Keula ist ein Ortsteil der Gemeinde Helbedündorf im Kyffhäuserkreis in Thüringen.

Geografie
Keula liegt an den Landesstraßen 1016 und 1032 westlich von Holzthaleben in einem landwirtschaftlich kupierten Gebiet. Nördlich vom Dorf beginnt der Keulaer Wald. Südlich befindet sich Unstruttal aus dem Bereich der Nachbargemeinde.

Der Ort selbst liegt auf einer Höhe zwischen ca. 400 m über Normalhöhennull (NHN) und 435 m über NHN. Im Nordwesten der Gemarkung Keulas im Keulaer Wald liegt mit 522,3 m über NHN der höchste Punkt des Dün. Der tiefste Punkt liegt an der östlichen Gemarkungsgrenze bei ca. 384 m über NHN.

Nachbargemeinden
An die Gemarkung grenzen folgende Orte bzw. Ortsteile – im Uhrzeigersinn im Westen beginnend: Zaunröden (Ortsteil von Unstruttal), Deuna, Vollenborn (beide Ortsteile von Niederorschel), Rehungen (Ortsteil von Sollstedt), Holzthaleben (Ortsteil von Helbedündorf) sowie Menteroda und Kleinkeula (beide Ortsteile von Unstruttal).

Geschichte
552 Personen wohnen in dem Ort, der erstmals urkundlich am 18. Januar 967 erwähnt worden ist.
An der Westseite des Ortes Keula befinden sich Reste einer Wasserburg Keula. Mit ihr überwachte und kontrollierte man die Straße über den Dün. 1772 und 1811 wurden Teile der Burg abgetragen. Von der Anlage sind der Südflügel, Teile des Wassergrabens, Keller und Reste der Außenmauer erhalten. Keula wurde um 1134–1348 mehrmals verkauft. Die Grafen von Schwarzburg benötigten Geld. 1356 waren sie wieder Eigner. Der landwirtschaftlich geprägte Ort erbaute sich 1586 einen Kirchturm, der bei der heutigen Kirche noch vorhanden ist. 1637 und 1738 machten Feuersbrünste die Arbeit vieler zunichte. Der Ort bekam 1793 das Marktrecht. 1859 wurde die Straße nach Mühlhausen gebaut. 1881 gab es Telefon zwischen Ebeleben und Keula. 1901 wurde die Bahnverbindung Greußen–Ebeleben–Keula errichtet, die heute brach liegt. 1930 gab es 54 Gewerbe- und Handwerksbetriebe.
Heute sendet der Sender Keula für die Deutsche Telekom AG.
Die Agrar GmbH Keula ist seit 1991 Nachfolgebetrieb der LPG Keula und ist heute ein reiner Marktfruchtbetrieb. Seit dem Jahr 2011 gehört der Betrieb zusammen mit drei weiteren Nachbarschaftsbetrieben zur nordagrar Gruppe aus Schleswig-Holstein.

Kultur und Sehenswürdigkeiten
Nordwestlich des Ortes befindet sich das 297,2 ha große Naturschutzgebiet Keulaer Wald. Die Kirche St. Trinitatis wurde im 17. Jahrhundert unter Einbeziehung älterer Bauteile errichtet.

Persönlichkeiten
 Johann Christoph Ernesti (1662–1722), evangelischer Theologe
 Johann Friedrich Ludloff (1723–1790), fürstlich-schwarzburgischer Sekretär und Landschaftsrat
 Wilhelm Helmkampf (1801–1888), deutscher Rechtsanwalt und Politiker
 Rudolph Helmkampf (1824–1892), deutscher Richter und Politiker
 Otto Einert (1822–1889), deutscher Richter und Mitglied des Landtags des Fürstentums Schwarzburg-Sondershausen
 Siegfried Günter (1899–1969), Flugzeugkonstrukteur
 Ludwig Grosse (1907–1992), Rechtsanwalt und Aufsichtsratsvorsitzender

Einzelnachweise

Weblinks

Geographie (Helbedündorf)
Ort im Kyffhäuserkreis
Ehemalige Gemeinde (Kyffhäuserkreis)
Ersterwähnung 967
Gemeindeauflösung 1993

Keula (Helbedündorf)


Kunsten er lang - filmen er kort er en dokumentarfilm instrueret af Steen Møller Rasmussen efter manuskript af Steen Møller Rasmussen.

Handling
Nogle nysgerrige børn, koncentrerede og iagttagende børn er på kunstmuseum. De fortæller frit og frejdigt om de oplevede kunstværker: Titanernes fald (Cornelisz van Haarlem, cirka 1588), Den syge pige (Ejnar Nielsen, 1896), Slæden (Joseph Beuys, 1969), Æterlegeme (Claus Carstensen, 1986), Andeby (Erik Steffensen, 1993), Sarpfossen (Erik Paulsen, 1788), Uden titel (Dan Flavin, 1973), Uvildig (Lone Høyer Hansen, 1990), Den store tommelfinger (César, 1968) og Lille Janey-Waney (Alexander Calder, 1976).

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1994

Dokumentarfilm fra Danmark

Kunsten er lang - filmen er kort


Échandens is a municipality in the district of Morges of the Canton of Vaud, Switzerland.

History
Échandens is first mentioned in 1164 as Scandens.

Geography

Échandens has an area, , of .  Of this area,  or 52.3% is used for agricultural purposes, while  or 18.0% is forested.  Of the rest of the land,  or 29.1% is settled (buildings or roads),  or 0.8% is either rivers or lakes.

Of the built up area, industrial buildings made up 3.6% of the total area while housing and buildings made up 13.9% and transportation infrastructure made up 8.5%. while parks, green belts and sports fields made up 2.3%.  Out of the forested land, 15.7% of the total land area is heavily forested and 2.3% is covered with orchards or small clusters of trees.  Of the agricultural land, 42.0% is used for growing crops, while 9.3% is used for orchards or vine crops.  All the water in the municipality is flowing water.

The municipality was part of the Morges District until it was dissolved on 31 August 2006, and Échandens became part of the new district of Morges.

It consists of the village of Échandens and the hamlet of Les Abbesses.

Coat of arms
The blazon of the municipal coat of arms is Gules, two Chevrons Argent.

Demographics
Échandens has a population () of .  , 17.1% of the population are resident foreign nationals.  Over the last 10 years (1999–2009 ) the population has changed at a rate of 2.8%.  It has changed at a rate of -1.2% due to migration and at a rate of 3.9% due to births and deaths.

Most of the population () speaks French (1,804 or 86.5%), with German being second most common (121 or 5.8%) and Italian being third (40 or 1.9%).  There is 1 person who speaks Romansh.

Of the population in the municipality 388 or about 18.6% were born in Échandens and lived there in 2000.  There were 875 or 42.0% who were born in the same canton, while 388 or 18.6% were born somewhere else in Switzerland, and 386 or 18.5% were born outside of Switzerland.

In  there were 10 live births to Swiss citizens and 2 births to non-Swiss citizens, and in same time span there were 11 deaths of Swiss citizens and 1 non-Swiss citizen death.  Ignoring immigration and emigration, the population of Swiss citizens decreased by 1 while the foreign population increased by 1.  There were 6 Swiss men and 1 Swiss woman who emigrated from Switzerland.  At the same time, there were 12 non-Swiss men and 3 non-Swiss women who immigrated from another country to Switzerland.  The total Swiss population change in 2008 (from all sources, including moves across municipal borders) was a decrease of 6 and the non-Swiss population increased by 12 people.  This represents a population growth rate of 0.3%.

The age distribution, , in Échandens is; 196 children or 9.2% of the population are between 0 and 9 years old and 262 teenagers or 12.3% are between 10 and 19.  Of the adult population, 220 people or 10.3% of the population are between 20 and 29 years old.  261 people or 12.2% are between 30 and 39, 320 people or 15.0% are between 40 and 49, and 291 people or 13.6% are between 50 and 59.  The senior population distribution is 329 people or 15.4% of the population are between 60 and 69 years old, 182 people or 8.5% are between 70 and 79, there are 67 people or 3.1% who are between 80 and 89, and there are 9 people or 0.4% who are 90 and older.

, there were 810 people who were single and never married in the municipality.  There were 1,068 married individuals, 77 widows or widowers and 130 individuals who are divorced.

, there were 828 private households in the municipality, and an average of 2.5 persons per household.  There were 211 households that consist of only one person and 59 households with five or more people.  Out of a total of 853 households that answered this question, 24.7% were households made up of just one person and there were 3 adults who lived with their parents.  Of the rest of the households, there are 253 married couples without children, 310 married couples with children  There were 38 single parents with a child or children.  There were 13 households that were made up of unrelated people and 25 households that were made up of some sort of institution or another collective housing.

 there were 355 single family homes (or 71.0% of the total) out of a total of 500 inhabited buildings.  There were 89 multi-family buildings (17.8%), along with 37 multi-purpose buildings that were mostly used for housing (7.4%) and 19 other use buildings (commercial or industrial) that also had some housing (3.8%).  Of the single family homes 19 were built before 1919, while 31 were built between 1990 and 2000.  The greatest number of single family homes (139) were built between 1971 and 1980.  The most multi-family homes (22) were built between 1961 and 1970 and the next most (21) were built between 1971 and 1980.  There was 1 multi-family house built between 1996 and 2000.

 there were 867 apartments in the municipality.  The most common apartment size was 4 rooms of which there were 231.  There were 35 single room apartments and 321 apartments with five or more rooms.  Of these apartments, a total of 806 apartments (93.0% of the total) were permanently occupied, while 40 apartments (4.6%) were seasonally occupied and 21 apartments (2.4%) were empty.  , the construction rate of new housing units was 6.1 new units per 1000 residents.  The vacancy rate for the municipality, , was 0.55%.

The historical population is given in the following chart:

Politics
In the 2007 federal election the most popular party was the SVP which received 22.16% of the vote.  The next three most popular parties were the FDP (17.33%), the SP (16.99%) and the Green Party (15.34%).  In the federal election, a total of 704 votes were cast, and the voter turnout was 51.7%.

Economy
, Échandens had an unemployment rate of 3%.  , there were 54 people employed in the primary economic sector and about 8 businesses involved in this sector.  456 people were employed in the secondary sector and there were 38 businesses in this sector.  591 people were employed in the tertiary sector, with 102 businesses in this sector.  There were 1,101 residents of the municipality who were employed in some capacity, of which females made up 42.9% of the workforce.

 the total number of full-time equivalent jobs was 969.  The number of jobs in the primary sector was 30, all of which were in agriculture.  The number of jobs in the secondary sector was 440 of which 72 or (16.4%) were in manufacturing and 368 (83.6%) were in construction.  The number of jobs in the tertiary sector was 499.  In the tertiary sector; 260 or 52.1% were in wholesale or retail sales or the repair of motor vehicles, 12 or 2.4% were in the movement and storage of goods, 22 or 4.4% were in a hotel or restaurant, 15 or 3.0% were in the information industry, 7 or 1.4% were the insurance or financial industry, 43 or 8.6% were technical professionals or scientists, 1 was in education and 3 or 0.6% were in health care.

, there were 775 workers who commuted into the municipality and 881 workers who commuted away.  The municipality is a net exporter of workers, with about 1.1 workers leaving the municipality for every one entering.  About 2.1% of the workforce coming into Échandens are coming from outside Switzerland.  Of the working population, 14.4% used public transportation to get to work, and 66.8% used a private car.

Religion
From the , 575 or 27.6% were Roman Catholic, while 1,106 or 53.0% belonged to the Swiss Reformed Church.  Of the rest of the population, there were 22 members of an Orthodox church (or about 1.06% of the population), and there were 76 individuals (or about 3.65% of the population) who belonged to another Christian church.  There were 9 individuals (or about 0.43% of the population) who were Jewish, and 12 (or about 0.58% of the population) who were Islamic.  243 (or about 11.65% of the population) belonged to no church, are agnostic or atheist, and 79 individuals (or about 3.79% of the population) did not answer the question.

Education
In Échandens about 832 or (39.9%) of the population have completed non-mandatory upper secondary education, and 379 or (18.2%) have completed additional higher education (either university or a Fachhochschule).  Of the 379 who completed tertiary schooling, 56.5% were Swiss men, 28.8% were Swiss women, 10.0% were non-Swiss men and 4.7% were non-Swiss women.

In the 2009/2010 school year there were a total of 233 students in the Échandens school district.  In the Vaud cantonal school system, two years of non-obligatory pre-school are provided by the political districts.  During the school year, the political district provided pre-school care for a total of 631 children of which 203 children (32.2%) received subsidized pre-school care.  The canton's primary school program requires students to attend for four years.  There were 112 students in the municipal primary school program.  The obligatory lower secondary school program lasts for six years and there were 119 students in those schools.  There were also 2 students who were home schooled or attended another non-traditional school.

, there were 38 students in Échandens who came from another municipality, while 201 residents attended schools outside the municipality.

References

External links

Official website

Échandens


Mellona, Roma mitolojisinde arı ve arıcılığın tanrıçası. İsmi "bal" anlamına gelen mel kelimesinden türemiştir.

Roma tanrıçaları
Doğa tanrıçaları

Mellona


USS Seadragon (SSN-584), a , was the second ship of the United States Navy to be named for the seadragon, a name for some types of seahorse.  She was a nuclear-powered submarine.

Construction and commissioning
The contract to build Seadragon was awarded to Portsmouth Naval Shipyard in Kittery, Maine, on 29 September 1955 and her keel was laid down on 20 June 1956. She was launched on 16 August 1958, sponsored by Mrs. Robert L. Dennison, wife of Admiral Robert L. Dennison. Seadragon  collided with a whale on October 6, 1959 during sea trials, causing only minor damage. The ship was commissioned on 5 December 1959, with Lieutenant Commander George P. Steele in command.

Operational history
Following a Caribbean shakedown cruise, Seadragon returned to Portsmouth Naval Shipyard, whence, on 1 August 1960, she sailed for the Pacific. Ordered to proceed via the Northwest Passage, she moved north to Parry Channel, at mid-month reached Lancaster Sound, the eastern end of the channel, and continued westward with Edward Parry's 1819 journal as a guide.

Collecting oceanographic and hydrographic data en route, Seadragon transited the Barrow Strait, Viscount Melville Sound, and McClure Strait. On 21 August, she completed the first submarine transit of the Northwest Passage, entered the Beaufort Sea, and headed for the North Pole, which she reached on 25 August. The ship surfaced through the thin ice becoming the third submarine to surface at the pole. Members of the crew laid out a softball diamond with the pitcher's box at the pole where the captain claimed he hit a fly ball at 4:00 pm on Wednesday and it wasn't caught until 4:00 am on Thursday. From the pole, Seadragon (having no other choice) turned south, and after conducting experiments in cooperation with scientists on ice island T-3, headed for the Chukchi Sea and Bering Strait. On 5 September, she reached Nome, Alaska, and, nine days later, she arrived at her home port, Pearl Harbor. She was awarded the Navy Unit Commendation for her transit of the Northwest Passage via Parry Channel.

For the next nine months, Seadragon was employed in local operations. In June 1961, she headed west for her first tour in the western Pacific (WestPac), during which she participated in Seventh Fleet exercises – primarily antisubmarine warfare training exercises – and completed a submerged endurance cruise of 58 days. In October, she returned to Pearl Harbor and local operations.

On 12 July 1962, Seadragon departed Pearl Harbor for her second Arctic cruise. Transiting the Bering Strait and the Chukchi Sea, she contacted T-3, then moved further north to rendezvous with sister ship, , en route from New London, Connecticut. On 31 July, the two submarines rendezvoused under the ice and continued on to the North Pole, arriving on 2 August for sonar and weapons evaluations. The submarines were joined by the icebreaker . In late August, the submarines returned to their home ports. En route, Seadragon, which was scheduled to port at Seattle, Washington, rescued 12 survivors from a downed seaplane and delivered them to Port Angeles, Washington. On 14 September, Seadragon arrived back at Pearl Harbor.

During the first half of 1963, Seadragon participated in local operations and conducted her second WestPac cruise. On 8 July, she entered the Pearl Harbor Naval Shipyard for her first refueling and overhaul. In late May 1964, she resumed operations in the Hawaiian area. Torpedo evaluations off the Washington coast followed; and, on 10 August 1964, Seadragon sailed west in response to the Gulf of Tonkin incident. During September and October, she operated out of Subic Bay; then, after a call at Hong Kong continued on to Okinawa and Japan to conduct public relations cruises and to participate in further Seventh Fleet exercises.

On 27 October 1964, Seadragon became the first nuclear powered vessel to visit Hong Kong. This was followed shortly by an historic entry into Japanese waters and a port visit to Sasebo, Japan, on 12 November 1964. The visit was protested by China and the Soviet Union; the Soviets in particular warned that the visit would eventually lead to the introduction of nuclear weapons to Japan and alter the security status quo in East Asia. On 4 March 1965, she returned to Pearl Harbor. Again, in the fall of 1966 and early 1967, Seadragon became the first SSN to visit Yokosuka, Japan. She was the first nuclear powered vessel the Japanese government permitted to enter her home waters. This achievement has since often been compared with Commodore PERRY's first expedition to Japan in 1853 as an achievement in international diplomacy. Seadragon was the first SSN to visit Hobart, Australia in January 1983. In twenty-four years of active service, Seadragon steamed over 200,000 miles, dove and surfaced 1800 times, made thirteen deployments to the Western Pacific, and conducted four under ice operations. Seadragon was awarded the Navy Unit Commendation and the Meritorious Unit Commendation. The ship was overhauled three times, refueling at each overhaul. Pearl Harbor Naval Shipyard was her home for all the overhauls and performed the inactivation commencing 1 October 1983. Puget Sound Naval Shipyard, which she visited on occasional trips to the North Polar region, performed the recycling.

Decommissioning
Decommissioned on 12 June 1984 and stricken from the Naval Vessel Register on 30 April 1986, ex-Seadragon entered the Navy's Nuclear-Powered Ship-Submarine Recycling Program on 1 October 1994. On 18 September 1995, Seadragon ceased to exist. Seadragon was decommissioned after only 24 and a half years of commissioned service – five and a half years less than the normal 30 year service life for U.S. Navy submarines.

In literature

Seadragon is featured in the 2017 novel SSN Seadragon: The Crucible of Leviathan by J. P. Ronald, in which she takes part in an operation to thwart Soviet intervention in the Vietnam War.

Further reading
Seadragon: Northwest Under the Ice; The Story of the Nuclear Submarine Seadragon's Epic Discovery of an Underwater Northwest Passage (1962), by Commander George P. Steele, USN, Seadragon′s first commanding officer.
Tales of a Cold War Submariner (2004) by Dan Summitt, a former commanding officer of Seadragon. Summitt′s book describes the exploits of Seadragon and her crew, including how Seadragon was the first nuclear-powered submarine to patrol the eastern coast of the Soviet Union to collect signals intelligence and the third to reach the North Pole.

References

Ships built in Kittery, Maine
Skate-class submarines
Cold War submarines of the United States
Vietnam War submarines of the United States
Nuclear submarines of the United States Navy
Exploration of the Arctic
Arctic exploration vessels
1958 ships
20th century in the Arctic

USS Seadragon (SSN-584)


ستيفن هاريس (باللاتينية Stephen L. Harris) أستاذ قسم الإنسانيات والدراسات الدينية في جامعة ولاية كاليفورنيا، ساكرامنتو، وزميل في مؤسسة وستار وزميل سابق في الحلقة الدراسية عن عيسى، ومؤلف عدد كبير من الكتب خاصة كتب تقديم لعلماء الدين في الجامعات العامة.

يقول كتابه فهم البيبل Understanding the Bible إنه أكثر الكتب مبيعا كدليل غير طائفي لطلاب السنة الأولى للكتاب المقدس في الولايات المتحدة. ويغطي الكتب كل كتب الكتاب المقدس معتمدا على طريقة النقد التاريخي.

كتبه
 Understanding the Bible
 The Old Testament: An Introduction to the Hebrew Bible
 The New Testament: A Student's Introduction
 Fire and Ice: The Cascade and Mono Lake Volcanoes
 Agents of Chaos: Earthquakes, Volcanoes, and Other Geologic Hazards
 Restless Earth (National Geographic Books)
 Chapter on "Archaeology and Volcanism" in the new Encyclopedia of Volcanoes

وصلات خارجية
 http://www.westarinstitute.org/Fellows/Harris/harris.html
 http://www.csus.edu/org/emeritus/WhatYouDoingFiles/SteveHarris-2005-12.htm
 http://www.stephenharrisauthor.com/

مراجع

أشخاص من أبردين (واشنطن)
أشخاص من واشنطن (ولاية)
أعضاء ندوة يسوع
أعضاء هيئة تدريس جامعة كاليفورنيا الولائية (ساكرامنتو)
خريجو جامعة كورنيل
علماء الكتاب المقدس أمريكيون
مواليد 1937
ميثوديون أمريكيون

ستيفن هاريس


Beni Baningime, né le  à Kinshasa en République démocratique du Congo, est un footballeur congolais. Il évolue au poste de milieu central au Heart of Midlothian.

Biographie

Débuts professionnels
Né à Kinshasa en République démocratique du Congo, Beni Baningime est formé par l'Everton FC, qu'il rejoint à l'âge de neuf ans. Grand espoir du club, il est notamment capitaine avec les U18 et remporte la Premier League 2 lors de la saison 2016-2017 avec les U23.

Il joue son premier match en professionnel le , lors d'une rencontre de coupe de la Ligue anglaise face au Chelsea FC. Il est titularisé et son équipe s'incline par deux buts à un. Cette année-là il découvre également la coupe d'Europe, jouant trois matchs de groupe de Ligue Europa face à l'Olympique lyonnais (défaite 3-0), l'Atalanta Bergame (défaite 1-5) et contre l'Apollon Limassol (victoire 0-3), à chaque fois en tant que titulaire.

Le , Baningime est prêté jusqu'à la fin de la saison à Derby County, où il retrouve un ancien coéquipier, Wayne Rooney, alors entraîneur de l'équipe première du club.

Heart of Midlothian
Le , Beni Baningime quitte définitivement Everton et rejoint le club écossais de Heart of Midlothian. Il signe un contrat de trois ans. Il joue son premier match sous ses nouvelles couleurs le , lors de la première journée de la saison 2021-2022 de Scottish Premiership face au Celtic Glasgow. Il est titularisé et son équipe l'emporte par deux buts à un. Il est récompensé de sa performance ce jour-là en étant élu homme du match.

Notes et références

Liens externes

Footballeur congolais (RDC)
Joueur de l'Everton FC
Joueur du Wigan Athletic FC
Joueur du Derby County FC
Joueur du Heart of Midlothian FC
Naissance en septembre 1998
Naissance à Kinshasa

Beni Baningime


සුහීතා හෙවත් සොහීතා යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ 1429 සිට 1447 තෙක් පාලනය ගෙනගිය, ජාවානු රාජ්‍ය විචාළ රැජිනකි. ඇය මජපහිත් අධිරාජ්‍යයේ සයවන පාලකයා ය. ඇය සිය පූර්වප්‍රාප්තික වික්‍රමවර්ධන, රජුගේ සහ උපබිසවකගේ දියණියයි. එම උපබිසවගේ පියා වික්‍රමවර්ධන සමඟ පැවති පරෙග්රෙග් සිවිල් යුද්ධයේ දී  මියගිය වීරභූමිගේ දියණියකි. සුහීතාගෙන් පසු ඇගේ සොයුරු කෙර්තවිජය රාජ්‍යත්වයට පත් විය.

සටහන්

මජපහිත් හි රැජිනියෝ
ඉන්දුනීසියානු හින්දු රජවරු
ජාවා රජවරු
1447 මරණ
15වන සියවසේ රාජ්‍ය පාලිකාවෝ

සුහීතා


Deidra and Laney Rob a Train est un film américain réalisé par Sydney Freeland, sorti en 2017.

Synopsis
Alors que leur mère est en prison, deux sœurs commencent à cambrioler des trains.

Fiche technique
 Titre : Deidra and Laney Rob a Train
 Réalisation : Sydney Freeland
 Scénario : Shelby Farrell
 Musique : Mark Orton et Joel Pickard
 Photographie : Quyen Tran
 Montage : Michael Taylor
 Production : Susan Cartsonis et Nick Moceri
 Société de production : General Population et Storefront Pictures
 Pays :
 Genre : Comédie dramatique
 Durée : 92 minutes
 Dates de sortie :
Netflix :

Distribution
 Ashleigh Murray  : Deidra Tanner
 Rachel Crow  : Laney Tanner
 Lance Gray  : Jet Tanner
 Danielle Nicolet  : Marigold Tanner
 Arturo Castro  : Carlos McMillan
 Gage Bradley : Derek
 Nick Moceri :
 Clément Bauer : Taylor
 Sasheer Zamata  :
 Brooke Markham  : Claire
 Sabrina Haskett : Darlene
 Amanda Corbett : Katie Lynn
 Missi Pyle  :
 Kinna McInroe  : Gloria
 Forrest Lorrigan : Marco
 Myko Olivier  : Jerry
 David Sullivan  : Chet Tanner
 Tim Blake Nelson  : Victor Truman
 Sharon Lawrence  : Veronica

Distinctions
Le film a reçu un accueil favorable de la critique. Il obtient un score moyen de 65 % sur Metacritic.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2017
Comédie dramatique américaine
Film de casse
Film distribué par Netflix
Film ferroviaire

Deidra and Laney Rob a Train


Baron Ponsonby of Shulbrede, of Shulbrede in the County of Sussex, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1930 for the politician Arthur Ponsonby. Ponsonby was the third son of General Sir Henry Ponsonby and the great-grandson of Frederick Ponsonby, 3rd Earl of Bessborough. Frederick Ponsonby, 1st Baron Sysonby, was his elder brother. The first Baron's grandson, the third Baron, was also a Labour politician and notably served as Opposition Chief Whip in the House of Lords in the 1980s.  the title is held by the latter's only son, the fourth Baron, who succeeded in 1990. He sat on the Labour benches in the House of Lords prior to the passing of the House of Lords Act 1999, when he lost his seat. However, in 2000 he was given a life peerage as Baron Ponsonby of Roehampton, of Shulbrede in the County of West Sussex, and was able to retake his seat in the House of Lords.

The family seat is Shulbrede Priory, near Linchmere, West Sussex.

Barons Ponsonby of Shulbrede (1930)
Arthur Augustus William Harry Ponsonby, 1st Baron Ponsonby of Shulbrede (1871–1946)
Matthew Henry Hubert Ponsonby, 2nd Baron Ponsonby of Shulbrede (1904–1976)
Thomas Arthur Ponsonby, 3rd Baron Ponsonby of Shulbrede (1930–1990)
Frederick Matthew Thomas Ponsonby, 4th Baron Ponsonby of Shulbrede (b. 1958)

The heir apparent is the present holder's son, the Hon. Cameron John Jackson Ponsonby (b. 1995)

Arms

See also
Earl of Bessborough
Baron de Mauley
Baron Ponsonby of Imokilly
Baron Sysonby
Lady Caroline Ponsonby

References

 Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

1930 establishments in the United Kingdom
Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1930
Noble titles created for UK MPs
History of Sussex
History of West Sussex
Baron

Baron Ponsonby of Shulbrede


Dersau, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Plön iline bağlı belediye. 7,51 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla yaklaşık 873 olarak tespit edilmiştir. Kilometrekare başına yaklaşık 116 kişilik bir nüfus yoğunluğuna sahiptir. Belediye Başkanlığı Holger Beiroth tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
  http://www.amt-grosser-ploener-see.de

Kaynakça

Plön iline bağlı yerleşim birimleri

Dersau


is a town located in on the southwest coast of Izu Peninsula in Kamo District, Shizuoka Prefecture, Japan. ,  the town had an estimated population of 6,563 in 2969 households, and a population density of 77 persons per km². The total area of the town is . Sakuramochi is a noted local specialty. Matsuzaki is listed as one of The Most Beautiful Villages in Japan.

Geography
Matsuzaki is located on the southwest coast of Izu Peninsula, facing Suruga Bay on the Pacific Ocean. It is a hilly region with an indented ria coastline. The area has numerous hot springs. Warmed by the warm Kuroshio Current, the area enjoys a warm maritime climate with hot, humid summers and mild, cool winters. Parts of the town are within the borders of Fuji-Hakone-Izu National Park.

Neighboring municipalities
Shizuoka Prefecture
Shimoda
Minamiizu
Kawazu
Nishiizu

Demographics
Per Japanese census data, the population of Matsuzaki has been in slow decline over the past 50 years.

Climate
The city has a climate characterized by hot and humid summers, and relatively mild winters (Köppen climate classification Cfa). The average annual temperature in Matsuzaki is . The average annual rainfall is  with July as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around , and lowest in January, at around .

History
During the Edo period, all of Izu Province was tenryō territory under direct control of the Tokugawa shogunate, and the area now comprising Matsuzaki Town consisted of 21 villages. With the establishment of the modern municipalities system of the early Meiji period in 1889, the area was divided into 11 villages within Kamo District, and 10 villages within Naka District. After the abolishment of Naka District, all 21 villages were reunited under Kamo District. Matsuzaki Village was elevated to town status in 1901. The town annexed neighboring Nakagawa Village in 1955 and Iwashina Village in 1956.

Around March 31, 2010, the city of Shimoda and three municipalities in Kamo District (Kawazu, Matsuzaki, and Minamiizu) were scheduled to merge. However, the merger backed out.

Economy
The economy of Matsuzaki is dominated by commercial fishing, forestry and the tourist industry centered on hot spring resorts. Some 64% of the area is forest.

Education
Matsuzaki has one public elementary school and one public junior high school operated by the town government. The town has one public high school operated by the Shizuoka Prefectural Board of Education.

Transportation

Highway

Notable people from Matsuzaki
Irie Chōhachi - artist
Kondō Heisaburō - pharmacologist
Yoda Benzō - Hokkaido pioneer
Rentarō Mikuni - actor

Gallery

References

External links

Matsuzaki official website (Japanese)

Towns in Shizuoka Prefecture
Populated coastal places in Japan

Matsuzaki, Shizuoka


An Damasonium minus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Brown, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Franz Georg Philipp Buchenau. An Damasonium minus in nahilalakip ha genus nga Damasonium, ngan familia nga Alismataceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Damasonium

Damasonium minus


Sosialistiskt Ungmannafelag (SU), oftest kaldet Sosialistisk Ung, er ungdomsorganisation for Javnaðarflokkurin, det socialdemokratiske parti på Færøerne. Organisationen blev stiftet i 1965, og er medlem af International Union of Socialist Youth (IUSY). Formand for SU siden 2020 er Herborg Heidiardóttir Gaardlykke fra Miðvágur som efterfulgte Rói Dam Dalsgarð (2018-2020) fra Torshavn, og Karin Reginsdóttir Joensen (2017-2018) fra Torshavn, og Barbara Gaardlykke Apol (2015-2017) fra Torshavn, og Oda Kjartansdóttir Strøm (2014-2015) fra Vágur, og John av Reyni (2012-2014) fra Torshavn, Sunneva Mohr (2011-2012) fra Lambi og Bergur A. Dalsgarð (2009-10) fra Velbastaður.

Eksterne henvisninger
 Officielt websted

Politiske ungdomsorganisationer fra Færøerne

Sosialistisk Ung


An Platythelys querceticola in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Platythelys querceticola in nahilalakip ha genus nga Platythelys, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Platythelys

Platythelys querceticola


El análisis de convexidad es la rama de las matemáticas dedicada al estudio de las propiedades de las funciones convexas y de los conjuntos convexos, a menudo con aplicaciones en la optimización convexa, un campo de la teoría de la optimización.

Optimización
Análisis funcional

Análisis de convexidad


Sku' du spørge fra nogen? er en børneudsendelse der blev vist i børnetime på DR i 1994.Programmet handler om værten Oliver Zahle og hans hund Sille der holder til på et Fyrskib i Nyhavn i København. Under udsendelsen kommer der forskelige indslag hvor børn svare på spørgsmål og fortæller om hvad de laver. Derudover bliver der også vist indslag, hvordan man laver forskelige ting, så som ure eller bolde.

Til sidst i udsendelsen afslutter værten med at synge og spille på trommer.

Programmet modtog dne tyske pris Prix de Jeunesse i 1994.

Kilder

Eksterne henvisninger

Danske tv-serier fra 1990'erne
Børneprogrammer fra Danmark

Sku’ du spørge fra nogen


Kim Min-tae (en ), né le  à Incheon en Corée du Sud, est un footballeur sud-coréen évoluant au poste de défenseur central au Kashima Antlers.

Biographie

En club
Né à Incheon en Corée du Sud, Kim Min-tae étudie à l'Université Kwangwoon mais c'est au Japon qu'il commence sa carrière professionnelle, rejoignant le Vegalta Sendai en janvier 2015.

En  il rejoint Hokkaido Consadole Sapporo. Il joue son premier match sous ses nouvelles couleurs le 25 février 2017, lors de la première journée de la saison 2017 face à son ancien club, le Vegalta Sendai. Il est titularisé au poste de milieu défensif et son équipe s'incline ce jour-là (1-0).

En , Kim Min-tae est prêté jusqu'à la fin de l'année au Nagoya Grampus. Il joue son premier match pour Nagoya dès le 15 août 2021, face au Shonan Bellmare, en championnat. Titulaire, il se fait remarquer en inscrivant également son premier but, de la tête sur un service de Yuki Soma. Il permet de cette manière à son équipe de s'imposer (1-0 score final).

Le 24 décembre 2021 est annoncé le transfert de Kim Min-tae au Kashima Antlers pour la saison à venir.

En sélection
Avec l'équipe de Corée du Sud olympique il participe aux Jeux olympiques d'été de 2016, jouant deux matchs et marquant un but contre les Fidji. La Corée du Sud s'incline en quart de finale face au Honduras.

Palmarès

En club
 Nagoya Grampus
 Coupe de la Ligue japonaise (1) :
 Vainqueur : 2021.

Notes et références

Liens externes

Footballeur sud-coréen
Joueur du Vegalta Sendai
Joueur du Consadole Sapporo
Joueur du Nagoya Grampus
Joueur des Kashima Antlers
Footballeur aux Jeux olympiques d'été de 2016
Naissance en novembre 1993
Naissance à Incheon

Kim Min-tae


El Hombre de las Narices, Home dels nassos (; "Man of the noses") is a mythological character whose tradition is kept in Catalonia and other regions from Spain like Aragon, La Rioja, Navarre, Álava, Burgos, etc. The legend says that this man has as many noses as the year has days, and loses one every day and can only be seen on December 31.  In this way, children of Catalonia are led to believe that there is a man with 365 noses, and they are asked to search him on last day of the year. Being the last day of the year, he has only one nose remaining, the rest have been already lost.

References

Spanish mythology
Catalan mythology
Catalan words and phrases

Home dels nassos


Revolucija u Habsburškoj Monarhiji 1848. odrazila se u svim zemljama Habsburške Monarhije.

Uvod

U Habsburškoj je Monarhiji revolucija bila izrazito nacionalno obojena. S obzirom na to da je bila riječ o višenacionalnoj državi, gotovo je svaka od nacija unutar Monarhije revoluciju provodila na svoj način s vlastitim ciljevima. Česi, Hrvati, Srbi (u južnoj Ugarskoj), Rumunji, Slovenci, Mađari (Ugarska), Poljaci i Talijani tražili su pravo na nacionalno samoodređivanje. Pokušavali su postići što veći stupanj samostalnosti za svoj narod unutar Monarhije. Kada je riječ o Mađarima, taj je zahtjev u kasnijoj fazi revolucije pooštren, pa je Ugarska na nekoliko mjeseci proglašena samostalnom državom. Revolucija je započela u Beču, u ožujku 1848. godine. Smijenjen ne dotadašnji kancelar Clemens Lothar von Metternich. Car je imenovao novu vladu koja je predstavljala uglavnom bogatije slojeve građanstva. Ta je vlada počela provoditi liberalne reforme (ukidanje cenzure, uvođenje građanskih sloboda). No, siromašniji su građani tražili opće pravo glasa, na što Dvor nije bio spreman. U svibnju 1848. godine izbili su nemiri na Beču, a vladarska je obitelj pobjegla u Innsbruck.

Austrija

U Austriji je nacionalni pokret bio povezan sa zbivanjima u Njemačkoj. Smatralo se da su Austrijanci zapravo Nijemci i da bi se dio Monarhije koji oni nastanjuju trebao naći u budućoj ujedinjenoj Njemačkoj. (Takvo mišljenje zastupao je samo dio austrijskih revolucionara).

Revolucionarna vlast u Beču nije bila spremna na potpunu demokratizaciju društva kakvu su zahtijevali širi slojevi naroda. Obnovila je suradnju s vladarskom obitelji Habsburga. U srpnju je na izborima izabrana Ustavotvorna skupština: njezino je najveće dostignuće bio zakon kojim je ukinuto kmetstvo.
U listopadu 1848. godine izbio je novi ustanak u Beču. Povod je bio pohod habsburške vojske protiv revolucionara u Mađarskoj kojima su bečki revolucionari dali potporu. Habsburška je vojska oštro intervenirala i u začetku ugušila listopadski ustanak.
U prosincu 1848. godine car Ferdinand I. napustio je prijestolje. Novim je vladarom postao Franjo Josip I. Habsburgovci su učvrstili svoju vlast i u nekoliko mjeseci ukinuli većinu revolucionarnih dostignuća. Uskoro je čak uveden i novi apsolutizam. Ipak, revolucija u Habsburškoj Monarhiji imala je jedno važno i trajno dostignuće: ukidanje kmetstva, odnosno feudalnih odnosa.

Odnosi Hrvatske i Ugarske

Događaji u Hrvatskoj 1848. godine izravno su povezani s revolucionarnim zbivanjima u Habsburškoj Monarhiji. Posebno je problematičan bio odnos hrvatske i ugarske vlasti u Budimu. Mađarski su revolucionari, predvođeni Lajosem Kossuthom (Lajošem Košutom), Ugarsku smatrali nacionalnom državom mađarskog naroda. Stoga su se borili za nacionalna prava Mađara (samostalnost u odlučivanju, nacionalno samoodređenje, jezična prava, itd.), ali istodobno Hrvatima i drugim narodima u Ugarskoj nisu priznavali ista prava. Takva stajališta izazvala su veliko nezadovoljstvo među Hrvatima, Srbima, Slovencima i Rumunjima. Nacionalni pokreti tih naroda bili su izrazito protumađarski.

Vidi Revolucija u Mađarskoj 1848.

Revolucionarna zbivanja u Hrvatskoj

Revolucionarni pokreti u Europi i Monarhiji naišli su na odjeljak i u Hrvatskoj. Narodna je stranka u Zagrebu neposredno nakon izbijanja revolucije u Mađarskoj, 25. ožujka 1848. godine, organizirala veliku narodnu skupštinu. Na njoj su iznesena tzv. Zahtijevanja naroda habsburškom vladaru.

Stavke iz Zahtijevanja naroda
 da Josip Jelačić postane ban
 da se ujedine sve hrvatske zemlje
 da se ustroji hrvatska vlada, neovisna o ugarskoj vladi
 da se hrvatski jezik uvede u upravu i školstvo
 da se ukine kmetstvo i staleški poredak
 da svi ljudi budu jednaki pred zakonom i u poreznim obvezama
 da se uvedu građanske slobode (sloboda govora, tiska, vjeroispovijesti)
 da se uvede zastupnički umjesto staleškog sabora

Od navedenih zahtjeva samo su neki ispunjeni. Pukovnik Josip Jelačić proglašen je hrvatskim banom. Također je imenovan generalom i zapovjednikom Vojne Krajine, a ubrzo zatim namjesnikom Rijeke i Dalmacije. Ban Josip Jelačić je pod svojom vlašću tako ujedinio dotada razjedinjene hrvatske zemlje. Bio je to samo privremeni ustupak vladara koji je na taj način želio pridobiti Hrvatsku za borbu protiv mađarskih revolucionara.

Hrvatski sabor 1848. godine

Početkom lipnja održano je prvo zasjedanje Hrvatskog zastupničkog sabora. Na izborima za Sabor 1848. godine je glasati mogao "svaki domovine ove sin, bez razlike roda i staleža, samo ako je pismen i ako je navršio 24 godine". Europa (pa tako i Hrvatska) u to revolucionarno doba još uvijek nije bila spremna ženama priznati ravnopravnost. Osim izabranih zastupnika, Saboru su prisustvovali i predstavnici svećenstva i plemstva, imenovani po starom zakonu.

Hrvatski zastupnički sabor je:
 potvrdio odluke i proglase bana Jelačića među kojima su najvažnije bile one o ukidanju kmetstva te o prekidu svih veza s Ugarskom,
 predložio da u Habsburškoj Monarhiji vlast vladara bude ogramičena ustavom i da se poštuju građanske slobode,
 predložio preuređenje monarhije u zajednicu ravnopravnih naroda
 zatražio ujedinjenje Vojne Krajine i Dalmacije s Hrvatskom.

Izvori


عبد الله بن محمد بن حسن فدعق فقيه ومفكر إسلامي سعودي، أخذ العلوم الإسلامية عن عدد من العلماء في المسجد الحرام وغيره، أبرزهم جده إمام الشافعية حسن فدعق، ومحمد علوي المالكي. درس الدراسات الأولية والعليا في المدارس والجامعات السعودية والعالمية، ودرَّس الحديث وعلومه والتربية والقانون الإسلامي. ويعد واحدًا من أبرز علماء الشافعية في السعودية.

جلسته العلمية
أسس جده حسن فدعق عام 1921 مجلسًا للتعلم والتعليم بمكة المكرمة عرف بـ"الروحة"، يُقرأ فيه الكتب الشرعية بانتظام كل يوم أربعاء على طريقة الحلقات، ومشايخ المجلس بالتوالي هم:
 حسن فدعق المتوفى سنة 1980.
 محمد فدعق المتوفى سنة 2001، وقد انتدب محمد فدعق في حياته ابنه عبد الله فدعق للإشراف على الجلسة ورعايتها.
عبد الله فدعق، وفي عام 1998 أخذ موافقة والده على إنشاء جلسة أخرى بجدة تقام كل يوم أحد بشكل مستمر، حيث يقوم بتدريس أمهات كتب العلوم الإسلامية، بالإضافة إلى الفعاليات الإسلامية والدعوية والإرشادية.

مناصبه
 مؤسس ورئيس مكتب عبد الله فدعق للاستشارات التربوية والتعليمية.
 مأذون شرعي من وزارة العدل لدى محكمة الأحوال الشخصية بجدة.
 ناظر منتخب لأسرة آل بني علوي في جدة.
 عضو المجلس الأعلى لمركز دراسات مقاصد الشريعة الإسلامية.
 عضو مؤسسة آل البيت الملكية للفكر الإسلامي.
 عضو الرابطة العالمية لخريجي الأزهر الشريف.
 عضو لجنة تسمية الشوارع والميادين بمحافظة جدة.
 عضو جمعية البر بمكة المكرمة.
 عضو الجمعية الخيرية بمكة المكرمة.
 عضو الغرفة التجارية الصناعية بمحافظة جدة.
 عضو شرف نادي الوحدة الرياضي بمكة المكرمة.
 عضو الجمعية السعودية لكتاب الرأي.
 عضو المنتدى العالمي للوسطية.
 عضو رابطة كتَّاب التجديد في الفكر الإسلامي.
 رئيس منتخب (سابق) لأول مجلس إدارة لجمعية أصدقاء مرضى الشيخوخة الخيرية، بمنطقة مكة المكرمة، وعضو مؤسس لها.
 عضو منتخب سابق لمجلس إدارة نادي مكة المكرمة الثقافي الأدبي.
 عضو سابق في الهيئة التعليمية بمدرسة الصولتية بمكة المكرمة.
 عضو سابق في الجمعية العربية السعودية لبيوت الشباب.
 عضو سابق في الندوة العالمية للشباب الإسلامي بمحافظة جدة.
 يقدم استشارات تربوية وتعليمية، ويشارك في العديد من مراكز ومؤتمرات الشريعة الإسلامية، ويساهم بمختلف الآراء العلمية والفقهية في العديد من الصحف المحلية كذا وسائل الإعلام الأخرى.
 شارك في اللقاء الوطني للحوار الفكري أعوام: (1425 هـ/ 2004)، (1431 هـ/ 2009)، (1435 هـ/ 2014).

مؤلفاته

المراجع

وصلات خارجية
موقعه الشخصي.

أشاعرة
أشخاص على قيد الحياة
أصول حضرمية
أعلام التصوف
أكاديميون في الدين
باحثون إسلاميون
دعاة سعوديون
صوفيون سعوديون
علماء حديث من الحجاز
علماء دين سنة سعوديون
علماء مسلمون في القرن 15 هـ
آل باعلوي
فقهاء الشافعية
كتاب سعوديون
كتاب مسلمون
مبادرة كلمة سواء
مجازون بالسند المتصل
مواليد في مكة
أعضاء الاتحاد العالمي لعلماء المسلمين

عبد الله فدعق


is a town located in Amakusa District, Kumamoto Prefecture, Japan.

, the town has an estimated population of 7,462 and a density of 110 persons per km². The total area is 67.06 km².

Reihoku is home to the Kyushudenryoku Reihoku Power Station, a 1,400-megawatt coal-fired power station.

References

External links

Reihoku official website

Towns in Kumamoto Prefecture

Reihoku, Kumamoto


Unternehmen Paula (Operațiunea Paula) este numele de cod al unei ofensive al Luftwaffe din timpul celei de-a doua conflagrații mondiale care a avut ca obiectiv distrugerea ultimelor unități ale Armée de l'Air (ALA – Forțele Aeriene Franceze), pentru asigurarea victoriei în Bătălia Franței din 1940. Pe 10 mai 1940, forțele terestre germane (Wehrmacht) au declanșat invazia în Europa Occidentală. Până pe 3 iunie,  Corpul Expediționar Britanic (BEF) a fost evacuat prin Dunkerque în timpul Operațiunii Dynamo, Țările de Jos și Belgia au capitulat, iar cea mai mare parte a forțelor terestre franceze fusese distrusă – soldații fuseseră uciși sau căzuseră prizonieri. În vederea desăvârșirii înfrângerii Franței, comandanții germani au organizat o a doua fază a operațiunilor militare - Fall Rot – în cursul căreia trebuiau cucerite ultimele regiuni rămase sub controlul francezilor. Pentru asigurarea succesului operațiunii, era necesară obținerea superiorității aeriene. Luftwaffe a primit sarcina să distrugă Forțele Aeriene Franceze și să asigure în același timp sprijinul aerian al forțelor terestre proprii.

Efectivele repartizate operațiunii au fost cinci corpuri aeriene, cu un efectiv de 1.100 de aparate de zbor. Operațiunea a fost lansată pe 3 iunie 1940. Serviciile de informații britanice au reușit să îi avertizeze la timp pe francezi cu privire la iminența atacului, iar rezultatele operațiunii germane au fost departe de ceea ce dorise Oberkommando der Luftwaffe. Din fericire pentru Luftwaffe, eșecul operațiunii nu a influențat în final înfrângerea definitivă a Franței, dată fiind starea de slăbiciunea a forțelor sale terestre și aeriene franceze în această fază a luptelor.

Contextul general

După ce Franța și Regatul Unit au declarat război Germaniei Naziste ca urmare a invaziei Poloniei, s-a desfășurat ceea ce istoricii aveau să numească Războiul ciudat de-a lungul frontului de vest – nouă luni de inactivitate militară. Singura acțiune militară notabilă a fost Ofensiva din Saar, care a încetat în condiții controversate. După înfrângerea Poloniei din octombrie 1939, planificatorii militari din cadrul Oberkommando der Luftwaffe și Oberkommando der Wehrmacht și-au îndreptat atenția asupra Europei Occidentale.

Aliații occidentali au pierdut inițiativa strategică, preluată de germani în 1940. Statul Major General german a conceput mai multe proiecte de plan de operațiuni. Șeful Marelui Stat Major al forțelor terestre, generalul  Franz Halder, a prezentat primul plan cu numele de cod was Aufmarschanweisung N°1, Fall Gelb (Instrucțiunile de desfășurare  a trupelor No. 1, Cazul galben).  Planul prevedea o operațiune limitată în timpul căreia Luxemburgul și Țările de Jos trebuiau ocupate pentru asigurarea unei baze de plecare pentru viitoarele atacuri împotriva Franței. Era de fapt o reeditarea a planului Schlieffen din timpul primei conflagrații mondiale, care dusese la impasul de pe frontul de vest și în final la pierderea războiului de către germani. Acest plan a fost respins de Adolf Hitler și, la finalul aceluiași an, șeful Statului Major al Grupului de Armate A,  Erich von Manstein, i-a reținut atenția lui Hitler cu o nouă versiune a planului. Aceasta prevedea un atac impetuos prin Ardeni. Acest atac urma să fie realizat de majoritatea unităților mecanizate și de tancuri (Divizii Panzer), care și-ar fi croit drum până la malurile Canalului Mânecii). Pentru mascarea atacului principal urma să fie declanșată o operațiune de diversiune în Belgia și Țările de Jos, prin care forțele aliate trebuiau să fie atrase într-o capcană.

Versiunea revizuită a Unternehmen Gelb (Operațiunea Galben), cunoscut și ca Planul Manstein, a fost lansată cu succes pe 10 mai. Planul german nu și-a atins obiectivul distrugerii Corpul expediționar britanic care, în timpul luptelor de la Dunkerque, a reușit să își evacueze majoritatea efectivelor. În schimb, forțele terestre belgiene și neerlandeze și cea mai mare parte a forțelor de elită franceze au fost anihilate în încercuirea din nordul Franței. Ca urmare, francezii mai dispuneau doar de unități formate din soldați slab instruiți și înarmați care să facă față restului armatei germane. Luftwaffe a jucat un rol de primă importanță în subminarea operațiunilor aliate în această primă fază a atacului. Participarea Luftwaffe a avut o importanță capitală în special în timpul luptelor de la Sedan, după câștigarea căreia germanii au avut calea deschisă pentru victorie. La începutul lunii iunie, asediul trupelor de la Dunkerque a luat sfârșit, iar pe 3 iunie a început atacul pentru cucerirea restului teritoriului francez – operațiunea cu numele de cod Fall Rot (Cazul Roșu). Pentru asigurarea succesului și în această fază a războiului, era necesară asigurarea superiorității aeriene în aceeași măsură ca în timpul derulării Operațiunii Galben.

Planurile Luftwaffe

Hugo Sperrle planificase de mai multă vreme un atac împotriva Parisului și, pe 22 mai, el a ordonat Fliegerkorps II și  V (Corpurile Aeriene II și V), Kampfgeschwader 77 (Grupul de bombardament 77) și Kampfgeschwader 28 din cadrul Fliegerdivision (Grupul de bombardament 28 – Divizia aeriană I) să atace Parisul. Operațiunea a fost împiedicată de vremea nefavorabilă. Totuși, Sperrle a ținut să își continue planurile de atac și a ordonat chiar a doua zi, 23 mai,  lui Otto Hoffmann von Waldau și Helmuth von Hoffman, Gruppenkommandeur (comandați de grup) din cadrul Grupului de bombardament 28 să conceapă o operațiune cu numele de cod Paula.

Obiectivele operațiunii erau vaste. În afară de distrugerea aerodromurilor și a fabricilor de avioane din regiunea Parisului,  bombardamentele trebuiau să reușească, conform spuselor lui Waldau, să  "dobândească o influență de dorit asupra moralului Capitalei". Avioanele de recunoaștere germane au raportat descoperirea a 1.244 avioane staționate pe aeroporturile din jurul Parisului, dintre care 550-600 de avioane cu un singur motor. Toate aceste avioane și fabricile aeronautice din zonă trebuiau distruse. Germanii dispuneau de informații militare detaliate cu privire la amplasarea bateriilor antiaeriene și a instalațiilor de la sol. Operațiunea urma să fie executată pe 30 mai, dar la fel ca și atacul de pe 22 mai, a fost împiedicată de vremea proastă.

Operațiunea a fost compromisă în cele din urmă de lucrul în echipă de slabă calitate și de încrederea excesivă în "invulnerabilitatea" mașinii "Enigma". Serviciile de informații britanice, care reușiseră să decripteze codul militar german (Ultra), i-au avertizat pe francezi cu privire la iminența atacului. Pe 30 mai, contrainformațiile britanice au interceptat un mesaj trimis de Grauert prin care acesta discuta despre pregătirile pentru atac ordonate corpul său aerian. Traficul dintre comandanții germani interceptat de britanici a conținut numeroase informații despre atac. Oberst Johann-Volkmar Fisser primise ordine pe care le considera incomplete și cerea lămuriri. El a pomenit în corespondența sa de "Paris". Sperrle a scos grupul aerian la lui Fisser din dispozitivul de luptă inițial aprobat. Toate aceste informații obținute de britanici și transmise francezilor, împreună cu informațiile obținute de serviciile franceze de spionaj au creat aliaților o imagine destul de corectă asupra intențiilor germanilor.

Efectivele implicate în lupte

Germanii
Unități din Flotele aeriene 2 și 3 (Luftflotte 2 și  Luftflotte 3) au fost repartizate pentru această operațiune. Atacurile urmau să fie executate de Grupurile de bombardament (Kampfgeschwader) KG 1, KG 2, KG 3, KG 4, KG 54 și KG 55, escortate de Grupurile de vânătoare  (Jagdgeschwader)  JG 2, JG 26, JG 27, JG 53 și Grupurile de distrugătoare (avioane grele de vânătoare,  (Zerstörergeschwader) ZG 2 și  ZG 76.

KG 1, ZG 76 și  LG 1 făceau parte din Corpul Aerian I (I. Fliegerkorps), ZG 2, KG 3 și II./KG 2 din Corpul Aerian II (II. Fliegerkorps), KG 55 și III./KG 54 din Corpul Aerian  IV (IV. Fliegerkorps), KG 51 și JG 26 din Corpul Aerian IX (IX. Fliegerdivision), iar JG 2 și JG 27 din Corpul Aerian VIII (VIII. Fliegerkorps). Jagdfliegerführer 3 a împrumutat  JG 53 pentru executarea operațiunii.

Stab. și I./KG 2 si-a mutat baza la Trier-Euren în vederea executării atacului. I./KG 2 opera de la Wengerohr, iar III./KG 2 a fost mutat la Kirchenburg. Stab. KG 55 opera de la Schwabisch. I., II., III./KG 55 își avea baza la Reims, Heilbronn și respectiv  Eutingen. KG 3 își avea bazele la Aschaffenburg, Schweinfurt și Würzburg. Pană pe 3 iunie, acest grup aerian a fost mutat la baze din Franța, ale căror locații nu sunt cunoscute
. KG 4 își avea subunitățile plasate la Gütersloh, Fassberg și Delmenhorst. Este posibil ca anumite unități ale KG 3 să fi fost mutate în vederea atacului la baze din apropiere de Lille. KG 1 își avea bazele la Giessen, Kirtorf și Ettinghausen. Este de asemenea posibil ca anumite unități ale aKG 1 să fi fost mutate pe unele aeroporturi franceze capturare până pe 3 iunie, cel mai probabil la Rosières-en-Santerre.  Din partea grupului KG 54 a luat efectiv parte la raid doar I./KG 54). KG 54 și-a avut bazele cel mai probabil pe aeroporturi capturate de la francezi în nordul Franței. Inițial, grupul și-a avut baza la Köln-Ostheim. Unitățile de vânătoare au fost plasate pe următoarele aeroporturi: Abbeville (ZG 76); Darmstadt, Neufchâteau, Freiburg (ZG 2); Le Touquet, La Capelle, Étaples (JG 26); Couvron, Oulchy-le-Château, (JG 2); Guise (JG 27); Épernay, Douzy, Charleville-Mézières, La Selve (JG 53).

Pentru executarea raidului au fost repartizate din partea KG 2 99 de bombardiere, iar din partea KG 55, 66 de bobardiere. În total, Luftwaffe a mobilizat pentru operațiune  640 de bombardiere și 460 de avioane de vânâtoare.

Francezii
Pentru asigurarea apărării aeriene a zonei metropolitane a Parisului fusese creată Zone d'Opérations Aériennes Nord (Z.O.A.N). Această sarcină era asigurată de Grupul de vânătoare I/145 (polonez) (Groupe de Chasse) dotat cu avioane  Caudron C.714 cu baza la Dreux,  G.C. I/1 dotat cu  Bloch MB.152 cu baza la  Chantilly-Les Aigles,  G.C. II/1  dotat cu avioane Bloch 152 cu baza la Brétigny-sur-Orge,  G.C. II/10 dotat cu avioane Bloch 152 cu baza la Bernay-en-Ponthieu și  G.C. III/10 dotat cu avioane Bloch 152 cu baza la Deauville. Alte unități de vânătoare erau dotate cu avioane Dewoitine D.520 și își aveau bazele astfel: G.C. I/3 la Meaux–Esbly, G.C. II/3 la La Ferté-sur-Chiers–Gaucher și G.C. III/3 (dotate și cu Morane-Saulnier M.S.406) la  Illiers-l'Évêque.  Mai aproape de linia frontului erau plasate unitățile  G.C. I/4 cu avioane Curtiss H-75 la Évreux-Fauville, G.C. II/4 cu avioane Curtiss H-75 la Orconte, G.C. I/6 cu avioane Morane 406 la Lognes–Émerainville, G.C. III/7 cu avioane Morane 406 la Coulommiers, G.C. I/8 cu avioane Bloch 152 la Claye-Souilly și G.C. II/9 cu avioane Bloch 152 la Connantre. Aceste unități erau sprijite în luptă de avioane de vânătoare de noapte, (Groupement de Chasse de Nuit,), E.C.M.J. 1/16, E.C.N. 1/13, 2/13, 3/13 și 4/13 dotate cu avioane Potez 631. Aceste Grupuri aveau în total 240 de avioane. Dintre acestea, doar 120 au fost implicate în luptele împotriva atacului german.

Luptele
Pe 3 iunie, unitățile franceze au fost trecute în condiții de alarmă de luptă cu o oră înainte ca bombardierele germane să decoleze, dar datorită unei proaste organizări, numai o parte a escadrilelor franceze au recepționat semnalul de decolare pentru luptă emis prin radio din Turnul Eiffel, restul fiind surprinse de raid cu aparatele la sol. Până în cele din urmă, doar 80 de avioane au decolat pentru interceptarea formațiile de bombardiere care se apropiau de ținte. Înaintarea formațiunilor germane a fost urmărită îndeaproape de avioanele franceze bimotoare de patrulare Potez 631, dintre care unul a fost doborât în misiune. Germanii aveau să copieze această tactică pentru interceptarea bombardierelor grele americane în timpul campaniei pentru Apărarea Reichului. Aviația de vânătoarea și artileria antiaeriană franceze au reușit să doboare 10 avioane germane, dintre care patru bombardiere. Unul dintre aceste avioane era pilotat de Geschwaderkommodore al  KG 51, Josef Kammhuber. Comodorul a fost rănit și a fost luat prizonier. Kammhuber avea să fie eliberat din prizonierat după capitularea Franței. El a fgot înlocuit la comandă de Geschwaderkommodore Fisser, comandantul KG 77. Fisser avea să fie ucis două luni mai târziu în timpul Bătălia Angliei. Comandantul grupului de vânătoare 3 (Jagdfliegerführer 3) Oberst Gerd von Massow a fost la rândul lui doborât și luat prizonier. El avea să fie înlocuit la comandă de Oberst Werner Junck, până la eliberarea din prizonierat pe 12 iunie 1940. Bombardierele germane au atacat 28 de căi ferate și stații de triaj. În cazul distrugerilor provocate căilor ferate, acestea au fost de mică amploare, rețeaua feroviară funcționând la capacitatea maximă în mai puțin de 24 de ore.

Cele mai multe bombardiere au depășit barajul francez. Ele zburau deja la mare altitudine, un handicap care nu a fost recuperat de avioanele de vânătoare franceze, incapabile să atingă altitudinea necesară pentru intercepție. Luptele directe au fost pu ține, dar unele dintre unitățile franceze au suferit pierderi grele.

În timpul atacului, germanii au folosit noile bombe incendiare C-250 Flammbombe, care fuseseră aduse pe front doar cu 24 de ore mai devreme. Bombele incendiare au distrus câteva hangare și avioane parcate.

Urmări
Germanii au considerat că au reușit să dea o lovitură mortală aviației franceze. Analiza operațiunii aeriene făcută de germani a indicat un succes de proporții. Această analiză a sugerat că Luftwaffe a reușit să avarieze grav mai multe fabrici franceze și să distrugă la sol și în luptele aeriene numeroase avioane. Germanii au pretins că au distrus 75 de avioane franceze în luptele aeriene și 400 la sol. Rezultatul raidului a fost într-atât exagerat, încât după acea dată Luftwaffe și-a concentrat atacurile exclusiv împotriva porturilor de pe litoralul de nord al Franței. Distrugerile provocate francezilor au fost mult mai scăzute decât cele pe care le pretinseseră germanii. Doar 20 de avioane (dintre care 16 de vânătoare) au fost distruse la sol și 15 avioane de vânătoare au fost doborâte în luptele aeriene – o rată a pierderilor de 19%. Astfel, rezultă că germanii au exagerat de 4 până la 16 ori distrugerile provocate inamicului. Șase dintre cele 16 aeroporturi vizate au raportat distrugeri mari, iar 15 fabrici au raportat distrugeri minore. În schimb, pierderile de vieți omenești la sol au fost ridicate – francezii au raportat moartea a 254 de oameni și rănirea a altor 652. Francezii au reușit să doboare 10 avioane germane, dintre care 4 bombardiere, însă au raportat doborârea a 16, ceea ce duce la concluzia că ambele tabere și-au exagerat victoriile Germanii au reușit să mai distrugă la sol și 21 de vehicule de tipuri diferite. În ceea ce privește aeroporturile atacate, francezii le-au pus în funcțiunea în mai puțin de 48 de ore.

Deși operațiunea nu și-a atins obiectivele propuse, prima fază a invaziei germane – Operațiunea Galben – a reușit să scoată din luptă cele mai bune unități franceze.  Forțele franceze care apărau regiunea Somme erau formate în principal din rezerviști cu o pregătire slabă de luptă și care nu se bucurau de sprijinul artileriei grele, tancurilor sau infanteriei motorizate. Eșecul operațiunii aeriene germane nu a împiedicat până la urmă Luftwaffe  să obțină superioritatea aeriană la începutul  Operațiunii Roșu (Fall Rot), așa cum nu a împiedicat  Wehrmachtul să înfrângă forțele terestre franceze în iunie 1940. Principalul motiv pentru care germanii au cucerit așa de ușor superioritatea aeriană a fost slaba mobilizare operațională a unităților aeriene franceze. Luftwaffe a avut o superioritate numerică limitată față de francezi la începutul Fall Rot, în condițiile în care fabricile de avioane franceze au reușit să atingă ritmuri de producție maxime. În ciuda unor pierderi de 787 avioane (473 avioane de vânătoare, 120 de bombardiere și 194 de avioane de recunoaștere), francezii aveau disponibile aproximativ 2.000 de aparate de zbor. În prima zi după declanșarea Fall Rot, francezii dispuneau de 2.086 de avioane.

Din păcate pentru francezi, producția de avioane nu a fost egalată de producția de componente și arme pentru aviație. Din această   cauză, doar 599 de avioane au fost operaționale în acele zile (dintre care 340 de avioane de vânătoare și 170 de bombardiere), adică o rată de doar 29%. After the opening of the offensive, the Operațiunile Luftwaffe în sapțiul aerian francez au fost de neoprit. Superioritatea aeriană germana atinsese asemenea culmi, că unele unități ale Luftwaffe au fost trimise în țară pentru odihnă și refacere. Forțele armate franceze au cedat în doar 22 de zile, iar pe 25 iunie, Franța a capitulat.

Note

Bibliografie
 Bond, Brian. France and Belgium, 1939–1940. Davis-Poynter, London. 1990 ISBN 0-7067-0168-2
 Chant, Christopher. The encyclopedia of codenames of World War II. Routledge & Kegan Paul Books Ltd. 1987. ISBN 978-0-7102-0718-0
 de Zeng, H.L; Stanket, D.G; Creek, E.J. Bomber Units of the Luftwaffe 1933–1945; A Reference Source, Volume 1. Ian Allan Publishing, 2007. ISBN 978-1-85780-279-5
 Healy, Mark, Ed. Prigent, John &. Panzerwaffe: The Campaigns in the West 1940. Vol. 1. London. Ian Allan Publishing. 2008 ISBN 978-0-7110-3240-8
 Hooton, Edward. Luftwaffe at War; Blitzkrieg in the West. London: Chervron/Ian Allan. 2007. ISBN 978-1-85780-272-6.
 Hooton, Edward Phoenix Triumphant: The Rise and Rise of the Luftwaffe. Arms & Armour Press. 1994. ISBN 1-86019-964-X
 Jackson, Robert. Air War Over France, 1939-1940. Ian Allan, London. 1974. ISBN 0-7110-0510-9
 Mackay, Ron. Heinkel He 111. Crowood Aviation Series. 2003. ISBN 1-86126-576-X
 Weal, John.Ju 88 Kampfgeschwader on the Western Front. Botley, Oxford, UK: Osprey Aviation, 2000. ISBN 978-1-84176-020-9.

P
P
P
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest

Operațiunea Paula


Robin Lod (Helsínquia, 17 de abril de 1993), é um futebolista finlandês que atua como meio-campo. Atualmente, joga pelo Minnesota United.

Carreira

HJK
Lod marcou o seu primeiro gol como profissional em 22 de outubro de 2011 na sua estreia pelo HJK contra o MYPA, a partida terminou 4–1 para o HJK. Foi escolhido o melhor jogador da Veikkausliiga de 2014.

Panathinaikos
Em 6 de maio de 2015 Lod assinou um contrato de três anos com o . Fez a sua estreia pela equipe em 3 de outubro de 2015 contra o Xanthi. Marcou seu primeiro gol pelo clube em 18 de setembro de 2016 contra o PAS Giannina.

Após o término do contrato de Lod com o Panathinaikos em 30 de junho de 2018, e apesar das tentativas de chegar a um acordo de renovação, o jogador deixou o clube em uma transferência gratuita, considerando as limitações relacionadas a dívidas impostas ao Panathinaikos em relação à transferência e recontratação de jogadores maiores de 23 anos de idade.

Sporting de Gijón
Em 23 de julho de 2018 Lod assinou com o . Marcou seu primeiro gol pela equipe logo na sua estreia contra o Gimnàstic de Tarragona em 26 de agosto de 2018. Ao total Lod disputou 77 partidas pela equipe marcando quatro gols.

Minnesota United FC
Lod assinou com o Minnesota United FC em 16 de julho de 2019. Marcou o seu primeiro gol pelo Minnesota United em 7 de março de 2020 contra o San José Earthquakes em partida válida pela segunda rodada da Major League Soccer de 2020.

Carreira internacional
Fez a sua estreia pela seleção finlandesa em 30 de outubro de 2013 em um amistoso contra o México. Marcou o seu primeiro gol em 7 de outubro de 2016 contra a Islândia em partida válida pelas Eliminatórias da Copa do Mundo FIFA de 2018.

Títulos
Klubi 04
 Kakkonen: 2011

HJK Helsinki
 Veikkausliiga: 2012, 2013 e 2014
 Copa da Finlândia: 2014
 Copa da Liga Finlandesa: 2015

Ligações externas
 Perfil em Transfermarkt

Naturais de Helsínquia
Futebolistas da Finlândia
Jogadores da Seleção Finlandesa de Futebol
Futebolistas do Helsingin Jalkapalloklubi
Futebolistas do Vaasan Palloseura
Futebolistas do Panathinaikos FC
Futebolistas do Real Sporting de Gijón
Futebolistas do Minnesota United Football Club
Jogadores da Eurocopa de 2020

Robin Lod


Rotvoll Station (Rotvoll stasjon eller Rotvoll holdeplass) er en jernbanestation på Nordlandsbanen, der ligger ved bydelen Rotvoll i Trondheim i Norge. Stationen består af et spor og en perron med et læskur. En stor del af stationens passagerer er ansatte hos Statoil, der har et større forskningscenter her, og elever på lærer- og tolkeuddannelserne på Høgskolen i Sør-Trøndelag.

Den nuværende station er den anden af slagsen. Den første blev oprettet som trinbræt 1. september 1909 på det, der dengang var en del af Meråkerbanen. Oprindeligt hed den Rotvold, men den skiftede navn til Rotvål i 1925, til Rottvoll i 1927 og tilbage til Rotvold i 1929. Samme år ophørte betjeningen med lokaltog, men der var fortsat enkelte persontog, der stoppede der, indtil stationen blev nedlagt i 1940.

Den nuværende station blev oprettet som trinbræt under navnet Rotvoll 27. december 1994 i forbindelse med en satsning på Trønderbanen. Den ligger ca. 150 m vest for den gamle. 6. januar 2008 overgik strækningen mellem Trondheim og Hell, hvor stationen ligger, formelt fra Meråkerbanen til Nordlandsbanen.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Nordlandsbanen
Jernbanestationer i Trondheim
Etableret i 1994

Rotvoll Station


Le château de Turcey  est un château moderne situé à Turcey (Côte-d'Or) en Bourgogne-Franche-Comté.

Localisation
Le château de Turcey se situe à l'extrémité nord-ouest du village, en rive ouest de la RD 10.

Historique
L'histoire du château de Turcey est liée à celle de l'abbaye de Saint-Seine, Gautier, seigneur de Sombernon, lui ayant donné en 1200 tout ce qu'il possède à Turcey. En 1238, une charte munie du sceau de Hugues IV de Bourgogne confirme que Gui, chevalier de Turcey, tient en fief de l'église de Saint-Seine tout ce qu'il possède à Turcey. En 1483, la Tour est toujours réputée du fief de l'abbaye et le 10 octobre 1533, Guillaume Bougard, seigneur de Turcey, reconnait qu'il tient d'Antoine de Vienne, abbé de Saint-Seine, la maison forte de Turcey avec tour près du portail et pont-levis.

En 1605, Etienne de Loisy, président de la chambre des comptes de Bourgogne rebâtit en partie la forteresse. En 1611, le domaine fermé de murailles et environné de fossés, avec pont-levis comporte château, maison forte et dans l'enclos dudit château une porterie, un corps de logis avec un pavillon, écurie, remise de carrosse et aux quatre coins quatre tours, faisant la clôture avec le colombier. A la fin du , le château est laissé à l'abandon et vendu comme bien national en l'an IV, il est alors utilisé comme ensemble agricole.

Architecture
La maison forte est composée autour d'une cour garnie de trois tours rondes sur angle, une tour rectangulaire sur la façade sud et une tour porche qui supporte un pont-levis sur la façade est. À sa gauche, le bâtiment d'habitat à un étage et demi est moderne ; le bâtiment des communs lui fait face à droite. L'angle droit est formé d'une tour ronde avec cave voûtée, étage de pigeonnier et étage de tir. A l'ouest la cour est fermé par un bâtiment à un étage avec plusieurs grandes cheminées gothiques et un four à pain. La façade externe du bâtiment ouest est ouverte en son centre d'une porte charretière et ses deux angles extérieurs sont garnis de tours rondes coiffées de toitures coniques. Le côté nord de la cour est fermé par un bâtiment d'enceinte et par des murs de courtines.

Le mur de courtine côté sud est disparu. Sur ce côté se dresse une imposante tour rectangulaire plus ancienne de trois étages couverte d'un toit à deux pans. On y remarque une souche de cheminée sur la face sud et, au troisième étage, un orifice de bretèche flanqué de canonnières. La latrine en encorbellement sur l'angle sud-ouest du premier étage est tardive. La façade ouest est flanqué d'un bâtiment rectangulaire qui abrite un escalier au rez-de-chaussée et une chapelle au premier étage. Celle-ci, voûtée en plein-cintre, a été décorée à la Renaissances d'enduits peints et de blasons. La façade externe du chœur porte le millésime 1611. Des fossés qui entouraient l'ensemble du bâtiment ne reste qu'une légère dépression à droite de la tour-porche et autour de la tour sud-ouest.

La porte d'entrée est inscrite aux monuments historiques par arrêté du 8 septembre 1928, le château par arrêté du 30 avril 1999.

Mobilier

En 1897, deux cheminées du corps de logis sont vendues et remontées à Dijon, l'une au Palais de Justice, l'autre au lycée Carnot.

Les lieux abrite aujourd'hui une exploitation agricole et menacent ruine.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or

Liens externes

Turcey
Turcey
Monument historique dans la Côte-d'Or
Monument historique inscrit en 1928
Monument historique inscrit en 1999

Château de Turcey


Irische Legende (título original en alemán; en español, Leyenda irlandesa) es una ópera en 5 escenas con música de Werner Egk y libreto del compositor basado en el drama de William Butler Yeats La condesa Cathleen (The Countess Kathleen, 1892). Se estrenó en Salzburgo, en el Kleines Festspielhaus, el 17 de agosto de 1955 con dirección de George Szell con Inge Borkh, Margarete Klose y Max Lorenz. Hubo una revisión en 1969-70. La versión en francés se estrenó en la Maison de la Radio por René Albert con Colette Herzog y Robert Massard.

Argumento

En Irlanda, en un mundo futuro, los demonios encarnados en los depredadores como los tigres y las hienas deciden dominar la Tierra por el hambre y el miedo.

Notas y referencias

 WARRACK, John: Guide de l'Opéra, éd. Fayard, p. 388.
 John Warrack (John Hamilton Warrack, n. 1928): oboísta y crítico musical inglés.

Óperas basadas en piezas de teatro
Óperas de Werner Egk
Óperas de 1955
Óperas en alemán
Óperas estrenadas en Salzburgo
Ciencia ficción
William Butler Yeats

Irische Legende