The music of Niger has developed from the musical traditions of a mix of ethnic groups; Hausa, the Zarma-Songhai, Tuareg, Fula Kanuri, Toubou, Diffa Arabs and Gurma and the Boudouma from Lac Chad.

Most traditions existed quite independently in French West Africa but have begun to form a mixture of styles since the 1960s.  While Niger's popular music has had little international attention (in comparison with the music of neighbors Mali or Nigeria), traditional and new musical styles have flourished since the end of the 1980s.

The Hausa, who make up over half of the country's population, use the duma for percussion and the molo (a lute) in their Griot traditions, along with the Ganga, alghaïta (shawm) and kakaki (trumpet) for martial, state, and ceremonial occasions.  These uses are typified by the ceremonial usage of large trumpets to mark the authority of the Sultanate of Damagaram in the southeast Zinder area (see Hausa music).

Over 20% of Niger's population are Zarma people, while the Tuareg and Fulani both number around a million in the early 21st century, somewhat less than 10% each. The Kanuri are just over 4% while the Toubou, Diffa and Gurma are all small populations of less than a half percent each.

The Zarma inhabit the region around the capital, Niamey. They play, generally solo, a variety of lutes (xalam or molo), flutes and fiddles and, like the Fula, carry on the griot tradition of caste-based praise singers and musicians. Songhai traditional music was the topic of extensive study in the late colonial and early independence period.

The Tuareg of the north are known for romantic, informal sung/spoken love poetry performed by both men and women, with voices accompanied by clapping, tinde drums (in women's songs) and a one-stringed viol (in men's songs) (see Tuareg music).

The Fula and Wodaabe, a nomadic desert subgroup of Fula, practise group singing accompanied by clapping, stamping and bells. The Wodaabe Gerewol festival is one example of this repeating, hypnotic and percussive choral tradition. The Beriberi too are known for complex polyphony singing.
To get an overall understanding of traditional music and instruments in Niger visit the traditional instrument museum at the CFPM Taya in Niamey. An amazing collection of drums, string instruments and flutes from all tribes in Niger.

Modern Nigerien music

Music for the purpose of entertainment has not been readily accepted by the Nigerien government, though restrictions have loosened since the death of Seyni Kountché in 1987. A competitive music festival called the Prix Dan Gourmou helped inspire a musical renaissance in the country, led by people like Alassane Dante. The Centre for Musical Training and Promotion was founded in 1990, furthering this process, using a grant from the European Development Fund. Musicians formed bands to seek fame both domestically and internationally, with the most successful being the group Takeda, formed by Reggae singer Adams Junior, Saâdou Bori, Fati Mariko, Mamoudou Abdousalam, Sani Aboussa, John Sofakolé, Moussa Poussy and Yacouba Moumouni.

In the mid-1990s, internationally renowned record producer Ibrahima Sylla traveled to Niamey and ended up signing Poussy and Saadou Bori.  He has since also helped release records from Adam's Junior and from Mamar Kassey, perhaps the best-known Nigerien group outside the country, who combine traditional Songhai styles and modern jazz.

The band Etran Finatawa ("the stars of tradition"), consisting of Tuareg and Wodaabe members, formed in 2004 at the Festival in the Desert. Between 2004 and 2015 Etran Finatawa toured the globe with performances in over 45 countries.

Since 2008 Tal National has been the most popular modern band in Niger. They are based in Niamey. Their 2008 album A-Na Waya reached the top of the charts in Niger and earned the band numerous awards. In 2013 they signed a worldwide record deal with Fat Cat Records  for the album "Kaani".

Another popular band, Groupe Sogha, created in 2004, has been a popular neo-traditional musical group that combines traditional and modern instruments in its music composed of ten members, five instrumentalists, three singers, and two dancers. The group was Niger's music ambassador for the fifth Francophone Games in Niamey. Sogha has two albums to its credit recorded under the artistic direction of the maestro Boncana Maiga.

"Tuareg Blues"

Tuareg Blues is perhaps the most internationally known of Tuareg musical styles.  Growing out of the refugee camps to the 1990s Tuareg insurgencies, Tuareg Blues have been exported to Europe, most notably by the Malian band Tinariwen.  Niger born Tuareg Blues artists include Les Filles de Illighadad, the pioneering guitarist Abdallah ag Oumbadougou from Agadez and his band Takrist n'Akal, Hasso Akotey and Tidawt from Agadez,  Group Bombino also from Agadez, Moussa ag Keyna's group Toumast, Alhousseini Anivolla from Agadez, Mdou Moctar, and the performer Mouma Bob.

Rap Nigerien

Rap Nigerien, a mélange of different languages spoken in Niger, appeared at the end of the 1990s. The music is relaxed and mellow, mixed with the sounds of traditional musical styles from the many ethnicities in the country. It grew into an interesting sociologic phenomenon, expanding what was expected of domestic popular entertainment. The young and disaffected have used Rap Nigerien to give voice to popular complaints - forced marriages, child labor, corruption, poverty, and other problems.

Rap Nigerien also spontaneously appeared in UNICEF grassroots cultural programs, one of the few outlets for large-scale performance in the country. In August 2004, UNICEF opened the competition "Scene Ouverte Rap", where 45 new groups were selected from among over 300 entrants. The competition performances took place at the Centre Culturel Franco – Nigerien between the 5th and 14 August.

A large number of Rap Nigerien acts grew out of this scene and remain active, with the best-known being Awn, Tchakey, Kaidan Gaskya, Wass Wong and Djoro G. Newer groups, such as Haskey Klan, Kamikaz, Rass Idris and Metaphor, have since appeared.

References

Bensignor, François. "Sounds of the Sahel". 2000. In Broughton, Simon and Ellingham, Mark with McConnachie, James and Duane, Orla (Ed.), World Music, Vol. 1: Africa, Europe and the Middle East, pp 585–587. Rough Guides Ltd, Penguin Books.
Samuel Decalo. Historical Dictionary of Niger. Scarecrow Press, London and New Jersey (1979).
Jolijn Geels. Niger. Bradt London and Globe Pequot New York (2006). .

External links
 NyZik, provides a free playlist-based service of the music of Niger
  Audio clips: Traditional music of Niger. Musée d'ethnographie de Genève. Accessed November 25, 2010.
studio la source: a Niamey-based Rap Nigerien label.
FofoMag, a Nigerien entertainment magazine, with news and profiles on Rap Nigerien
nigerime: Niger Hip hop portal.
BBC:  Mamar Kassey Alatoumi. Reviewed by Peter Marsh. 20 November 2002.
Afropop Worldwide:  Mamar Kassey Alatoumi. Reviewed by Banning Eyre, 2001.
EtranFinatawa.com: the Touareg/Wodaabe fusion band's website.
Niger Popular music links, the-real-africa.com.  Includes links to videos by group and the official websites of the most successful Nigerien popular music groups].
http://afropop.org/articles/osas-its-time

Music of Niger


Bilgisayar programcılığında ve matematiksel mantıkta kendine göndergeli önerme ya da özgöndergeli önerme, bir önermenin veya fonksiyonun kendisi hakkında yargı veya çözüm içermesidir.

Tanım
Matematiksel mantıkta, eğer bir P tamdeyimi, değişken olarak yine P'yi içeriyorsa, bu tamdeyimlere özgöndergeli önermeler denir:

burada , P değişkenli bir tamdeyimdir.

Bu tanım, aslında iki adımdan oluşturulabilir:
 Taban önerme:
 Özelleme, X=P seçme:

Örnekler
 Epimenides Çatışkısı "Bu cümle yanlıştır"
 Fibonacci Serisi f(1)=1 f(2)=1 olmak üzere "f(x)=f(x-1)+f(x-2)"

Kaynakça
 Douglas R. Hofstadter, Gödel, Escher, Bach: Bir Ebedi Gökçe Belik, Kabalcı, 2001.

Kendine göndergeli önerme


Egypt is a country mainly in North Africa.

Egypt may also refer to:

Places

Egypt
the country of the lower Nile Valley
historically:
Ancient Egypt (prehistory – 30 BC)
Egypt (Roman province) (30 BC – AD 639)
Arab Egypt (639–1250)
Mamluk Sultanate (Cairo) (1250–1517)
Ottoman Egypt (1517–1914), divided into two main periods:
Egypt Eyalet (1517–1867), a state under direct rule of the Ottoman Empire
Khedivate of Egypt (1867–1914), an autonomous tributary state of the Ottoman Empire
Sultanate of Egypt (1914-1922) under British colonial influence
Kingdom of Egypt (1922–1953)
Republic of Egypt (1953–58)

Australia
Egypt, Queensland, a rural locality in Lockyer Valley Region

United Kingdom
 Egypt, Berkshire, a location in England
 Egypt, Buckinghamshire, a hamlet in England
 Egypt, Hampshire, a location in England
 Egypt, West Yorkshire, England
 Egypt, an area of Tollcross, Glasgow, Scotland

United States
 Egypt, Arkansas
Egypt, Georgia
Egypt, Indiana
Egypt, Mississippi (disambiguation)
Egypt, Ohio
Egypt, Belmont County, Ohio
Egypt, Pennsylvania
Egypt, Texas (disambiguation), any of several place names
Egypt, West Virginia
Little Egypt (region), a regional name indicating southern Illinois
New Egypt, New Jersey

Titles
Egypt (1991 video game), a game for the Famicom
Egypt 1156 B.C., a 1997 adventure video game
Egypt II: The Heliopolis Prophecy, a 2000 sequel
Egypt III, a 2004 sequel
Egypt (TV series), a 2005 BBC TV docudrama on the history of Egyptology
Egypt (album), a 2004 album by Youssou N'Dour
"Egypt", a poem by Patti Smith included in her 1978 book Babel
Egypt (Bethel Music and Cory Asbury song), a 2020 by Bethel Music and Cory Asbury
"Egypt", a song by Mercyful Fate from their 1993 album In the Shadows
"Egypt", a song by Symphony X from their 2000 album V: The New Mythology Suite
Egypt (comics), an American comic book miniseries started in 1995

Other
Egypt Sherrod (born 1976), American radio personality
Egypt (bird), a Scottish English term for the Spotted Flycatcher
Mizraim, the Hebrew and Aramaic Name for Egypt, son of Ham in the Bible
Egypt (electoral coalition), an electoral coalition formed for the 2015 Egyptian parliamentary election
SS Egypt, a P&O liner which sunk in the English Channel in 1922

See also
Egyptian (disambiguation)
Little Egypt (disambiguation)

Egypt (disambiguation)


Herstedvestersenderen var en radiosender som lå ved landsbyen Herstedvester.

I 1932 påbegyndtes byggeriet af Herstedvestersenderen på et 24 tønder land stort stykke af Bakkegårdens jorder ved Gammel Landevej. På grund af nærheden til den forhenværende Trippendal Galge fandt man under dette arbejde en del menneskeknogler. Senderen blev taget i brug i 1934. Fra dette år og frem til 1951 stod der derfor Herstedvester på radioens skala på mellembåndet på alle danskproducerede radioer. Den 125 meter høje mast kunne ses vidt omkring og blev et vartegn for Herstederne. I 1948 begyndte man fra senderen at transmittere udsendelser i kortbølge til danske i udlandet, hvilket krævede opstilling af tre 110 meter høje antenner samt anden udvidelse af stationen. I 1952 blev to nye master rejst på Damgårdsarealet på grund af indførslen af program 2 og i 1970'erne blev der opsat parabolantenner til TV. Mellembølgesenderen i Herstedvester blev i 1983 nedlagt i forbindelse med at den hidtidige teknologi blev afløst af FM. Selve antennen blev taget ned 1987. Kortbølgesendingerne fortsatte til 1990, hvorefter DR lejede sig ind på en kraftigere sender i Kvitsøy i Norge. Sendehallen står der endnu, og det samme gælder de boliger, der var blevet opført rundt om stationen til de mange ansatte. Det hele er opført i den for opførelsestidspunktet karakteristiske funkisstil.

Kilder og henvisninger

 Herstedvester Radiofonistation på herstedvesterradiofonistation.html

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Albertslund
Radiostationer fra Danmark
Funktionalisme (arkitektur)
Etableret i 1934
Ophørt i 1990

Herstedvestersenderen


Camontagnea, rod crvenih algi u porodici Rhodothamniellaceae, dio reda Palmariales. Priznate su dvije vrste; obje su morske.

Vrste
 Camontagnea hirsuta (Wollaston) Woelkerling & Womersley
 Camontagnea oxyclada (Montagne) Pujals - tip

Izvori

Rhodothamniellaceae

Camontagnea


Derek Brownlee (* 10. August 1974) ist ein schottischer Politiker und Mitglied der Conservative Party.

Leben
Brownlee wuchs in Selkirk in den Scottish Borders auf. Er besuchte die Knowepark Primary School und Selkirk High School. Anschließend studierte Brownlee Jura an der Universität Aberdeen und arbeitete danach bei verschiedenen Wirtschaftsunternehmen.

Politischer Werdegang
Bei den Parlamentswahlen 2003 bewarb sich Brownlee um das Direktmandat des Wahlkreises Tweeddale, Ettrick and Lauderdale. Er erhielt den viertgrößten Stimmenanteil und verpasste damit den Einzug in das Schottische Parlament. Außerdem war Brownlee bei diesen Wahlen auf dem fünften Rang der Regionalwahlliste der Konservativen für die Wahlregion South of Scotland gesetzt. Da die Conservative Party in der Wahlregion ein Direktmandat und drei Listenmandate errangen, erhielt er auch auf diesem Wege knapp kein Mandat. Nachdem Brownlees Parteikollege David Mundell, der eines der Listenmandate erhalten hatte, bei den Britischen Unterhauswahlen 2005 ein Mandat erringen konnte, gab er sein Listenmandat für das Schottische Parlament zurück. Brownlee rückte als nächstplatzierter auf der Wahlliste nach und zog im Jahre 2005 erstmals in das Parlament ein. Bis zum Ende der Legislaturperiode war er Parteisprecher für Finanzen und öffentliche Einrichtungen. Bei den Parlamentswahlen 2007 verpasste Brownlee abermals das Direktmandat von Tweeddale, Ettrick and Lauderdale, erhielt jedoch als zweitplatzierter der Regionalwahlliste das einzige Listenmandat der Konservativen für South of Scotland. Da der Wahlkreis Tweeddale, Ettrick and Lauderdale im Zuge der Wahlkreisreform 2011 aufgelöst wurde, kandidierte Brownlee bei den Parlamentswahlen 2011 im Wahlkreis East Lothian. Er erhielt nur die dritthöchste Stimmenanzahl und schied aus dem Schottischen Parlament aus.

Weblinks
 Eigene Netzpräsenz
 Informationen auf den Seiten des Schottischen Parlaments

Einzelnachweise

Abgeordneter im Schottischen Parlament
Mitglied der Scottish Conservative Party
Politiker (21. Jahrhundert)
Geboren 1974
Schotte
Brite
Mann

Derek Brownlee


NGC 6040 est une lointaine et très vaste galaxie spirale intermédiaire située dans la constellation d'Hercule. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 6040 a été découverte par l'astronome français Édouard Stephan en 1870.

NGC 6040 et NGC 6040B (PGC 56942) ont été utilisées par Gérard de Vaucouleurs comme une paire de galaxies de type morphologique SAB(rs)bc + SA(rs)a dans son atlas des galaxies. Ces deux galaxies sont également inscrites dans l'atlas des galaxies particulières d'Halton Arp sous la cote Arp 122. Notons cependant que Arp a confondu la galaxie PGC 56942 avec la galaxie NGC 6039, erreur que l'on retrouve aussi dans l'atlas des galaxies en interaction Vorontsov-Velyaminov.

Selon la base de données Simbad, NGC 6040 est une galaxie LINER, c'est-à-dire une galaxie dont le noyau présente un spectre d'émission caractérisé par de larges raies d'atomes faiblement ionisés. Avec une brillance de surface égale à , on peut qualifier NGC 6040 de galaxie à faible brillance de surface (LSB en anglais pour ). Les galaxies LSB sont des galaxies diffuses (D) avec une brillance de surface inférieure de moins d'une magnitude à celle du ciel nocturne ambiant.

La distance de Hubble de PGC 56942 est égale à , soit presque la même que celle de NGC 6040. Ces deux galaxies forment donc une paire physique qui sont en interaction gravitationnelle.

NGC 6040 et PGC 56942 font partie du superamas d'Hercule. Steinicke utilise la désignation DRCG 34-... pour plusieurs galaxies du superamas d'Hercule. Cette désignation indique que ces galaxies figurent au catalogue des amas galactiques d'Alan Dressler. Le nombre 34 correspond au  du catalogue, soit Abell 2151, et les chiffres suivant 34 et le tiret indiquent le rang de la galaxie dans la liste.

Pour NGC 6040 (NGC 6040A), la base de données NASA/IPAC utilisent les désignations suivantes :
 ABELL 2151:[D80] 067  pour le catalogue de Dressler ;
 ABELL 2151:[MGT95] 043 pour l'article Maccagni, Garilli et Tarenghi.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 6040 sur le site du professeur C. Seligman

6040
Constellation d'Hercule
Galaxie spirale
Galaxie spirale intermédiaire
Galaxie LINER
Galaxie à faible brillance de surface
Galaxie en interaction
Objet de l'atlas Arp
Objet céleste découvert en 1870
Objet céleste découvert par Édouard Stephan

NGC 6040


Heinrich Karl Nicolaus Völker (* 5. Januar 1796 in Eisenach; † 2. Oktober 1884 in Kappel) war als Schüler von Turnvater Jahn ein deutscher Turnlehrer.

Leben
Karl Völker war der Sohn von Wilhelm Bernhard Völker, einem Feldwebel auf der Wartburg, und der Sophie geb. Hopf. In erster Ehe heiratete er 1822 Menga Jecklin, Tochter des Oberzunftmeisters Peter Churer und in zweiter Ehe 1857 Margaretha Fluri. 1814–18 studierte er Jura in Jena, 1819 begann er ein geisteswissenschaftliches Studium in Tübingen. Während seines Studiums wurde er 1814 Mitglied der Landsmannschaft Saxonia Jena, 1816 Mitglied der Urburschenschaft und 1819 Mitglied der Alten Tübinger Burschenschaft Germania/Burschenverein.

Er nahm als Burschenschafter am Wartburgfest teil. Er forderte am 18. Oktober 1818 in einer politischen Rede von den deutschen Herrschern die Wiederherstellung der freien ständischen Verfassung, die unumschränkte Presse- und Rede-Freiheit sowie die Abschaffung dessen, was den freien Verkehr des Volkes hinderte, also dessen Bildung und Entwicklung hemmte.

Karl Völker war der erste Übungsleiter auf dem ersten Turnplatz von Tübingen, der mit Zustimmung des Universitätsrektors 1819 in Anlehnung an die Jahn´sche Turnbewegung auf dem "Unteren Wöhrd" eingerichtet wurde (heute Bismarck- und Schaffhausenstraße). Bis zu 200 Personen beteiligten sich zeitweise am Turnen, wobei Bürger und Akademiker getrennt übten.

Nach der Ermordung des Dichters August von Kotzebue durch den Burschenschaftsturner Karl Ludwig Sand, der in Tübingen studiert hatte, wurde 1820 im Rahmen der sogenannten Turnsperre das Turn- und Burschenschaftswesen verboten, so dass im Verborgenen geturnt werden musste. Die Turnsperre wurde bis 1838 beibehalten, d. h. bis der Senat der Universität positiv auf den Wunsch der Studenten nach Wiederherstellung der Turnanstalt votierte, da man annahm, dass "sich dadurch eine Ableitung von manchen Verfehlungen gegen die Disziplin erzielen ließe".

Nach dem Attentat auf Kotzebue setzte er sich 1819 in die Schweiz ab, wo er in Hofwil und 1821–24 an der Kantonsschule Chur Turnlehrer war. Anschließend zog er nach England und wurde Lehrer in London. 1827 gründete ein Knabeninternat in Liverpool, das er 1839–50 auf Schloss Heerbrugg weiterführte.

1850–57 war er Präsident der landwirtschaftlichen Gesellschaft des Kantons St. Gallen, 1849–61 Bezirksgerichtspräsident, 1845–62 liberaler St. Galler Kantonsrat, 1847–60 evangelischer Erziehungsrat. Danach begann er publizistische Tätigkeiten. Völker erwarb sich große Verdienste um die Rheinregulierung.

Er war bei George Stephensons Eisenbahn-Jungfernfahrt im September 1825 dabei gewesen und als begeisterter Eisenbahnanhänger zurückgekommen. Er lobbyierte für den Bau der Rheintallinie Rorschach-Chur der Südostbahngesellschaft (SOB) und war massgeblich beteiligt daran, dass die Strecke überhaupt gebaut wurde. Er schenkte der Gemeinde Berneck den Boden, auf welchem der Bahnhof Heerbrugg gebaut wurde.

Würdigung

 In Tübingen sind der Völkerweg und die Jahn-Völker-Eiche nach ihm benannt.
 In Heerbrugg ist die Karl-Völker-Strasse nach ihm benannt.

Literatur
 Karl Völker. 1796–1884. 30 Jahre Schlossherr auf Heerbrugg. Ein Lebensbild von Jacob Boesch. Aus dem Jahrbuch "Unser Rheintal 1960" (online, PDF; 7,95 MB).
 M. Krüger: Karl V. – "bündner. Turnvater" und europäischer Pädagoge im Zeitalter der Revolutionen. In: SZG. 61, 2011, S. 168–188.
 Helge Dvorak: Biographisches Lexikon der Deutschen Burschenschaft. Band I: Politiker. Teilband 6: T–Z. Winter, Heidelberg 2005, ISBN 3-8253-5063-0, S. 144–148.
 Friedrich Pieth: Aus den Lebenserinnerungen des bündnerischen Turnvaters Karl Völker (1796–1884). In: Bündner Monatsblatt: Zeitschrift für bündnerische Geschichte, Landes- und Volkskunde, 1933, Heft 3, S. 65–81 (Digitalisat).

Weblinks

Einzelnachweise

Sport (Tübingen)
Teilnehmer am Wartburgfest (1817)
Landsmannschafter
Mitglied der Urburschenschaft
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Person (Alpenrheintal)
Person (St. Galler Rheintal)
Deutscher
Geboren 1796
Gestorben 1884
Mann

Karl Völker (Turnvater)


Baby Shark : L'Aventure sous l'eau (anglais : Baby Shark's Big Show! ; hangeul : 아기상어: 올리와 윌리엄) est une série d'animation américano-coréenne, basée sur la chanson Baby Shark et diffusée à partir du  aux États-Unis sur Nickelodeon et du  en Corée du Sud sur EBS.

En France, la première saison a été diffusée en octobre 2021 et la deuxième depuis le  sur Nickelodeon Junior. Elle est rediffusée depuis décembre 2022 sur M6 dans M6 Kid.

Synopsis
Baby Shark et son meilleur ami William vivent à Carnivore-les-bains. Ensemble ils partent à l'aventure en chansons.

Fiche technique
 Titre original : Baby Shark's Big Show! (anglais) ; 아기상어: 올리와 윌리엄 (coréen)
 Titre français : Baby Shark : L'Aventure sous l'eau
 Création : Pinkfong
 Réalisation : Mike Carlo
 Scénario : Max Beaudry, Francisco Paredes
 Direction artistique : Cheryl Johnson
 Montage : Whitney Ralls
 Musique : Tommy Sica
 Production : Jamie Goss, Gary Doodles, Kim Minseok, Lee Ryan, Jeong Bin
 Sociétés de production : Pinkfong, SmartStudy, Nickelodeon Animation Studio
 Sociétés de distribution : ViacomCBS Global Distribution
 Pays d'origine :  -
 Langue originale : anglais - coréen
 Format : couleur - HDTV - 16/9 - Dolby Digital 5.1
 Genre : Action, Aventure
 Nombre d'épisodes : 31 (1 saison)
 Durée : 11 minutes
 Dates de première diffusion :
 États-Unis :
 Corée du Sud :
 France :

Distribution

Voix originales

 Kimiko Glenn : Baby Shark
 Luke Youngblood : William
  : Daddy Shark (Papa Shark)
  : Mommy Shark (Maman Shark)
 Debra Wilson : Grandma Shark (Grand-mère Shark)
 Patrick Warburton : Grandpa Shark (Grand-père Shark)
 Alex Cazares : Chucks
  : Vola
 Teddy Walsh : Mason
  : Goldie
 Georgie Kidder : Hank
  : Shadow (Filou)
 Rama Vallury : Bait
 Tara Strong : Switch
 Shelby Young : Rayna Ray
 Griffin Puatu : Marty Minnow
 Fred Tatasciore : Mail Whale (Facteur)
  : Vigo
 Alexander Polinsky : Costello
 Jeff Bennett : Mr. Fish

Voix françaises

 Claire Pérot : Baby Shark
 Adrien Pelon : William
 Léovanie Raud : Maman Shark
 Olivier Benard : Papa Shark et Poisson-Clown
 Patrick Préjean : Grand-père Shark
 Aurélie Konaté : Chucks
 Fred Colas : Filou et Vigo
 Mélissa Berard : Hank, Anchois, Poisson rose et Poisson-chat
 Sophie Dutruch
 Charlotte Hervieux : Vola

Version française : société de doublage : Lylo ; direction artistique : Marie Bureau (dialogues), Edwige Chandelier (chant) ; adaptation : Aline Langel, Asia Cossu, Edwige Chandelier

Production

Développement
Le 7 juin 2019, la marque jeunesse Pinkfong a annoncé la série sur son compte Instagram officiel. Le 25 juin 2019, les réseaux sociaux du diffuseur américain Nick Jr. ont publié des articles sur la série.

Épisodes

Saison 1 (2020-2022)
 L'Étrange Noalgue de Baby Shark (All I Want for Fishmas)
 Amis pour la vie / La Poulpicelle  (Fish Friends Forever / Jelly Pox)
 Ma petite dent / La bestiole baveuse (Baby Tooth / Slobber Slug)
 Super Requin / La Forêt de varech (Super-Shark / William vs. Wild)
 Le Trésor légendaire / La Journée du oui (Legendary Loot / Yup Day)
 Le Vœu de l'étoile de mer filante / Le Défi du requin (When You Wish Upon a Fish / Shark-Off)
 Un artiste ne baisse jamais les nageoires / Détective Baby Shark (The Show Must Flow On / Detective Baby Shark)
 Baby Shark, le maire / Coule ou flotte (Baby Mayor / Sink or Swim)
 Captain Varech /  Riquiqui le tardigrade (Captain Kelp / Teensy the Tardigrade)
 Filouland / Les Chevaliers de la mer profonde (Shadowland / Medieval Tides)
 Baby Shark et le Fantôme d'Halloween /  Le Casier de Dandy Jones (Baby Shark's Haunted Halloween / Wavey Jones' Locker)
 Le Champion de minigolf / Sans Pierrot (Daddyshack / Rocky-Bye)
 Il était une fois dans l'eau / Le Monstre gluant (Rainy Day Roundup / Deep Goo Sea)
 Coach Mamie Shark / Programme chargé (Coach Grandma / Busy Baby)
 Bataille de boules de neige / Le Cadeau (Snowball Bonanza / The Present)
 Force et douceur / Les bons ennuis (Shark Strength / Good Trouble)
 La Journée des meilleurs amis / Le Mystère de l'aquaskate (Best Fin-Ship Day / The Great Skate Case)
 La Reine des farces / La Citronnade du lagon (Shark Prank / Lagoon Lemonade)
 La Danse des algues / Danse avec Sharki B. (The Seaweed Sway / Flow Bros)
 Une vie de star / Méchant Hank (A Shark Day's Night / Bad Hank)
 Opération mamans aux anges / L'amitié au premier coup de dent (Operation Happy Mommies / Buds at First Bite)
 Le Camping en famille / La Parade de bienvenue (A Tail of Two Fathers / Welcome Wagon)
 William, le grand reporter / Au lit, Baby Shark (William Manta: News Fish / Sleeping Like a Baby)
 La Méduse égarée / Corail en détresse (The Lost Jelly / The Coral Dilemma)
 Une aventure de facteur / Les Shark sous les projecteurs (A Mail Whale Tale / Swimming With The Sharks)
 Le Jeu des meilleurs amis / Le Poisson masqué (The Best Friends Game / The Fin-ale)
 En direct de chez les Shark (Live from the Shark House)

Saison 2 (depuis 2022)

 Titre français inconnu (Fort Fin-ship / Water Buggin''')
 Titre français inconnu (The Treat Goblin / Baby Super Shark)

 Courts métrages (depuis 2020)
 Une miette d'indice (Crumb of a Clue)
 Une adorable créature (The Bunny Slug)
 Opération Frisson (Operation Cool Quest)
 Finies les punitions (No Time for Timeouts)
 Titre français inconnu (Knock it Off)
 Titre français inconnu (Goldie's Lock)
 Titre français inconnu (Chore Song)
 Titre français inconnu (Mommy Works From Home)
 Titre français inconnu (Hide and Hunt)
 Titre français inconnu (Luck of the Claw'')

Notes et références

Liens externes

Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée créée en 2020
Série télévisée de Nickelodeon

Baby Shark : L'Aventure sous l'eau


الاختطاف هو أسلوب يقوم به مجموعة من الناس لها حد أدنى من القدرة الجسدية لتكبيل شخص ما ونقله إلى مكان مجهول ويمكن أن يكون بالمساومة عليه من أجل إطلاق سراحه مقابل الحصول على مبالغ مالية كبيرة أو من غير مساومة أو بتهديد أو بغير تهديد ولربما يقتلونه. وتلجأ المجموعة الخاطفة إلى هذا الأسلوب لتحقيق أهداف تختلف من حالة إلى أخرى حسب دافع الاختطاف . وقد يكون الاختطاف بقصد الفدية عندما يكون موجهاً للطفل أو ابن أحد الأثرياء وتقوم بالعملية إحدى العصابات المتخصصة في هذا الأمر.

أسباب الاختطاف
قد تكون :
 المال فقد يطلب الخاطفون فدية.
 المساومة السياسية وهكذا بعض من يوصف فعله بالإرهاب.
 تبادل أسرى الحرب.

أنواع الاختطاف
هي :
 خطف الأطفال
 خطف الطائرات
 خطف الرهائن
 اختطاف السفن

طالع أيضا
 محمد ديوجي
 سرقة السيارات
 اختطاف تشيبوك

مراجع

اختطافات
تكتيكات الإرهاب
جرائم
جرائم عنف

اختطاف


is a district located in Nara Prefecture, Japan.

In 2020, the district had an estimated population of 37,086 and a density of 18.05 persons per km2. The total area is 2,055 km2.

On September 25, 2005, the villages of Ōtō and Nishiyoshino merged into the city of Gojō.

Towns and villages
Ōyodo
Shimoichi
Yoshino
Higashiyoshino
Kamikitayama
Kawakami
Kurotaki
Nosegawa
Shimokitayama
Tenkawa
Totsukawa

References

Districts in Nara Prefecture

Yoshino District, Nara


Juan Rulfo, (d. 16 Mayıs 1917, Sayula, Meksika - ö.7 Ocak 1986), Meksikalı yazar.

1953'te "Kızgın Ova" adlı kitabında toplayacağı kısa öykülerinin çoğu daha önce Pan dergisinde yayımlandı. Tek romanı "Pedro Paramo" ise iki yıl sonra 1955'te okuyucuya ulaştı. 1933'ten sonra sürekli olarak Meksiko şehrinde yaşayan Rulfo, Ulusal Yerli Araştırmaları Enstitüsü'nün yayın yönetmenliği bölümünde görev aldı ve Meksikalı Yazarlar Merkezi'nde genç yazarlara danışmanlık yaptı. 1986'da öldüğünde, Meksika'da Ulusal Edebiyat Ödülü ve İspanya'da Cervantes Ödülü'ne değer görülmüş, Meksika Edebiyat Akademisi'ne seçilmiş bulunuyordu.

1917 doğumlular
Meksikalı yazarlar
1986 yılında ölenler

Juan Rulfo


لي العمراني إبراهيم موراي الملقب الصاعقة  (ولد في 12 نوفمبر، 1977 في لندن، انكلترا) هو بريطاني-مغربي مصارع في فنون القتال المختلطة (MMA) والعراك داخل القفص (كيج فايت). يشتبه فيه أنه زعيم عصابة سرقة 53 مليون جنيه استرليني من مصرف من لندن.

مسيرته
لي موراي من أب مغربي وأم بريطانية كما أنه متزوج من بريطانية وأب لطفلة. ينحدر من مدينة سيدي إيفني.

سرقة القرن

تشير مذكرة الانتربول أن «لي موراي» ومجموعته قاموا بعملية سطو بتاريخ 22 فبراير 2006 في مخازن شركة نقل أموال بريطانية، في منطقة كينت في المملكة المتحدة، استعملوا فيها أسلحة نارية متطورة كما كانوا يضعون أقنعة على وجوههم. وبحسب الادعاء البريطاني، يعتبر العقل المدبر لعملية السطو بناء على مكالمات هاتفية تم رصدها. فر من بريطانيا إلى هولندا، مع شريكه في السرقة، المصارع الاستعراضي الآخر بول آلان، قبل أن يحطا الرحال في المغرب، حيث كانا ينويان الاستقرار نهائيا.

يوم 25 يونيو 2006، في عملية مشتركة بين الشرطة البريطانية والشرطة المغربية، اعتقل موراي في المركز التجاري ميغامول في حي السويسي في الرباط للاشتباه في تورطه في سرقة مستودع سيكيوريتاس. قالت الشرطة المغربية انهم اضطروا إلى استخدام «تقنيات متخصصة لإلقاء القبض على المشتبه فيهم لأنهم كانوا متخصصين في فنون القتال والاسلحة النارية»، حيث قاوموا الشرطة واستخدموا تقنيات الفنون القتالية.

قضت غرفة الجنايات الابتدائية في ملحقة استئنافية الرباط في مدينة سلا بأحكام تراوحت ما بين البراءة وثلاث سنوات حبسا نافذا وأداء غرامة مالية قدرت بأكثر من 300 ألف درهم في حق البريطانيين الأربعة، بالإضافة إلى مغربيين، بعد إدانتهم بما نسب إليهم. ووجهت لهم تهم «استهلاك مخدر الشيرا والمخدرات القوية (الكوكايين)، واستعمال العنف ضد رجال الأمن، والضرب، والجرح، والارتشاء»، كل حسب ما نسب إليه. واكد محامي موراي أن موكله لا يمكن تسليمه لأنه مواطن مغربي.

محاولة الهرب
خطط، من داخل زنزانته الانفرادية بسجن سلا، للفرار
الخطة المحكمة التي وضعها لي موراي تم كشفها، بالصدفة، عن طريق سجين آخر ينزل بنفس الجناح أراد الاستيلاء على أغراض لي موراي من داخل زنزانته عن طريق إدخال قصبة صنارة طويلة عبر نافذة الزنزانة التي يستعملها الحراس من أجل الاطمئنان على المعتقلين، ويقوم ببيع الأشياء المسروقة لباقي النزلاء ليكتشف، في آخر مرة، عندما استخرج علب بيسكويت وبداخلها مناشير صغيرة تستعمل في قطع الحديد. حيث استغل هذا السجين «اللص» فرصة إيداع لي موراي بـ«الكاشو» في جناح آخر على خلفية ضبط حاسوب نقال بحوزته بعد عملية تفتيش مفاجئة ووشاية من سجين سبق أن قام بالتبليغ عنه لدى الإدارة بأن أفشى سر وجود كمية تزيد على 5 كيلوغرامات من الحشيش داخل زنزانته.

خصصت للي موراي غرفة مجهزة بكل الأشياء المحرمة على باقي السجناء. وكان قد دخل في نظام حمية صارم من أجل تخسيس وزنه حتى يسهل عليه التسلل عبر النافذة الصغيرة للسجن. وهو يعد من زمرة المحظوظين داخل السجن، وكان يسمح له بإدخال كل ما يريده بسبب الأموال الطائلة التي كان يتوفر عليها.
مصادر من السجناء أفادت بأنه كان يباشر أعماله مع أفراد عصابته بالخارج عن طريق شبكة الأنترنيت بعد أن استطاع إدخال حاسوب نقال مزود بخدمة الأنترنيت.
وظل يحصل كل أسبوع على كل ما يريده من طعام ولباس من أحد الأسواق الممتازة بالعاصمة. واستطاع تعلم اللغة العربية في وقت وجيز. وحافظ على لياقته البدنية عن طريق رياضة حمل الأثقال بعدما مكنه الحراس من المواد الضرورية، وخاصة الاسمنت، لصناعة أدوات هذه الرياضة.

إطلاق سراحه

في 23 يونيو 2009 أطلقت السلطات المغربية لي موراي ، حيث توجه محامي موراي إلى السجن المركزي بسلا وأخبرته الإدارة أن موراي قد تم إطلاق سراحه. لكنها ما لبثت أن أعادت القبض عليه مرة أخرى، بعد أن قدمت بريطانيا طلبا رسميا لمحاكمته.

في 7 يوليو من نفس السنة تم الكشف على أن المجلس الأعلى للقضاء المغربي رفض تسليم لي موراي إلى السلطات البريطانية.

المحاكمة

بعد اجتماع القاضي المغربي عبد القادر الشنتوف بقضاة بريطانيين بلندن، لدراسة الأدلة المقدمة ضد لي موراي، قام القاضي في 8 يناير 2010 فتح مسطرة التحقيق الإعدادي مع المتهم.

في 1 يونيو 2010 قضت غرفة الجنايات الابتدائية المكلفة بجرائم الأموال بملحقة محكمة الاستئناف بسلا بعشر سنوات سجنا نافذا، كما قضت المحكمة بمصادرة 800 حصة مملوكة للمدان في شركة (لي أنتر العقارية) موضوع رسم عقاري والفيلا الكائنة بحي السويسي بالرباط والمبالغ المالية المحجوزة والمنقولة وذلك لفائدة الدولة المغربية طبقا للقانون.

وصلات خارجية

 أرقام لي موراي الرياضية

مصادر
 رجل امن مغربي يواكب سيارة تحمل لي لامراني وإبراهيم لي موراي وبول آلن
 القضاء المغربي يرفض تسليم (متزعم سرقة القرن) لبريطانيا
 قاضي التحقيق يستمع لـ «موراي لي»

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
بريطانيون من أصل مغربي
بطولة القتال النهائي للمقاتلين الذكور
تجار مخدرات إنجليز
رياضيون أدينوا بجرائم
فنون القتال المختلطة
مجرمون إنجليز في القرن 21
مجرمون ذكور إنجليز
مجرمون من لندن
مقاتلو فنون قتالية مختلطة إنجليز
مواليد 1397 هـ
مواليد 1977
مواليد في لندن

لي موراي


Franco Coria (8 de julio de 1988, Los Toldos, Buenos Aires, Argentina) es un futbolista de Argentina. Juega como marcador central y su primer equipo fue Chacarita Juniors. Se desempeñó en Blooming de la Primera División de Bolivia.
Hoy en día juega en la liga de santa fe, en el federal A , en el club Las Parejas.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en BDFA
 Ficha en fichajes.com

Futbolistas de las inferiores del Club Atlético Chacarita Juniors
Futbolistas del Club Atlético Chacarita Juniors
Futbolistas del New England Revolution
Futbolistas del Club Atlético Colegiales (Munro)
Futbolistas del Club Atlético Sarmiento (Junín)
Futbolistas del Club Mutual Crucero del Norte
Futbolistas del Club Atlético Douglas Haig
Futbolistas del Club Blooming

Franco Coria


Binerli, Sinop ilinin Boyabat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1925 yılı kayıtlarında Bigerli olarak geçmektedir. Daha önceleri Marufalınca köyüne bağlı bir mahalle iken, 17 Mayıs 1955'te yine aynı köye bağlı Yörük ve Pelitcik mahalleleri ile birleşerek köy statüsü kazandı.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 110 km, Boyabat ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır. Köye bağlı Pelitçik mahallesinde Kaletepe tümülüsü ve nekropolü bulunur.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Boyabat belde ve köyleri

Binerli, Boyabat


ලේඩි ඇන්ඩ් ද ට්‍රෑම්ප් (ඉංග්‍රීසි: Lady and the Tramp) යනු වෝල්ට් ඩිස්නි විසින් නිෂ්පාදනය කරනු ලැබූ, 1955 දී නිකුත් වූ ඇමරිකානු සජීවීකරණ චිත්‍රපටයකි.

යොමු

1955 සජීවිකරණ චිත්‍රපට
1950s ඇමරිකානු සජීවිකරණ
ඇමරිකානු සජීවිකරණ චිත්‍රපට

ලේඩි ඇන්ඩ් ද ට්‍රෑම්ප්


Agrilus dozieri é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálica da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América do Norte.

Referências

dozieri
Coleópteros descritos em 1918

Agrilus dozieri


L'avenue Jean-Jaurès est une voie de Charenton-le-Pont, en France.

Situation et accès
L'avenue Jean-Jaurès relie le 52 de l'avenue de Gravelle au 1 de la rue de la République à proximité de l'église. Elle  passe à l'extrémité de la rue d'Estienne-d'Orves, de l'avenue de Stinville, de la rue Victor-Basch, de la rue du Commandant-Delmas, de la rue du Maréchal-Leclerc et de la villa des Fleurs (impasse).

Elle est à deux sens de circulation en zone 30.

Elle est desservie par la station de métro  Charenton-Écoles de la ligne .

Origine du nom
Le nom de la voie fait référence à l'homme politique socialiste français Jean Jaurès (1859-1914).

Historique
L'origine de l'avenue est un chemin datant du Moyen-Âge, peut-être une voie romaine, qui reliait Paris à Charenton par Reuilly, indiqué sur les cartes ancien chemin de Charenton à Paris.

Son parcours à Paris était celui des actuelles  rues Claude Decaen et de Reuilly. Au , le tronçon de ce chemin arrivant « Grande rue » à Charenton (à cette époque nom de la partie de l'actuelle rue de Paris entre la place Aristide Briand et la rue du Pont) est nommé chemin, route ou rue de Reuilly.

Cette voie  disparaît après 1861, de l'avenue de Gravelle à la porte de Reuilly à l'intérieur du bois de Vincennes, à la suite de l'acquisition par la Ville de Paris des terrains de la plaine de Bercy au nord de la route de Paris à Genève (actuelle rue de Paris) pour étendre ce bois et y aménager le grand parc urbain réalisé par Adolphe Alphand. Le tronçon subsistant de ce chemin à Charenton, rue de Reuilly, est le tracé de l'actuelle avenue.

L'aménagement du bois de Vincennes s'étant limité à l'avenue de Gravelle, la Ville de Paris rétrocède le 28 mars 1888 à la ville de Charenton les terrains entre cette avenue, la rue de Paris et la rue de la République, comprenant la rue de Reuilly.  Ces terrains sont lotis au cours des années suivantes avec ouverture de nouvelles rues, (rue du Général Leclerc, rue Guérin etc.) et construction d'immeubles résidentiels et de maisons. La majorité des immeubles de l'avenue date de cette époque.

La rue de Reuilly est renommée rue Félicie Cholet en 1892 puis avenue Jean-Jaurès en 1925.

Bâtiments remarquables
 Ancien lycée Jean-Jaurès du 51 inscrit dans la base Mérimée des Monuments historiques.
 Immeuble du 14 inscrit dans la base Mérimée des Monuments historiques.

Annexes

Références

Jean-Jaurès

Avenue Jean-Jaurès (Charenton-le-Pont)


Hamide Ayşe Sultan () a fost o prințesă otomană, fiica sultanului Abdülhamid al II-lea și a uneia dintre concubinele acestuia, Müșfika. Este recunoscută datorită publicării memoriilor sale, în anul 1960, intitulate Babam, Sultan II. Abdülhamid ("Abdülhamid al II-lea, tatăl meu"), sursă inedită de informații cu privire la viața și personalitatea faimosului său părinte.

Biografie
Înălțimea Sa Imperială Hamide Ayșe Sultan s-a născut la 2 noiembrie 1887 la Palatul Yıldız, fiind fiica sultanului Abdülhamid al II-lea și a concubinei acestuia, Müșfika, de origine circaziană, cea care avea să fie ridicată mai târziu la rangul de Consoartă Imperială. Prințesa Ayșe a venit pe lume ca cel de-al zecelea copil, dar a șasea fată a tatălui său și primul copil al mamei sale. La naștere, sultanul a încredințat-o calfei Dilesrar și, conform obiceiului palatului, a fost îngrijită de o doică, o anume Pervin Hanım. În cuprinsul memoriilor, prințesa mărturisește că și-a iubit mama, dar pe tatăl său l-a adorat. Se pare că sentimentul era reciproc, întrucât cei din jur o percepeau pe Ayșe drept fiica favorită a sultanului.

În ultimii săi ani de domnie, sultanul o logodește cu prințul sirian Ahmed Nami, cel care mai târziu avea să fie cel de-al doilea președinte al Siriei, însă detronarea lui Abdülhamid al II-lea, din anul 1909, schimbă șirul evenimentelor. Datorită iubirii nutrite față de părinți, prințesa ia, alături de aceștia, calea surghiunului la Salonic, astfel că nunta se amână. Revine însă la Istanbul un an mai târziu, apoi, la 9 august 1911, la vârsta de 24 de ani, se căsătorește cu logodnicul său, la Palatul Bebek, într-o ceremonie fără prea mult fast, dată fiind condiția tatălui său.  Împreună au trei copii, pe Ömer Nami, născut în 1913, Aliye, născută un an mai târziu și Osman Nami, în 1918. Mariajul se destramă însă în 1921. În același an se recăsătorește cu Mehmet Ali Rauf, alături de care mai are un fiu, Abdülhamid Rauf.

După expulzarea familiei imperiale, în 1924, aceasta se stabilește îmreuna cu familia la Paris, spre deosebire de mama sa care decide să rămână la Istanbul, căci ordinul de a părăsi țara nu îi avea în vedere și pe cei din sistemul de robi, precum Müșfika. Mama și fiica nu se văd vreme de 28 de ani, până la întoarcerea prințesei din exil, în 1952. La vârsta de 72 de ani, în 1960, prințesa Ayșe încetează din viață în patria sa, fiind înmormântată în mausoleul imperial adiacent Palatului Yıldız. Mama sa, Müșfika, îi supraviețuiește încă un an.

Memoriile
În virtutea sentimentelor nutrite față de tatăl său, prințesa își redactează memoriile după revenirea în Turcia. Acestea apar inițial în foileton, în revista Hayat, pentru ca mai târziu, cu puțin înaintea morții sale, să fie publicate sub formă de carte, cu titlul Babam, Sultan II. Abdülhamid ("Abdülhamid al II-lea, tatăl meu"). Capitolele sunt de întindere redusă, ca urmare a apariției lor inițiale într-un organ de presă, și ating subiecte diverse din viața de la Yıldız. Autoarea recunoaște că, pe alocuri, pentru completări, face apel și la amintirile mamei sale, alături de care locuia în timpul redactării memoriilor.

După cum o sugerează însuși titlul memoriilor, autoarea nu urmărește în cuprinsul acestora parcursul propriei vieți, accentul fiind pus pe figura sultanului Abdülhamid al II-lea, cel din urmă sultan influent al Imperiului Otoman, care a fost pe cât de puternic, pe atât de controversat la vremea sa. Fiecare referință autobiografică a autoarei este corelată cu persoana tatălui său. Imaginea sultanului era conturată profund negativ în epocă. "Sultanul Roșu" sau "Abdül cel blestemat", după cum i se spunea, era cunoscut drept uzurpatorul cu temperament coleric, tiranul care nu se dă înlături de la nimicirea oricui i se împotrivește și care are mâinile pătate de sângele nevinovat al poporului armean.

Pentru Ayșe însă Abdülhamid era întâi de toate tată, și abia apoi conducător de stat. Ca răspuns la denigrările venite în principal din Occident la adresa părintelui său, prințesa pune accentul în memoriile sale pe dimensiunea paternă a sultanului, evocându-l cu dragoste, respect și admirație. Pe lângă zugrăvirea unei figuri umanizate a suveranului, contrară celei cunoscute de publicul larg, Ayșe oferă detalii cu privire la evenimentele la care a asistat și pe care le-a înregistrat în mod direct, ca urmare a poziției sale privilegiate.

În cuprinsul celor 35 de capitole, ale căror întinderi diferă, însă care sunt, în general scurte, autoarea prezintă atât personalitatea omului Abdülhamid, fiind atentă la tabieturile, pasiunile și comportamentul acestuia față de cei din jur, cât și universul vieții din harem în momente de sărbătoare sau întristare, precum și din traiul de zi cu zi. Capitolele nu sunt neapărat dispuse cronologic, deoarece nu sunt concepute pentru a respecta o narațiune liniară, ci înfățișează mai degrabă aspecte care se repetau, care caracterizau mediul în care trăia. Descrierea obiceiurilor alternează cu descrierea evenimentelor unice la care a luat parte, precum nunta surorii sale, vizita kaizerului Wilhelm al II-lea, vizitele pe care ea le-a întreprins alături de familie la diverse personalități politice ale vremii, prima interpretare la pian în fața părinților săi etc.

De-a lungul memoriilor, face incursiuni în trecutul mai apropiat sau mai îndepărtat, apelând la amintirile altcuiva, atât la cele ale mamei sale, cât și la cele ale "memoriei colective" din haremul în care a locuit. Pentru Ayșe, haremul reprezintă căminul fericit al copilăriei, cu părinți devotați sub a căror unică autoritate se afla, cu surori și alte rude de sex feminin alături de care a crescut, dar și cu personalul palatului, fiecare membru al acestuia având un rol bine determinat în educarea și pregătirea ei.

Referințe

Nașteri în 1887
Decese în 1960
Istoria Imperiului Otoman

Hamide Ayșe Sultan


An Calamagrostis canadensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni André Michaux, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ambroise Marie François Joseph Palisot de Beauvois. An Calamagrostis canadensis in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Calamagrostis

Calamagrostis canadensis


Le Basket Club La Tronche-Meylan (BCTM) est un club de basket-ball féminin fondé en 1944 sous le nom de Amicale laïque tronchoise (ALT). Le club se situe en Isère dans les communes de La Tronche et Meylan non loin de Grenoble. En 2016, le club compte 10 équipes et 170 licenciées, ainsi que 3 salariés. L'association possède des équipes au niveau départemental ainsi que régional et national de basket-ball.

En 2019, l'équipe de Nationale Féminine 1 remporte la coupe de France et intègre donc la Ligue féminine de basket-ball 2. Le BCTM a aussi des équipes engagées en Nationale Féminine 3 ainsi qu'en U18 et U15 Élites.

Histoire
Fondé en 1944 le club de basket-ball s'appelle initialement Amicale laïque tronchoise, il s'inscrit comme club loisir et professionnel pour jeunes et adultes. Par la suite, il évolue au niveau du championnat de Nationale Féminine 2 et change de nom en Basket Club La Tronche (BCT) en 1954. Durant plusieurs années celui-ci développe beaucoup son équipe senior qui se retrouve en 1970 en Nationale Féminine 3 après avoir accédé une première fois à la NF1 en 1957. Pendant les années 1980-1990, le BCT est en difficulté, il est rétrogradé jusqu'en Nationale Féminine 4 avant de remonter en NF3 et de frôler la montée en NF2 en 1993. À la suite de cette descente, l'association sportive fait intervenir la mairie de Meylan afin de développer de plus en plus le pôle jeunesse et ainsi accéder à plus de fonds. Avec l'arrivée de nouveaux membres, dont le président actuel Jean-Claude Pic et l'entraîneur Jean-François Salerno, le club change de nom une nouvelle fois pour devenir l'actuel Basket Club la Tronche Meylan, BCTM. L'équipe senior s'impose afin de retrouver sa place en NF2 où elle est à la tête du championnat. Par la suite le club monte en NF1, il y reste plusieurs années jusqu'en 2019 où il gagne les playoffs de NF1 et monte en Ligue 2.

La montée en Ligue 2
Après avoir gagné le Trophée de Coupe de France en 2018 et être arrivé en tête du classement de NF1, le BCTM se classe de nouveau premier et accède à la Ligue féminine de Basket 2 (LF2) en 2019. À la suite d'un match disputé à domicile, les Tronchoises gagnent 73-60 contre Ifs le 25 mai 2019.

Palmarès
Le BCTM remporte le Trophée de Coupe de France de basketball féminin gagné à l'Accor Hôtel Aréna à Paris Bercy en avril 2018, contre l'AS Aulnoye Basketball, sur un score de 64 contre 56. Le club tronchois finit donc premier de la poule A de NF1 cette même année. Durant la saison 2021-2022 en LFB, l'équipe de Ligue 2 se classe troisième et dispute les playoffs.

Entraîneurs

 Jean François Salerno (2000-2010)

 Dimitri Pontif (2010-2018)

 Mickaël Cortay (depuis 2018)

Effectif saison 2021-2022

Notes

Club féminin de basket-ball en France
Club sportif fondé en 1944
Club de basket-ball en Auvergne-Rhône-Alpes

BC La Tronche-Meylan


Daniel Lăcătuș (n. 4 ianuarie 1988, Călan, județul Hunedoara) este un jurnalist, poet și prozator român. Din 2011 este membru al Uniunii Scriitorilor din România, filiala Sibiu.

Activitatea publicistică
S-a născut pe data de 4 ianuarie 1988, în orașul Călan, județul Hunedoara. Absolvent al studiilor primare, gimnaziale și liceale în orașul natal, licențiat în jurnalism la Universitatea "Lucian Blaga" din Sibiu. La scurt timp de la debutul publicistic în versuri (2006) și editorial (2008) a fost, alături de Simona Dumitrache și Adrian Diniș, privit ca un nume promițător "pentru schimbarea paradigmei poetice actuale". A mai fost definit ca "un poet neomodern și neoromantic"". Scriitorul hunedorean Eugen Evu îl descrie astfel: "Scrie cu nerv polemic și ultra-sensibil, abordând lirica de notație, aforistic, dar și haiku-ul, sau tematica socială cotidiană și… nocturnă. Prezent în antologii exigente, de umor sau neoromantice. Vocație proprie de antologator, de spirt movens pe fondul tradiției în acest sens din arealul său cultural.". Poetul a abordat, cum remarcă Eugen Evu, și stilul haiku . Pentru Daniel Lăcătuș, în viziunea scriitorului Menuț Maximinian, "versul este muzica gândului, uneori cu alternanțe rock, alteori pop sau hause. Este o zeificare a realității prin gravitația sufletului (...)". Gheorghe Andrei Neagu nota, la apariția volumului cel care a transportat pustiul, că "atât de tânăr și atât de prolific, acest autor aflat deja la al cincilea volum de poezie adevărată, unde cititorul poate vibra cu versurile în suflet, de parcă ar fi ale sale! Tânăr viu și ludic autorul se transferă ca existență în versurile sale curate și pline de farmec.". Cu acest volum cel care a transprtat pustiul, "Daniel Lăcătuș își dă cu prisosință măsura talentului său poetic." (Ioan Radu Văcărescu) . Aprecieri pe marginea volumului au mai făcut și Ladislau Daradici, care îl vede ca pe un poet "inconfundabil în peisajul liricii contemporane hunedorene și nu numai", Miron Țic  sau Emanuela Ilie . Scriitorul Remus Giorgioni îl denumea "un poet demn de remarcat". Cel care a transportat pustiul este considerat "volumul maturizării sale".

În 2016 i-a fost tradus și publicat în limba engleză volumul Femeia aceea, bine primit de critica literară. Felix Nicolau: "Dincolo de intensitatea și de formulările amețitoare, fascinația cărții este asigurată și de cosmopolitismul ei. O poezie de front, îndârjită să rememoreze pentru a se vindeca.". Cartea "nu recuperează mai nimic din spasmele și obsesiile "mizerabiliste", rupându-se totodată de notele volumelor de poezie anterioare ale tânărului autor"  Același volum, varianta în limba spaniolă, a fost publicat în 2018, bucurându-se de aprecierea scriitoarei argentiniene Beatriz Valerio.

Printre lucrările publicate se regăsesc și unele dedicate istoriei presei sau istoriei literaturii, preotul Constantin Necula remarcă, în ceea ce privește volumul Poezia creștină în prima jumătate a secolului al XX-lea. Orașul Călan, "excelentele punctări istorice și documentaristice realizate de autorul lucrării, privind istoricul lucrării Oastei Domnului în zona Călan.". Pe marginea lucrării au mai recenzat criticul literar Alexandru Cistelecan și preotul Theodor Damian, care apreciază că "ar fi de dorit ca fiecare localitate din România să aibă propriul ei Daniel Lăcătuș.",. În 2019 a publicat Istoria vieții literare a orașului Călan. 1875-2018, volum la fel de pozitiv receptat de critica literară.

În 2016 a publicat Presa din Hunedoara. Contribuții privind jurnalismul de investigație, unde "(...) autorul evidențiază, în prima secțiune a lucrării, momente-cheie din istoria presei din Orăștie, Deva și din orașele Văii Jiului. Din Orăștie, se disting Ioan Moța, Aurel Vlad, Sebastian Bornemisa, Alexandru Herlea și Vasile C. Osvadă, personalități care au contribuit la întemeierea unor publicații ce au făcut din acest orășel un adevărat centru de presă." (conf. univ. dr. Gabriel Hasmațuchi). Scriitorul Constantin Stancu scria că "(...) stilul lui Daniel Lăcătuș este precis, s-a documentat cu pasiune, a scris pentru a marca istoria jurnalismului în județul Hunedoara. Nu este singurul, este însă dedicat și sincer cu sine și cu cei din jurul său. Obiectivitatea i-a permis să finalizeze o analiză de substanță despre jurnalismul de investigație.|.

Colaborări
Eminescu, luceafărul românilor de pretutindeni, serie nouă, nr. 8 (29 - 30), anul VI, decembrie 2006 (debut). Alte colaborări: Jurnalul Literar, Poezia, Tomis, Litere, Oglinda literară, Argeș, Cetatea Culturală, Convorbiri Literare, Luceafărul, Familia, Nord Literar, Pro Saeculum, Boema, Singur, Ecouri, Noua Provincia Corvina, Climate, Literaria, Plumb, Cuib Literar, Caiete Silvane, Ateneu, LitArt, Revista Nouă, Fereastra, Euphorion, Vox Libri, Cenaclul de la Păltiniș, Apostrof, Actualitatea Literară, Negru pe alb, Semne-Emia, Vatra Veche, Spații culturale, Sintagme literare, Algoritm Literar, Discobolul, Limba română, Revista 22, Renașterea, Revista română etc. Publicații străine: Isla Negra, Agora, Hambre (Spania), Lectorum, La Otra, El Errante (Mexic), La Urraka (Columbia), Revista LiterArte Digital, Diario de los Poetas, Mapuche (Argentina).

Proiectul Fețele durerii. Apel la memorie
În anul 2018 a inițiat proiectul editorial Fețele durerii. Apel la memorie, proiect care are ca obiectiv studierea și rememorarea prigoanei regimurilor totalitare împotriva românilor din toate categoriile sociale, cauzele și efectele oprimării constituite de instituțiile represive; NKVD în Republica Moldova, Securitatea în România. Primul volum, "Personalități decedate în închisorile comuniste", a ieșit de sub tipar în 2018. Prof. univ. dr. Marian Cojoc, fost decan și prodecan la Facultatea de Istorie și Științe Politice a Universității "Ovidius" din Constanța, scria pe margine apariției primului volum din proiect că "(...) avem în față un demers special centrat pe înregistrarea fidelă a tragediilor existențiale certe, dedicat celor care nu doar au trecut prin închisorile amintite, suportând ca mulți alții rigorile durei detenții ci (...) a acelora care nu s-au mai întors vii din infernul totalitarism, oricum ar fi arătat acesta". Acad. Dan Berindei scria de asemenea că "(...) Prin datele cuprinse în acest dicționar sunt clarificate și precizate parcursul și împrejurările unor vieți sfârșite tragic, dar totodată ne sunt rememorate și un șir de victime ale totalitarismului, mulți dintre cei în cauză fiind personalități de seamă ale procesului de construcție mai sus amintit. Este o lectură edificatoare." Prof. uiv. dr. Gheorghe Onișoru concluzionează la rândul său că volumul reprezintă "(...) o lectură care deschide apetitul pentru studierea regimului totalitar comunist, instaurat sub protecția Armatei Roșii și menținut apoi cu ajutorul organelor represive în frunte cu Securitatea, toate dirijate de conducerea Partidului Comunist.". Pe marginea apariției au mai publicat prof. dr. Dragoș Curelea, prof. Daniela Curelea, prof. Daniel Hrenciuc, Ioan Gligor Stopita, Silviu Guga. Dovadă a receptivității sale, cartea a fost citată în lucarea instituției Avocatul Poporului: Raport Special privind respectarea drepturilor persoanelor persecutate din motive politice de către dictatura instaurată în România în perioada 6 martie 1945 - 22 decembrie 1989, București, 2018.. Proiectul Fețele durerii. Apel la memorie a inspirat, în august 2018, înființarea revistei Apel la memorie ,, publicație de cultură și istorie. Într-o recenzie publicată în paginile revistei Arhivele totalitarismului, Octavian Roske, cercetător științific în cadrul I.N.S.T., arăta că "Daniel Lăcătuș, inițiatorul și coordonatorul revistei Apel la Memorie, atrage atenția prin seriozitatea documentării și interesul pentru fixarea datelor cercetării într-o perspectivă menită să contribuie la înțelegerea mecanismelor represive ale regimului comunist."

Proiectul Să ne cunoaștm istoria - Călan

Originar dintr-o localitate cu numeroase urme ale civilizaților dacice și romane (cariera de piatră Măgura Călanului, băile daco-romane Aquae etc.) sau medievale (biserica din Strei, biserica din Streisângeorgiu), Daniel Lăcătuș a acordat, în volumele din proiect, atenție majoră monumentelor istorice de importanță națională. În cadrul aceluiași proiect a mai publicat, la începutul anului 2019, un volum dedicat centenarului Marii Uniri , "o lucrare onestă, documentată și necesară pentru cunoașterea istoriei locale și naționale".,

{{citat|Din trecutul medieval se păstrează aici vechile biserici din Streisângiorgiu și din Strei, adevărate monumente ale istoriei evului mediu românesc, repere pentru românitatea intracarpatică. Regiunea Hunedoarei și a Hațegului sunt pline de astfel de ctitorii cneziale și voievodale românești, cu pictură și inscripții doveditoare ale culturii medievale românești mature și autentic racordate la creația creștină europeană. Sunt, totodată, și edificii aparținând epocilor modernă și contemporană, de asemenea repertorizate acum în lucrarea lui Daniel Lăcătuș. Îi suntem recunoscători cercetătorului-autor al volumului de față, pentru atașamentul și fervoarea de care dă dovadă întru promovarea identității locale și zonale, rămânând în așteptarea elaboratelor următoare, prin care valorile cultural-istorice hunedorene și hațegane vor fi puse în lumina tiparului și aduse la cunoștința unui public mai larg.| Acad. Nicolae Edroiu }}

Promotor al istoriei orașului Călan, a publicat o serie de volume, albume foto, antologii literare ,, (ținând cont că aici își au originea sau au avut domiciliul mai mulți scriitori valoroși: Ioan Barb, Silviu Guga, Romul Munteanu, Ada Orleanu, Traian Dorz, Harald Siegmund ș.a.m.d.

Operă
Volume literareLa templul poeziei, Editura Lumen, Iași, 2008.La dictadura del silencio (în limba spaniolă), Editura Mayon, București, 2009.În piața agroalimentară, prefață de Elena M. Cîmpan și Melania Cuc, Editura Atu, Sibiu, 2009. Preț de o clipă, prefață de Petre A. Fluerașu și Mihnea Voicu Șimăndan, Editura Atu, Sibiu, 2010.Cel care a transportat pustiul, comentariu critic de Ioan Radu Văcărescu (coperta a IV-a), Editura Cenaclul de la Păltiniș, Sibiu, 2013.Poezia creștină în prima jumătate a secolului al XX-lea. Orașul Călan, prefață de Paul Aretzu și Pr. Conf. Univ. Dr. Constantin Necula, Editura Stef, 2016. Femeia aceea/That woman, ediție bilingvă, română - engleză, în traducerea lui Mădălina Bănucu, comentariu critic de Felix Nicolau, (coperta a IV-a), Editura Stef, 2016.Femeia aceea/Esa mujer, ediție bilingvă, română - spaniolă, în traducerea autorului și a lui Roxana Oroșanu, prefață de Beatriz Valerio, Editura eLiteratura, 2018.Istoria vieții literare a orașului Călan. 1875-2018, prefață de Adrian Dinu Rachieru, note (coperta a 4-a) de Cornel Ungureanu, Aureliu Goci și Emanuela Ilie, Editura Pim, Iași, 2019.

Cărți publicate în proiectul Fețele durerii. Apel la memorieFețele durerii. Apel la memorie. Volumul I, Personalități decedate în închisorile comuniste, prefață de prof. univ. dr. Gheorghe Onișoru. Cuvânt de întâmpinare, coperta a IV-a, de acad. Dan Berindei și prof. univ. dr. Marian Cojoc, Editura StudIS, 2018.
Cărți publicate în proiectul Să ne cunoaștem Istoria – CălanSă ne cunoaștem istoria - Călan, Editura Noul Scrib, Arad, 2010.Semințe literare, antologie literară a scriitorilor din orașul Călan. (coordonator), comentariu critic de Dan Mircea Cipariu (coperta a IV-a), Editura Pim, Iași, 2011.Folclor Poetic din zona orașului Călan, prefață de prof. univ. dr. Ștefan Lucian Mureșanu, Editura StudIS, Iași, 2011.30 de Personalități ale orașului Călan, comentariu critic de Ioan Scorobete și Ștefan Nemecsek (coperta a IV-a), Editura Vertical, Alba-Iulia, 2012.Călanul în imagini. Volumul I. Clădiri și monumente istorice, Editura StusIS, Iași, 2015.Arcade peste timp, prefață de Nicolae Stanciu, Editura Stef, Iași, 2017.Biobibliografie. Ioan Gelu Crișan, Editura Stef, Iași, 2017.Cioburi de suflet, antologie de versuri semnate de autori din Călan (coordonator), Editura Stef, Iasi, 2018.Orașul Călan la Marea Unire, prefață de prof. univ. dr. Ioan Bolovan, Editura StudIS, 2019.
Alte lucrări publicatePresa din Hunedoara. Contribuții privind jurnalismul de investigație, prefață de lect. univ. dr. Gabriel Hasmațuchi, postfață de lect. univ. dr. Viorel Nistor, Editura Stef, 2016.
Studii în volume colectiveActivități filantropice și misionare ale asociațiilor străine în bisericile creștine din România, sub supravegherea securității, în volumul: Familie, comunitate, filantropie. Biserica în perioada regimului comunist, editori: Radu Ciuceanu, Anca Natalia Rusu, Editura Cetatea de scaun, 2020.

Referințe (selectiv)
Gheorghe Andrei Neagu, Petre Fluerașu, George Bădărău, Miron Țic, Menuț Maximinian, Al. Florin Țene, Eugen Evu, Marius Chelaru, Silviu Guga, Emanuela Ilie, Ladislau Daradici, Lucian Gruia, Ioan Vasiu, Ioan Radu Văcărescu, Remus V. Giorgioni, Paul Aretzu, Theodor Damian, Felix Nicolau, Alexandru Cistelecan, Sînziana Maria Stoie, Constantin Necula, Adrian Dinu Rachieru, Cornel Ungureanu, Aureliu Goci, Beatriz Valerio, Constantin Stancu, lect. univ. dr. Gabriel Hasmațuchi, prof. univ. dr. Marian Cojoc, acad. Dan Berindei, prof. univ. dr. Gheorghe Onișoru, lect. univ. dr. Viorel Nistor,  prof. dr. Dragoș Curelea, prof. Daniela Curelea, Daniel Hrenciuc, Ioan Gligor Stopita, acad. Nicolae Edroiu prof. dr. acad. Ioan Bolovan, Octavian Roske, în Oglinda Literară, Cetatea Culturală, Poezia, Fereastra, Plumb, Constelații diamantine, Dacia Literară, Răsunetul, Noua Provincia Corvina, Algoritm literar, Literatorul, Vox Libri, Palia Expres, Feed Back, Euphorion, Actualitatea Literară, LitArt, Expres cultural, Spații culturale, Mesagerul Sfântului Anton, Astra, literatură, arte și idei, Caiete Silvane, Orient Latin, Replica Hunedoara, Ziarul Hunedoreanului, Contraatac, Boema, Saeculum, Rotonda valahă, Lohanul, Apel la memorie, Renașterea, Revista română, Arhivele Totalitarismului, Studii de Știință și Cultură, Acta Carpatica 4 – Anuarul românilor din sud-estul TransilvanieiÎn volume
Eugen Evu, A treia carte a întâlnirilor, Editura Astra, 2009, p. 100.
Valentina Becart, Antologie de poezie si comentarii, Editura Paneurope, 2009, p. 246.
Menuț Maximinian, Poemul cu litere, Editura Karuna, 2011, p. 162.
Melania Cuc, Alb pe NEGRU, cronici de (ne)critică literară, Editura Nico, 2011, p. 21.
Menuț Maximinian, Vremea Sintagmelor, Editura Karuna, 2012, p. 106.
Silviu Guga, Guvernat de memorii, Editura Cenaclul de la Păltiniș, Sibiu, 2013, pp. 124, 125.
Ladislau Daradici, Rezervor. Despre frumusețea imaginației poetice, Editura eLiteratura, București, 2017, pp. 117–124.
Gabriel Hasmațuchi, Alternative culturale, Editura Techno Media, Sibiu, 2018, pp. 157–162;

 Note

BibliografieLiteratura română. Dicționarul autorilor români contemporani, coordonator Alina Kristinka, Editura Arial, Ploiești, 2013, p. 156.Județul Hunedoara: monografie, volumul V, Personalități Hunedorene, coordonatori: Ioan Sebastian Bara, Ioachim Lazăr, Paulina Popa, Marcela Balazs, Denisa Toma, Editura Emia, Deva, 2015, p. 470.Un dicționar al scriitorilor români contemporani, volumul I, coordonator Ioan Holban, Editura Tipo Moldova, Iași, 2016, pp. 339–348 Istoria Literaturii Române Contemporane 2018. O viziune în actualitatea literară românească, coord. Gabriela Verban, Editura Verbaniana, 2018, pp. 64–71.Enciclopedia scriitorilor români contemporani de pretutindeni, (în propria lor viziune), coordonatori: acad. Mihai Cimpoi, Traian Vasilcău, Tipografia Centrală, Chișinău, 2019, pp. 575, 576.
Legături externe
Blog personal
Academia.edu, pagina de autor. Fețele durerii. Apel la memorie. Vol. I. Personalități decedate în închisorile comuniste - Biblioteca CIMEC
Eseu, în Revista 22
Sinteze, în Limba Română (Chișinău), nr. 7-8, anul XXVIII, 2018
Creații literare, în Sintagme literare, ianuarie 2017,
Creații literare, în Poezia'', aprilie 2015

Nașteri în 1988
Poeți români contemporani
Scriitori români din secolul al XXI-lea
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România
Fondatori de reviste români
Oameni din Călan
Oameni în viață

Daniel Lăcătuș


La chapelle Notre-Dame-Trouvée est un édifice religieux qui fit l'objet de pèlerinages, situé sur la commune de Pouilly-en-Auxois, en France

Localisation
La chapelle est située sur le territoire de la commune de Pouilly-en-Auxois, dans le département de la Côte-d'Or, en région Bourgogne-Franche-Comté, en France. Elle est également située sur le territoire de la paroisse de Pouilly-en-Auxois du diocèse de Dijon. Elle est située en bordure du cimetière, sur une butte à flanc de coteau.

Historique
L'édifice actuel est vraisemblablement bâti à partir , sur les bases d'un édifice préexistant. Selon la légende, la chapelle doit son nom à une statue de la Vierge qui aurait été retrouvée miraculeusement intacte après un raid normand. Cette statue est l'objet de pèlerinages depuis le Moyen Âge, qui selon la tradition, « redonne vie aux bébés morts le temps de la cérémonie de baptême ». Jusqu'au , une relique dit « lait de la Sainte-Vierge » (probablement de la poussière blanche de la « grotte du lait à Bethléem ») était également vénéré dans cette chapelle.

La chapelle est construite en deux campagnes distinctes : une au milieu du  et une autre à la fin du . Elle fera l'objet, par la suite, de plusieurs campagnes de restauration, notamment au  lorsqu'elle devient temporairement église paroissiale et au début du , après son classement comme monument historique par arrêté du 20 mai 1897.

En 1980 la statue de la Vierge, objet des pèlerinages, a été volée.

Architecture
La chapelle est empreinte de « simplicité », a une allure « fort peu monumentale » et est construite dans un style de « l'école de Bourgogne ». Sur un plan en « L retourné », elle est rythmée par des contreforts à ressauts.

Extérieur
La chapelle est desservie par trois portes : une est surmonté d'un tympan en remploi représentant possiblement saint Pierre entouré d'un bélier et d'un animal fantastique reposant sur trois colonnettes couronnées d'un archivolte et surmonté d'un oculus quadrilobé, une seconde porte de même structure donne sur le côté sud et une troisième porte plus petite, donnant sur le côté sud, est surmontée d'un tympan décoré d'une croix dans un quadrilobe surmonté d'une archivolte moulurée. En hauteur, une corniche fait le tour de la chapelle et chaque angle est orné de têtes. Un petit clocher abrite une simple cloche sur le mur-pignon ouest et le toit et en pierre de lave.

Toujours à l'extérieur, et proche de l'autel de la Vierge, une niche a été creusée à même le mur : c'est là que l'on y déposait les enfants morts sans baptêmes

A proximité de la chapelle se trouve une croix avec chaire à prêcher, utilisée lors des pèlerinages.

Intérieur
La chapelle se compose de deux corps de bâtiments : une nef carrée de deux travées sur deux travées porté par une colonne centrale massive, et un simple rectangle portant sur deux travées. Chaque travée est composé de voûte d'ogive avec doubleaux reposant sur le pilier central, ainsi que sur des piliers, formés de faisceaux de 3 demi-colonnes ou de pilastres, accolés aux murs latéraux. Les clés de voûtes du chœur et de l'avant-chœur sont ornés de têtes et les chapiteaux de personnages et de feuillages

Les murs sont percées de fenêtres de dimensions et de styles divers et sont de petite taille.

Mobilier
Objet de pèlerinage, des ex-votos sont fixés à la chapelle.

Objet de la dévotion, la statue Notre-Dame-Trouvée, était une statue en bois peint de 75 centimètres de haut et représentant une Vierge à l'enfant et était datée du  / . Selon la légende, elle aurait été trouvée intacte après un raid normand. Classée à titre objet des monuments historiques en 1907, elle a été volée en avril 1980.

La chapelle dispose d'un statuaire important, dont plusieurs sont classés à titre objet des monuments historiques en 1912 : sainte Catherine d'Alexandrie, sainte Barbe, saint Nicolas, saint Denis, etc.

Un groupe sculpté représentant la mise au tombeau est daté de 1521.

La chapelle dispose également d'une chaire à prêcher du , hexagonale, sans couronnement et dont l'accès se fait par un escalier en « échelle de meunier » et dont les panneaux sont finement sculptés de baies et de rosaces.

Galerie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or

Liens externes

Trouvee
Monument historique dans la Côte-d'Or
Monument historique classé en 1897

Chapelle Notre-Dame-Trouvée


Vicente Gómez Fernández de Lorca (Valdivia, ca. 1769 – Valdivia, 26 de agosto de 1848) fue un político chileno que ocupó diversos cargos administrativos y fue diputado por Valdivia.

Biografía

Nació en Valdivia cerca del año 1769. El 8 de junio de 1802 casó con Josefa Campillo y Goyonete, con quien tuvo 19 hijos, uno de ellos Rafael fue diputado en las Asambleas Provinciales de Valdivia de los años 1826 y 1829. Fue procurador general del Cabildo local en 1803. Miembro de la Junta Extraordinaria de Gobierno, creada el año 1807, con ocasión de la quiebra de la Real Hacienda. Fue un importante comerciante, su casa estaba situada en la esquina de calle del Toro y Caranpangue (en el terreno hoy se ubica el Hotel Pedro de Valdivia); además fue propietario de la estancia El Corcovado y de diversas chacras y potreros; tuvo once indios de servicio. En 1808 se desempeñó como mayordomo mayor de la Cofradía de Nuestra Señora del Carmen de esa ciudad (1).
Capitán de Milicias en 1808, alcalde en 1811, regidor en 1812 y 1817 y censor en 1820. El 1 de noviembre de 1811 participó como vocal de la Primera Junta de Gobierno de Valdivia convocada por fray Camilo Henríquez. En 1814 colaboró como vocal de la Junta de Sanidad. Fue elegido primer gobernador patriota de Valdivia en un Cabildo Abierto realizado el 8 de febrero de 1820, siendo confirmado en el cargo por Lord Cochrane (2).
Fue diputado por Valdivia, en la Asamblea Provincial de Valdivia entre el 10 de noviembre de 1826 (3) y el mes de enero de 1828. Diputado propietario por Valdivia, en la Asamblea Provincial de 1829, siendo su presidente en octubre de 1829 (4) . Fue candidato a diputado por Valdivia en el Congreso Nacional de 1829 y sólo logró un voto (5) .
Falleció en la ciudad de Valdivia el 26 de agosto de 1848 (6).

Referencias y notas

 (1) Guarda, Gabriel O.S.B. La sociedad en Chile Austral antes de la colonización alemana 1645-1845. Editorial Andrés Bello. Santiago de Chile, 1979. p. 323.
 (2)Ibídem.
 (3)Valencia Avaria, Luis. Anales de la República. Editorial Andrés Bello. Santiago de Chile, 1986. Vol. 2. p. 77.
 (4)Ibídem. p. 99.
 (5)Urzúa Valenzuela. Historia política de Chile y su evolución electoral (Desde 1810 a 1992). Editorial Andrés Bello. Santiago de Chile, 1992. p. 44
 (6)Op. Cit. N.º 1.

Bibliografía

Guarda, Gabriel O.S.B. La sociedad en Chile Austral antes de la colonización alemana 1645-1845. Editorial Andrés Bello. Santiago de Chile, 1979.
Urzúa Valenzuela. Historia política de Chile y su evolución electoral (Desde 1810 a 1992). Editorial Andrés Bello. Santiago de Chile, 1992.
Valencia Avaria, Luis. Anales de la República. Editorial Andrés Bello. Santiago de Chile, 1986. Vol. 2.

Enlaces externos

Nacidos en el siglo XVIII
Fallecidos en 1848
Diputados de Chile en el siglo XIX

Vicente Gómez Fernández de Lorca


මිකායෙල් අග්‍රදේවදූතයාණන්වහන්සේගේ මංගල්‍යය , එනම් ශුද්ධවූ මිකායෙල් අග්‍රදේවදූතයාණන්වහන්සේගේ මංගල්‍යය ( ශුද්ධවූ මිකායෙල් තුමන්, ශුද්ධවූ ගාබ්‍රියෙල් තුමන්, ශුද්ධවූ යූරියල් තුමන්ගේ සහ ශුද්ධවූ රපායෙල් තුමන්ගේ මංගල්‍යය, අග්‍රදේවදූතයාණන්වහන්සේලාගේ මංගල්‍යය, හෝ  ශුද්ධවූ මිකායෙල් සහ සියළු දේවදූතායණන්වහන්සේලාගේ මංගල්‍යය ලෙසින්ද හැඳින්වෙන) යනු, බටහිර ක්‍රිස්තියානි දින දසුනේ සැප්තැම්බර් 29 දිනදී යෙදෙන ශුද්ධවූ  දිනයකි. විෂුවයට සමීප දිනයක එය යෙදෙන බැවින්, උතුරු අර්ධගෝලයේ ශරත් සෘතුවෙහි සහ දිනයෙහි දිග කෙටිවීම ආරම්භය හා මෙය සම්බන්ධවෙයි.

ක්‍රිස්තියානි දේවකථාසංග්‍රහය ප්‍රකාර, මිකායෙල්  අග්‍රදේවදූතයාණන්වහන්සේ යනු, අග්‍රදේවදූතයාණන්වහන්සේලා අතුරින් අග්‍රගණ්‍යයා වන අතර,  ස්වර්ගයේ ඇතිවූ යුද්ධයෙහිදී ලුසිෆර් පැරදවීම පිළිබඳ ගෞරවය එතුමාට හිමි වෙයි.


زاغورا (Ζαγορά) هي مدينة في ماغنيسيا في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 2272 نسمة.

مراجع

أماكن مأهولة في بيليون (دوديكانيسوس)
مدن اليونان

زاغورا (ماغنيسيا)


Ernst Jacob ist der Name folgender Personen:

* Ernst Jacob (Rabbiner) (1899–1974), deutscher Rabbiner und Hochschullehrer (seit 1940 Exil in den USA)
 Ernst Philipp Jacob (1886–1967), deutscher Politiker (FDP, BHE)

Ernst Jacob ist der Name folgender Unternehmen:

 Reederei Ernst Jacob, deutsche Reederei

Ernst Jacob


Lake El'gygytgyn (Russian and Chukchi: Эльгыгытгын) is a lake in Anadyrsky District, Chukotka Autonomous Okrug in northeast Siberia, about  southeast of Chaunskaya Bay.

The word "Elgygytgyn" means "white lake" in the Chukchi language.

The lake is of particular interest to scientists because it has never been covered by glaciers. This has allowed the uninterrupted build-up of  of sediment at the bottom of the lake, recording information on prehistoric climate change.

Geography

Lake El'gygytgyn is an impact crater lake located in the Anadyr Plateau, part of the Anadyr Highlands. It is drained to the southeast by the Enmyvaam, a tributary of the Belaya. It is approximately  in diameter and has a maximum depth of . The lake is centered within an impact crater with a rim diameter of  that formed 3.6 million years ago during the Pliocene. Before it was reliably dated, preliminary papers in the late 1970s suggested either Elgygytgyn or Zhamanshin as the source of the young Australasian strewnfield.

Scientific drilling
In late 2008 and early 2009, an international team from the US (Dr. Julie Brigham-Grette), Germany (Dr. Martin Melles), Russia (Dr. Pavel Sergeevich Minuyk) and Austria (Dr. Christian Koeberl) conducted a drilling program targeting three holes in El'gygytgyn Lake. The resulting cores are designated ICPD Site 5011-1 and 5011-3. This co-sponsored by the International Continental Scientific Drilling Program (ICDP), with funding also provided by the U.S. National Science Foundation (NSF), the German Federal Ministry of Education and Research (BMBF), Alfred Wegener Institute (AWI) and GeoForschungsZentrum Potsdam (GFZ), the Russian Academy of Sciences Far East Branch (RAS FEB), the Russian Foundation for Basic Research (RFBR), and the Austrian Federal Ministry of Science and Research (BMWF).

Fauna
The conditions in El'gygytgyn lake are extremely severe for fish life, being classed as an ultra-oligotrophic lake and the surface covered by ice for around 10 months of the year. Even so, there are three species permanently inhabiting the lake's harsh aquatic environment, all species of char. These are Salvelinus boganidae (Boganid Char), S. elgyticus (Small-mouth Char) and Salvethymus svetovidovi (Long-finned Char). The two latter species are endemic to the El'gygytgyn lake. All three species are adapted to the lake's extremely cold waters, which are generally just above the freezing point, and spend most of the year in total darkness. It may start to melt in the summer, but some years it never fully thaws. The lake is also home to more than a dozen endemic diatoms.

See also
List of lakes of Russia

References

External links
 Dr. Matt Nolan at the University of Alaska Fairbanks
 Polar Expedition to Siberian Lake will Yield Details of Past Climate PhysOrg.com.
 NASA Earth Observatory
 Haltia E. M., Nowaczyk N. R. Magnetostratigraphy of sediments from Lake El'gygytgyn ICDP Site 5011-1: paleomagnetic age constraints for the longest paleoclimate record from the continental Arctic, 2014.

Impact craters of Russia
Elgygytgyn
Pliocene
Landforms of Chukotka Autonomous Okrug
Impact craters of the Arctic
Impact crater lakes
Anadyrsky District

Lake Elgygytgyn