove Otoke, Palau i Panamu.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Panama na stranici MVEP-a

Izvori

Panama

Popis hrvatskih veleposlanika u Panami


Donkervoort é um fabricante holandês de carros esportivos que produz veículos de peso ultraleve e feitos à mão. Foi fundada em 1978, pelo empresário Joop Donkervoort, e sua sede está localizada na cidade de Lelystad nos Países Baixos. A empresa é conhecida por seus veículos esportivos de alto desempenho, devido aos seus carros ultraleves, alguns modelos atingem 0-100 km/h em 2,8 segundos.

História

A história da empresa remonta ao ano de 1978, quando Joop Donkervoort construiu seu primeiro carro esporte baseado no Lotus Seven, que significa o ponto de partida da empresa de carros esportivos de alto desempenho muito bem-sucedida que leva o seu sobrenome.

Em 1983, Donkervoort transferiu sua sede de Tienhoven para uma maior instalação de produção em Loosdrecht, seguido por outra mudança em 2000 para sua atual sede e fábrica em Lelystad.

Desde a sua fundação, a empresa produziu uma variedade de veículos: Donkervoort S7 (1978 a 1984), Donkervoort S8 (1984 a 1994), Donkervoort D10 (1988) - que foi produzido para o 10º aniversário de Donkervoort e Donkervoort D8 (1993-2002) - que é o modelo de maior sucesso da empresa. Desde 2022, a empresa encerrou a linha de produção do D8 e introduziu um novo modelo, o F22.

O tipo de veículo Donkervoort D8 foi redesenhado pelo fundador Joop Donkervoort.

A Donkervoort usa materiais como plástico reforçado com fibra de carbono (CFRP) e outros materiais compósitos modernos para seus carros ultraleves.

Se os primeiros modelos da série S em 1978 foram movidos por motores Ford, desde 1998 os modelos da série D são movidos exclusivamente pela Audi após a assinatura de um acordo comercial.

Em 2021, Joop Donkervoort se afastou de sua empresa, passando a propriedade para seu filho, Denis.

Em julho de 2022, Donkervoort anunciou a sua entrada no mercado norte-americano, estando disponível como uma marca de carros nos Estados Unidos, e que está expandindo suas localizações e serviços mundiais.

Filosofia

A filosofia da marca é "sem compromisso", ou seja, a esportividade e o prazer automotivo levados ao extremo, sem compromisso. Ao contrário de carros modernos, os veículos da Donkervoort não usam sistema de freio antibloqueio (ABS) nem programa eletrônico de estabilidade (ESP). Apenas um controle de tração ajustável, função de comutação de aceleração total e controle de lançamento são oferecidos como opções.

Os lemas da Donkervoort são "sem compromisso" e "mais do que uma empresa de automóveis desportivos", o primeiro lema significando que a empresa fabrica os seus veículos à mão sem investimento estrangeiro adicional e o segundo lema significando que não é apenas uma empresa de automóveis desportivos, a empresa pode construir os carros como os motoristas querem que eles sejam.

Ligações externas

Empresas fundadas em 1978
Fabricantes de automóveis dos Países Baixos
Multinacionais dos Países Baixos
Marcas dos Países Baixos
Automóveis com estilo retrô

Donkervoort


O primeiro processo de vacância presidencial contra Pedro Castillo foi uma ação iniciada pelo Congresso da República do Peru com o objetivo de declarar a "incapacidade moral permanente" do Presidente da República, Pedro Castillo Terrones. Em 25 de novembro de 2021, as bancadas dos partidos Fuerza Popular, Renovación Popular e Avanza País conseguiram atingir o número mínimo necessário de 26 assinaturas, para poder apresentar a moção de vacância presidencial, depois disso deveria ter sido alcançado uma votação de pelo menos 52 congressistas para que o plenário do congresso admitisse para debater. O processo não obteve votos suficientes.

Justificativa para a vacância
Conforme expresso no documento apresentado para o pedido de vacância, o processo foi instaurado com base nos seguintes fundamentos:

Uso ilegal de fundos públicos pelo Governo Regional de Junín na campanha eleitoral de 2021 do Perú Libre.
Nomeação de altos funcionários vinculados ao terrorismo e acusados de apologia do terrorismo.
Tráfico de influência em promoções nas Forças Armadas e na SUNAT.
Enfraquecimento do sistema democrático ao estreitar relações com governos antidemocráticos como o venezuelano e endossar a intervenção de personagens estrangeiros em assuntos internos (Evo Morales e Ari Ben-Menashe).
Gerar instabilidade econômica ao enviar em suas participações públicas "mensagens conformacionais e que ameaçam a estabilidade econômica ao indicar que vai expropriar, nacionalizar recursos naturais como o gás ou que os empresários são obrigados a renegociar contratos, sem respeitar o ordenamento jurídico".
Maus-tratos aos meios de comunicação e recusa em prestar contas à sociedade.
Permissibilidade da violência contra a mulher.

Rejeição do processo de vacância
Em 7 de dezembro, o Congresso rejeitou o prosseguimento do processo de vacância, tendo obtido 76 votos contra e 46 a favor. Consequentemente, o processo de vacância não foi admitido para debate em decorrência do requerimento de 25 de novembro.

Ver também
Segundo processo de vacância presidencial contra Pedro Castillo

Pedro Castillo
Governo Pedro Castillo

Primeiro processo de vacância presidencial contra Pedro Castillo


Pixum er en international online udbyder af personlige fotoprodukter, såsom fotobøger, fotofremkaldelser, fotokalendere og vægbilleder. Virksomheden er til stede i følgende lande: Belgien, Danmark, Frankrig, Holland, Irland, Italien, Schweiz, Spanien, Storbritannien, Sverige, Tyskland og Østrig.

Pixum blev grundlagt i Køln i april 2000, og er den ældste - i Tyskland grundlagte - e-commerce-virksomhed inden for branchen for online-fotoprodukter. Virksomhedens hovedsæde ligger i Køln-Rodenkirchen. Siden 2008 opererer virksomheden ogå under navnet Diginet. Virksomhedens juridiske form blev i den forbindelse ændret fra et aktieselskab til et ApS & Co. KG, og Pixum opererer siden da under brandnavnet Diginet GmbH & Co. KG.

I 2017 var Pixum en af de største udbydere af personlige fotobøger på det danske marked.

Historie
Pixum blev grundlagt i april 2000 af Daniel Attallah, Christian Marsch og Michael Ziegert som Pixum AG i Lohmar, tæt på Køln. På fotomessen "Photokina 2000" præsenterede virksomheden sig for første gang som onlineudbyder af digitale fotofremkaldelser på fotopapir. Dermed var Pixum en tidlig spiller på markedet for at fremkalde fotos og bestille andre personlige fotoprodukter online - i første omgang på det tyske marked.

Links
 Officiel Hjemmeside

Noter

Etableret i 2000
Multinationale virksomheder
Virksomheder i Köln

Pixum


La place du Donjon, dont le nom corse est Piazza di a Corte est une place située dans la Citadelle de la ville de Bastia.

Situation
C'est la place principale de la Citadelle. On y accède aujourd'hui par les deux portes. Ce passage est appelé Passage Rosaguti ou E Loghje. Au-dessus de la deuxième porte, une pierre porte encore la trace de la présence génoise. On devine que les armoiries de la Sérénissime République de Gênes y figuraient : une croix entourée par deux griffons. Cette sculpture a été effacée après la Révolution.

Origine du nom
Son nom ancien est Piazza di A Corte, en français "Place de la Cour". Le nom fait référence à la cour de justice, qui était installée à la Citadelle. Le nom de "Place du Donjon" a été donné sous la domination française. Après la conquête militaire de l'île, l'armée française s'installe dans le Palais des Gouverneurs et on donne au bâtiment le nom de "Donjon".

Maisons historiques
La place est entourée de bâtiments historiques qui ont fait l'histoire de la ville : le Palais des gouverneurs, le pavillon des Noble-Douze, la Casetta.

Palais des Gouverneurs
Le bâtiment actuel du Palais des gouverneurs a été construit à partir de 1448 et achevé dans le premier quart du .

Le palais a servi de résidence principale aux gouverneurs de la fin du  jusqu'à la fin de la domination génoise, au . Il a servi également de cour de justice et de prison. Ses façades et toitures sont classées au titre des monuments historiques en 1977.

Pavillon des Nobles-Douze

Le Palais des Nobles Douze, ou Pavillon des Nobles-Douze a été créé vers 1703. C'était une institution réservée aux Corses, en particulier aux descendants des grandes familles. Les douze conseillers étaient élus pour deux ans. Ils étaient censés aider le gouverneur pour certaines tâches. Ils peuvent être considérés comme les députés des pieve.

Sous la domination française, le bâtiment est récupéré par l'armée qui y met ses bureaux.

Ils sont aujourd'hui occupés par les services du patrimoine de la municipalité de Bastia.

La façade d'origine n'était pas celle que l'on peut voir maintenant. On pouvait y voir un décor peint, représentant les armes de la République de Gênes soutenues par deux griffons.

A Casetta

À l'origine c'est une maison appartenant à la famille Tagliacarne. Antonio Tagliacarne était originaire de Levanto, sur la riviera ligure. En 1480 il demande à la République de Gênes l'autorisation de construite une vingtaine de maisons autour de la fortification initiale de La Bastìa.

C'est ainsi que nait le quartier de Terra Nova. Il deviendra le premier podestat de la ville, de 1488 à 1498.

La maison est appelée "Casetta" à cause de sa petite taille d'origine. Les étages supérieurs ont été rajoutés plus tard. Sous la domination génoise, la Casetta fait office d'hôtel de ville. C'est là que se réunissait la "Magnifica Comunità della Bastia", l'équivalent du conseil municipal.

Casa Zerbi, l'ancien vicariat
C'était la maison du vicaire du gouverneur. Elle a servi de cour de justice. Elle a aussi donné son nom à la place : Piazza di Corte. Le vicaire était le second personnage le plus important de l'administration génoise, après le gouverneur. Quand le vicariat fut transféré dans l'enceinte du Palais des Gouverneurs, la maison devint propriété de la famille Centurione. Puis elle fut acquise par Paulu Zerbi (1582-1635), qui fut podestat. Il la réhaussa d'un étage et la fortifia, ajouta une tour, une citerne. Elle fut connue alors sous le nom de "Casa Zerbi".

Autre lieux historiques

La citerne de la Chjappa
Elle se trouve sous la Piazzetta. Cette ancienne citerne de l'époque génoise servait à alimenter en eau la citadelle en cas d'assaut. Il y en avait d'autres dans les entrailles du palais des gouverneurs. Longtemps fermée au public, elle peut aujourd'hui se visiter. Elle a été rendue accessible au public en 2020 après les travaux du théâtre de verdure, le Mantinum.

Notes et références

Articles connexes

 Citadelle de Bastia
 Pro-cathédrale Sainte-Marie de Bastia
 Église Sainte-Croix de Bastia
 Palais des Gouverneurs (Bastia)
 Musée de Bastia

Bastia
Place en France

Place du Donjon


Iser (o Yser) puede hacer referencia a:

 el ISER (Instituto Superior de Enseñanza Radiofónica), instituto terciario oficial de la Argentina dedicado a la formación de locutores;
 Wolfgang Iser (1926 - 2007), teórico alemán de la literatura;
 Iser Har'el (1912 - 2003), primer director del servicio de espionaje exterior israelí, el Mossad;
 Isère, un departamento de Francia, en la región de Ródano-Alpes;
 el Yser, río de Francia y Bélgica.

Iser


Zaljev sv. Jurja, poznat i kao Beirutski zaljev, nalazi se na sjevernoj obali grada Beiruta u Libanonu. Rijeka Beirut ulijeva se u zaljev.

Etimologija
Uvala je dobila ime po svetom Jurju, popularnom svecu među kršćanskim sektama na istoku Sredozemlja.

Lokacija
Zaljev se nalazi sjeverno od Beiruta i proteže se od rta Ras Beirut, prema istoku, a zatim prema sjeveru sve do marine Dbayeh. Visoke stambene zgrade i hoteli gledaju na zaljev i šetalište Corniche obrubljeno palmama. Beirutska luka, marina i poznata znamenitost hotel Saint George nalaze seauzimajom dijelu zaljeva.

Legenda
Prema legendi, zaljev je mjesto gdje je sveti Juraj ubio zmaja u špilji koja se nalazi na ušću rijeke Beirut. Nakon što je ubio zmaja, sveti je Juraj oprao ruke u vodama rijeke, za koje su mještani stoljećima vjerovali da imaju ljekovitu vrijednost, pa je mjesto postalo popularno među hodočasnicima, koji su lijepili kamenčiće na zidove špilja ili vezali tkaninu za vrata, a kad bi im se želje ispunile, vratili bi se i odvezali tkanine.

Športski događaji
Zaljev je bio domaćin svjetskog prvenstva u jedrenju u klasi Fireball 1971. i bio je poprište godišnjeg međunarodnog prvenstva u skijanju na vodi od 1955. do početka rata.

Izvori

Vanjske poveznice

Zaljevi Sredozemnog mora (Azija)
Reljefni oblici u Libanonu

Zaljev sv. Jurja


An Uncinia uncinata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné d.y., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Georg Kükenthal. An Uncinia uncinata in nahilalakip ha genus nga Uncinia, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Uncinia

Uncinia uncinata


est un film américain réalisé par Dimitri Buchowetzki et sorti en 1926.

Le réalisateur russe avait été invité à Hollywood où il dirige l'actrice d'origine polonaise Pola Negri dans une série de mélodrames.

Synopsis

Fiche technique
 Titre :
 Réalisation : Dimitri Buchowetzki
 Scénario : Ernest Vajda (histoire), Hope Loring, Louis D. Lighton
 Production : Adolph Zukor, Jesse Lasky
 Photographie : Bert Glennon
 Distributeur : Paramount Pictures
 Genre : mélodrame
 Durée : 50 minutes (5 bobines)
 Date de sortie :

Distribution
Pola Negri : Olga Kriga
Noah Beery : Count Mirko
Robert Ames : John Knight
Charles A. Post : Karl
Arthur Hoyt : Fritz
Michael Vavitch : Vorski
Cissy Fitzgerald : Leading Lady
May Foster : Landlady

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 1926
Film dramatique américain
Film romantique américain
Film américain en noir et blanc
Film muet américain

The Crown of Lies


Bei dem Eisenbahnunfall von Sonning entgleiste am Morgen des 24. Dezember 1841 ein gemischter Zug der Great Western Railway (GWR), der auf der Great Western Main Line von London-Paddington zum Bahnhof Bristol Temple Meads unterwegs war, als er in einen Erdrutsch fuhr. 9 Reisende starben.

Gegebenheiten
Die Unfallstelle befand sich im etwa 20 Meter tiefen Geländeeinschnitt des Sonning Cutting bei Sonning in der Nähe von Reading, der im Gleisbereich etwa 13 Meter und im oberen Bereich nahezu 90 Meter breit war. In der Nacht zum 24. Dezember lösten anhaltende Regenfälle dort einen Erdrutsch der Böschung aus, der das Streckengleis Richtung Bristol bis zu einem Meter hoch verschüttete. In der Nähe hatte es schon zuvor Erdrutsche gegeben. Einer der Zeugen, der in der anschließenden Untersuchung aussagte, gab an, 14 Tage zuvor an dieser Stelle bereits einen kleineren Erdrutsch beobachtet zu haben. Der betreffende Abschnitt war zuletzt am Tag zuvor gegen 17 Uhr kontrolliert worden und das Personal eines Zuges in der Gegenrichtung, der die Stelle um 4 Uhr 30 passiert hatte, hatte nichts bemerkt, so dass der Erdrutsch später abgegangen sein muss.

Der Zug bestand aus einer Lokomotive mit Schlepptender, anschließend zwei offenen Reisezugwagen dritter Klasse, einem Gepäckwagen und folgend einer Reihe von 16 schwer beladenen Güterwagen. Diese Anordnung der Wagen galt als die sicherste für Reisende, da in erster Linie Auffahrunfälle vorkamen.

Hergang
Der Zug hatte den Bahnhof Paddington um 4 Uhr 30 mit 38 Fahrgästen verlassen und näherte sich der Gefahrenstelle gegen 7 Uhr 30. Dort fuhr er noch bei Dunkelheit in das Hindernis. Die Lokomotive entgleiste und kam zum Stillstand. Durch die Masseträgheit der Güterwagen schoben diese sich in die Personenwagen und zerquetschten sie zwischen der eigenen Masse und der Lokomotive.

Folgen

Unmittelbare Folgen
9 Reisende starben, 16 wurden darüber hinaus schwer verletzt. Die Mehrzahl der Unfallopfer waren Steinmetze, die unter anderem am Bau des Parlamentsgebäudes in London mitgearbeitet hatten, und sich auf dem Weg nach Hause in den Weihnachtsurlaub befanden. Eines der Opfer wurde zunächst, wie die anderen Verletzten auch, noch in das Krankenhaus von Reading gebracht, starb aber einige Tage später.

Nachdem die Nachricht von dem Unfall in London angekommen war, fuhr Isambard Kingdom Brunel, Chefingenieur der GWR, in einem Sonderzug mit 100 Arbeitern zur Unfallstelle, um sie zu räumen.

Rechtliche Konsequenzen
Das offizielle Untersuchungsverfahren wurde durch eine Jury unter einem Coroner noch am Unfalltag gegen 15 Uhr in der Gaststätte Shepherd's House Inn, die in der Nähe lag, eröffnet. Sie kam zu dem Ergebnis, dass ein individuelles Verschulden an dem Tod der Opfer nicht nachzuweisen war. Kritik wurde jedoch in zwei Punkten geübt: Zum einen daran, dass die Reisezugwagen zwischen Lokomotive und Güterwagen eingestellt waren. Wo die sicherste Position für Reisezugwagen in einem gemischten Zug war, war aber unter Fachleuten umstritten. Ein Jahr zuvor war bei dem Eisenbahnunfall von Howden der Güterwagen vor den Reisezugwagen gelaufen, was den Unfall überhaupt erst verursachte. Der zweite Kritikpunkt war, dass die Überwachung der Gefahrenstelle unzureichend gewesen sei. Die Jury wandte das Recht des Deodand an und bestimmte den Wert des Zuges, der in den Unfall verwickelt war, mit 1.000 Pfund Sterling, die an die Unfallopfer hätten ausgezahlt werden können. Letztendlich musste die Great Western Railway diesen Deodand aber nicht bezahlen, da die Berufungsinstanz zu dem Schluss kam, dass die abgerutschte Böschung nach den Regeln der Technik errichtet worden war, der Erdrutsch höhere Gewalt gewesen sei und die Eisenbahngesellschaft keine Schuld träfe. Dass der Deodand so zu einem negativen wirtschaftlichen Faktor für die Eisenbahngesellschaften werden konnte, wollten diese nicht hinnehmen und übten entsprechenden Einfluss auf das Parlament aus. Dieses sah aber auch die Notwendigkeit, Opfer von Eisenbahnunfällen angemessen zu entschädigen. Letztlich führte das zu einem Kompromiss, bei dem 1846 sowohl ein Gesetz zur Entschädigung bei Eisenbahnunfällen (Fatal Accidents Act 1846) erlassen als auch das Rechtsinstrument des Deodand abgeschafft wurde (Deodands Act 1846).

Betriebliche Konsequenzen
Infolge der Kritik in Folge der Untersuchung des Unfalls wurde die Zugbildung geändert und auch in der dritten Wagenklasse setzten sich geschlossene, stabilere Fahrzeuge durch. Der Railway Regulation Act 1844 schrieb dann geschlossene Fahrzeuge auch für die dritte Klasse vor.

Literatur
 Lionel Thomas Caswell Rolt: Red for Danger. Auflage: London 1978.
 Peter R Lewis: Disaster on the Dee. Robert Stephenson's Nemesis of 1847. Tempus 2007. ISBN 978-0-7524-4266-2

Weblinks
 Bericht im Railways Archive
 Kurzer zeitgenössischer Bericht in: The Annual Register (1842).
 Bericht über das Verfahren wegen des Todes eines der Fahrgäste, der an den Folgen einige Tage nach dem Unfall starb.

Siehe auch
 Liste von Eisenbahnunfällen im Vereinigten Königreich

Anmerkungen

Einzelnachweise

Sonning
Sonning
Borough of Wokingham
Englische Geschichte (19. Jahrhundert)
Verkehr (Berkshire)

Eisenbahnunfall von Sonning


Fanny Eaton (23 de junho de 1835, Saint Andrew, Jamaica - 4 de março de 1924, Londres, Inglaterra) foi uma modelo e empregada doméstica jamaicana. Notabilizou-se como uma das mais reconhecidas modelos da Irmandade Pré-Rafaelita, entre 1859 e 1867, tendo realizado a sua estreia ao público na obra A Mãe de Moisés (The Mother of Moses) de Simeon Solomon, que foi exibida na Academia Real Inglesa em 1860. Durante a sua vida posou também para Dante Gabriel Rossetti, John Everett Millais, Joanna Mary Boyce, Rebecca Solomon e outros pintores.

Biografia

Primeiros Anos
Nascida e registada sob o nome Fanny Antwistle (ou ainda Entwhistle, segundo outros registos da época) a 23 de junho de 1835, em Saint Andrew, Jamaica, apenas dez meses após a promulgação da abolição da escravidão em todo o império britânico, especula-se que a sua mãe, Matilda Foster, seria uma mulher de ascendência africana, nascida na condição de escrava na Elim Estate de Saint Elizabeth, propriedade então da família Foster (também referida como Forster).  No seu registo de nascimento apenas constava o nome da sua mãe, sendo também especulado que seria filha ilegítima do soldado britânico James Entwistle, falecido com apenas 20 anos de idade em Saint Catherine e sepultado em Spanish Town a 4 de julho de 1835, onze dias após o nascimento de Fanny.

Durante a década de 1840, Fanny e sua mãe partiram para Inglaterra, constando nos registos locais que em 1851 ambas viviam em Londres, no número 9 de Steven's Place, em Saint Pancras, e trabalhavam como empregadas domésticas.

Em 1857, Fanny casou-se com James Eaton, fotógrafo de retratos e cocheiro de um hansom cab, nascido a 17 de fevereiro de 1838 em Shoreditch. Juntos, tiveram 10 filhos entre 1858 e 1879.

Carreira como Modelo

Os primeiros trabalhos na Royal Academy of Arts
Para sustentar a sua família, durante o fim da década de 1850, Fanny Eaton começou a posar para vários estudantes de artes na Escola de Pintura da Royal Academy of Arts, onde recebia 5 xelins por cada sessão de modelagem e chegava a realizar cerca de três sessões por dia.

As suas características distintivas foram rapidamente apreciadas e usadas pelos artistas para retratar uma variedade de diferentes etnias e personagens, sobretudo figuras históricas e bíblicas, tendo os seus primeiros estudos sido realizados por Walter Fryer Stocks e Simeon Solomon em 1859. Estes últimos esboços, realizados por Solomon, foram pouco depois utilizados como preparação para a obra Mãe de Moisés (Mother of Moses), onde representava as figuras bíblicas de Jochabed e Miriam. A obra foi exibida na Royal Academy durante a Exposição de 1860.

Musa para os Pré-Rafaelitas
Criando um elo de musa-artista com Simeon Solomon, Fanny Eaton foi então introduzida no círculo dos artistas pré-rafaelistas, começando também a trabalhar como modelo para Rebecca Solomon, Joanna Mary Boyce e Dante Gabriel Rossetti, que a contratou para posar na pintura A Amada (The Beloved) e em vários esboços de retrato, ou ainda Albert Joseph Moore e William Blake Richmond, que a retratou na obra A Escrava (The Slave) (1886).

A pintura Jefté (Jephthah) de John Everett Millais, realizada em 1867, que revela a modelo de pé, no canto superior direito da tela, terá sido uma das últimas obras onde Fanny Eaton trabalhou como modelo, desconhecendo-se as razões por detrás da sua aposentadoria.

Últimos anos de vida
Em 1881, Fanny Eaton ficou viúva, constando a sua ocupação nos registos locais como costureira. Anos mais tarde, partiu para a Ilha de Wight, onde trabalhou como cozinheira doméstica para Fanny e John Hall, um comerciante de vinhos de Portsea.

Em 1911, após começar a apresentar sintomas de demência senil, passou a residir em Hammersmith, Londres, com sua filha Julia Eaton, o genro Thomas Powell e os netos Baden e Connie Powell.

Após uma longa vida como emigrante da classe trabalhadora, Fanny Antwisle Eaton faleceu em Acton, Londres, a 4 de março de 1924, com  88 anos de idade, vítima de síncope cardíaca. Foi sepultada no Cemitério Margravine Road em Hammersmith.

Legado
Desconhecendo-se muitos poucos dados sobre a musa dos pré-rafaelistas, as pesquisas para resgatar a sua história de vida foram iniciadas no final do século XX, tendo sido descobertas novas representações da mulher nascida na Jamaica e catalogadas nas últimas décadas.

Em 2005 foi realizada a primeira exposição totalmente focada em representações de pessoas negras na arte vitoriana britânica, denominada de Black Victorians: Black People in British Art 1800-1900, em Manchester. As pinturas onde Fanny Eaton era representada receberam um lugar de destaque, com a Mãe de Sísera de Albert Joseph Moore e O Amado de Rossetti em exibição. A crítica respondeu à visualização dessas pinturas de acordo com as novas inquietações do século XXI, fazendo uma análise de como a sua figura poderia ou não ter sido utilizada de forma objetificada. Outro crítico apontou ainda que a pintura de Rossetti era "anglocêntrica", fazendo não só uso de pessoas de outras etnias num papel subserviente mas também revelando como as normas e a estética europeia eram impostas na imagem de como um negro deveria ser, vestir, aparentar ou agir.

Em 2019 foi realizada a Pre-Raphaelite Sisters Exhibition na National Portrait Gallery em Londres, que marcou um passo no legado de Fanny Eaton.

Desde 2020, Fanny Eaton é celebrada pelo seu papel como "musa artística e a mulher de cor mais visível da Grã-Bretanha vitoriana".

Galeria

Comemorações

 Em 2018, no 100º aniversário da lei do direito das mulheres ao voto, o jornal The Voice listou Fanny Eaton, Kathleen Wrasama, Olive Morris, Connie Mark, Diane Abbott, Lilian Bader, Margaret Busby e Mary Seacole, as oito mulheres negras que mais contribuiram para o desenvolvimento da Grã-Bretanha.
 De outubro de 2019 a janeiro de 2020, ela foi uma das 12 mulheres incluídas na exposição Pre-Raphaelite Sisters na National Portrait Gallery de Londres.
 Em 26 de abril de 2020, a sua vida e trabalho foi representado num curto documentário de história da arte para o programa da BBC Radio 1 Get Animated! Introducing BBC Arts e o site BBC New Creatives.
 Para marcar o Mês da História Negra em outubro de 2020, a revista Prima nomeou a modelo como uma das seis mulheres negras britânicas – junto com Margaret Busby, Claudia Jones, Mary Prince, Lilian Bader e Olive Morris – que "mudaram o mundo".
 Em 15 de outubro de 2020, o poeta Maz Hedgehog apresentou um poema sobre Fanny Eaton como parte do segmento de poesia do Mês da História Negra da BBC Blue Peter.
 Em 18 de novembro de 2020, foi homenageada com um Google Doodle.

Lista de representações de Fanny Eaton

Joanna Boyce Wells

 Cabeça de uma Mulata (Sra. Eaton) (1861), pintura a óleo, Centro de Arte Britânica de Yale
 Esboços de Fanny Eaton (1861), desenho a carvão, Museu Britânico

John Everett Millais

 Parables of Our Lord: The Pearl of Great Price (1860), desenho a tinta com alguma aguada de aguarela, Museu Britânico
 Jefté (1867), pintura a óleo, Museu Nacional do País de Gales

Alberto Joseph Moore

 Mãe de Sísera (1861) pintura a óleo, Museu e Galeria de Arte Tullie House

Dante Gabriel Rossetti

 Estudo de uma jovem mulher [Sra. Eaton] (1863-1865), desenho a giz preto e carvão, Centro de Artes Cantor, Universidade de Stanford

 The Beloved (1865) pintura a óleo

Frederick Sandys

 Estudo da cabeça de uma jovem mulata (1859), desenho a giz preto e vermelho, Galeria de Arte NSW
 Estudo de Fanny Eaton; visto de perfil à esquerda (1860) desenho de estudo em giz preto, vermelho e branco, sobre papel amarelo, Museu Britânico.
 Estudo para a cabeça de Morgan le Fay (1862), desenho a lápis e giz vermelho, Museu Victoria e Albert

Rebeca Salomon

 The Young Teacher (1860), pintura a óleo, Museu de Arte da Universidade de Princeton

Simeon Salomon

 Retrato da Sra. Fanny Eaton (1859), Museu Fitzwilliam
 Retrato da Sra. Fanny Eaton, perfil esquerdo (1859), Museu Fitzwilliam
 Retrato de Fanny Eaton (1860), Museu Metropolitano de Arte
 A mãe de Moisés (c. 1860), pintura a óleo, Museu de Arte de Delaware

Walter Fryer Stocks

 Retrato da Sra. Fanny Eaton (1860), desenho em giz preto, vermelho e branco, Museu de Arte da Universidade de Princeton

William Blake Richmond

 A Escrava (1886), pintura a óleo, Galeria Tate

Ver também
 Lizzie Siddal

Referências

Leitura adicional

 Figes, Lídia (23 de outubro de 2019). "Fanny Eaton: musa pré-rafaelita jamaicana" . ArtUK.org

Ligações externas
 Uma descoberta pré-rafaelita (vídeo da National Portrait Gallery )

Mulheres da Era Vitoriana
Naturais de Saint Andrew (Jamaica)
Modelos femininos da Jamaica
Mortos em 1924
Nascidos em 1835
Musas

Fanny Eaton


An Carpha schoenoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Banks, Daniel Carl Solander ngan Joseph Dalton Hooker. An Carpha schoenoides in nahilalakip ha genus nga Carpha, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carpha

Carpha schoenoides


An Dendrophylax gracilis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Célestin Alfred Cogniaux, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Dendrophylax gracilis in nahilalakip ha genus nga Dendrophylax, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Cuba. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dendrophylax

Dendrophylax gracilis


Manfred Binz (Fráncfort del Meno, Alemania Federal, 22 de septiembre de 1965) es un exfutbolista alemán, se desempeñaba como defensa y fue internacional con la selección de fútbol de Alemania y disputó una Eurocopa.

Clubes

Palmarés

Eintracht Frankfurt

 Copa de Alemania: 1988

Referencias

Nacidos en Fráncfort del Meno
Líberos de fútbol
Futbolistas de la selección de fútbol de Alemania en los años 1990
Futbolistas del Eintracht Fráncfort en los años 1980
Futbolistas del Brescia Calcio
Futbolistas del Borussia Dortmund en los años 1990
Futbolistas de Alemania en la Eurocopa 1992
Futbolistas del Eintracht Fráncfort en los años 1990

Manfred Binz


Carlos Alberto Verna (González Moreno, provincia de Buenos Aires; 8 de mayo de 1946) es un político e ingeniero argentino y miembro del Partido Justicialista (PJ). Fue gobernador de la provincia de La Pampa en los períodos 2003-2007 y 2015-2019.

Biografía

Carlos Verna es nativo de la localidad bonaerense de América (Partido de Rivadavia), aunque el domicilio familiar se encontraba en la localidad de González Moreno, a pocos kilómetros del límite con la Provincia de La Pampa, lugar en que transcurrieron sus primeros años de vida.

Curso los estudios primarios en la Escuela N° 4 "General Manuel Belgrano" de González Moreno, mientras que la etapa secundaria, la realizó en el Instituto Domingo Savio de la ciudad de Santa Rosa, capital de la Provincia de La Pampa.

Se inició en la política como intendente de General Pico, más tarde fue elegido en el Senado argentino por La Pampa en 1993, donde se convertiría como Presidente de la Comisión de Presupuesto. En el 2003 ganó las elecciones provinciales con el apoyo del expresidente Carlos Menem; derrotando al candidato de la facción justicialista Frente para la Victoria, Néstor Ahuad. Verna se opuso al presidente peronista Néstor Kirchner y su esposa Cristina Fernadéz.
 Abandonando finalmente su cargo en diciembre de 2007.

En el año 2005, el entonces gobernador anuncia la construcción de un "Megaestadio" que revolucionaría tanto el ámbito deportivo de La Pampa como su sector turístico. El plan original indicaba que el Polideportivo, el más grande que tendría la provincia en su historia, sería inaugurado en 2007 para los Juegos de la Araucanía. Pero, transcurridos más de diez años de su anuncio, la obra permanece inconclusa. Durante su gobernación se llevaron a cabo 128 obras por un valor de 860 millones de pesos. Durante su gestión se inauguró el Polideportivo Municipal en La Adela el Club  Deportivo Telén. Planta de Procesamiento RefiPampa, el Complejo escolar "Cruce del Desierto"

Verna regresó como senador en 2009; se presentó en campaña como un antikirchnerista.Verna votó en contra del uso de reservas del Banco Central para el pago de la deuda externa.En 2015 se postuló como Gobernador de la Provincia de La Pampa, logrando acceder a un segundo mandato al frente del Ejecutivo Provincial, como candidato del Partido Justicialista. Se impuso con el 46% de los votos por sobre el radical Francisco Torroba, de Propuesta Frente Pampeano, que obtuvo el 38,5%.

Al anunciar su nuevo gabinete, el gobernador Verna recibió fuertes críticas tras designar como Ministro de Seguridad a Juan Carlos Tierno, ex intendente de la ciudad de Santa Rosa, el cual fue sometido a juicio por abuso de autoridad.

En septiembre de 2018, el gobernador Verna anunció que un cáncer generalizado le impedirá ejercer el cargo, por lo que ha decidido pedir licencia para el mismo; también adelantó que no aspiraría a la reelección en el año 2019. Finalmente, propuso a Sergio Ziliotto como candidato por el peronismo y éste resultó victorioso en las elecciones de 2019.

Referencias

Enlaces externos

 Datos en el sitio del Honorable Senado de la Nación Argentina

Gobernadores de La Pampa
Americanos (Argentina)
Senadores nacionales de Argentina por La Pampa
Vicepresidentes del Senado de la Nación Argentina
Políticos del Partido Justicialista

Carlos Verna


Kosmos 2516, ruski navigacijski satelit (globalno pozicioniranje) iz programa Kosmos. Vrste je GLONASS-M (Glonass br. 753, Uragan M br. 753).

Lansiran je 29. svibnja 2016. godine u 03:21 s kozmodroma Pljesecka, s mjesta 43/4. Lansiran je u srednje visoku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Sojuz-2.1b/Fregat. Orbita mu je 19102 km u perigeju i 19157 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 64,80°. Spacetrackov kataloški broj je 41554. COSPARova oznaka je 2016-032-A. Zemlju obilazi u 675,71 minutu. Pri lansiranju bio je mase 1.415 kg.

Satelit se napaja iz dvaju razmjestivih solarnih panela i baterija. Opremljen je s tri cezijeva sata što mu omogućuje prikazati točno vrijeme, vrlo važnu stavku u navigaciji.

Razgonski blok (međuorbitni tegljač) Fregat 14S44 br. 112-04 odvojio se, ostao u srednje visokoj orbiti nekoliko desetaka do par stotina kilometara poviše od satelita.

Izvori
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page Uragan-M (GLONASS-M, 14F113) (engl.)

Vanjske poveznice
Состав группировки КНС ГЛОНАСС на 28.01.2012г Состояние ОГ (rus.)
Glonass  (rus.)
Glonass Constellation Status (engl.)
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2516


Édouard Redont (n. 13 februarie 1862, Champigny, Marne - d. 7 martie 1942, Reims) a fost un arhitect peisagist francez.

Biografie
Jules Édouard Redont a realizat parcul Bibescu, în prezent Parcul Nicolae Romanescu din Craiova. În 1900, planurile parcului au fost medaliate cu aur la Expoziția Universală de la Paris (1900). Construcția a început în 1901 și a fost finalizată în 1903. Suprafața totală a parcului este de 9,6 de hectare și cuprinde, pe lângă plantațiile ornamentale de arbori și arbuști, o întindere de apă de peste 4 ha, un hipodrom de 20 ha, drumuri, alei și poteci care însumează peste 35 km lungime. Ca mărime, acesta este considerat al treilea parc urban din Europa.

Între anii 1900 - 1906, după planurile arhitectului peisagist Édouard Redont a fost amenajat Parcul Carol I din București. Parcul a fost inaugurat în 1906 pentru a sărbători 40 de ani de domnie a regelui Carol I. Comisarul general al organizării parcului a fost omul de știință Constantin I. Istrati (1850 - 1918), profesor universitar și academician.

A proiectat și Pădurea Trivale din Pitești.

Édouard Redont a realizat parcuri și grădini și în Germania, Elveția, Italia și Rusia.

În Franța, la Reims, în 1909 a început amenajarea parc de Champagne și apoi a lucrat la reconstrucția sa, după Primul Război Mondial. A lucrat pentru personalități franceze, cum ar fi familiile Pommery, Werlé, Plé-Piper, Ruinart-de-Brimont, precum și pentru ducesa d'Uzès.

După decesul soției sale, Lucie Bel, Édouard Redont s-a căsătorit cu Marie Victorine Rukly.

În 1911, împreună cu Henri Prost, a fondat Societatea franceză a urbaniștilor (Société française des urbanistes), din care au făcut parte Donat Alfred Agache, Jacques Marcel Auburtin, André Bérard, Eugène Hénard, Léon Jaussely, A. Parenty și inginerul Jean Claude Nicolas Forestier.

În 1915, Donat Alfred Agache, împreună cu Jacques Marcel Auburtin, arhitect al guvernului, și Édouard Redont au publicat lucrarea "cum să reconstruim orașele noastre distruse" (Comment reconstruire nos cités détruites), spre uzul comisiei parlamentare a departamentelor invadate. Scopul lucrării era punerea la dispoziția primarilor, deputaților și altor decidenți, principiile și metodele de amenajare.

În iulie 1916, a semnat un proiect de amenajare a Malâte din Besançon, proiect conservat în fondul Maurice Boutterin.

A fost înmormântat în cimitirul de vest din Reims.

Casa de cultură de pe șoseaua Bocquaine (Reims) este construită pe proprietatea sa, în grădina casei fiind amenajat un arboretum.

Note

Nașteri în 1862
Decese în 1942
R
Peisagiști

Édouard Redont