Se denomina Marea Verde al conjunto de protestas contra los recortes en la educación que comenzaron a producirse en España, principalmente en la Comunidad de Madrid, al principio del curso escolar 2011/2012.

Causas
Se menciona como el desencadenante inmediato del conflicto la publicación el 4 de julio de 2011 de las instrucciones de principio del curso escolar 2011/2012 que suponían de facto la no renovación de más de 3.000 profesores interinos debido al aumento del horario lectivo del resto del profesorado de secundaria en dos horas, si bien se alude también a otras medidas previas, como las siguientes:

 El progresivo aumento de ratios en escuelas infantiles, colegios e institutos tanto públicos como privados concertados de la Comunidad de Madrid, iniciado ya desde 2005 bajo el mandato de Luis Peral como consejero, que fue sucesivamente justificado como algo positivo que permitiría a los padres una mayor libertad en la elección de centro al aumentar el número de plazas sin costo para la Administración.
 La eliminación de 23 de los 28 centros de formación del profesorado al final del curso 2007/2008.
 La supresión de 20 de aulas de enlace y compensatoria y la reducción de 11 grupos del bachillerato nocturno al inicio del curso 2009/2010.
 La devaluación práctica de los títulos de las Escuelas Oficiales de Idiomas madrileñas como consecuencia de la aplicación del MCERL, puesto que estos centros no imparten ni homologan mediante pruebas niveles superiores al B2, mientras otras regiones como Castilla-La Mancha, Andalucía, Navarra o Baleares sí imparten alguno de ellos. Además estos centros tuvieron que adelantar sobre la marcha el inicio del curso debido a la supresión de las clases de los viernes por falta de personal
 El recorte de 34 de los 85 inspectores educativos accidentales de la Comunidad de Madrid en marzo de 2011 tras un concurso oposición denunciado por irregularidades en la elección del tribunal, algunos de estos funcionarios tenían más de 20 años de experiencia en el ejercicio de la función inspectora.
 El brusco descenso de la Oferta Pública de Empleo docente. Como consecuencia de los recortes en las oposiciones a maestros de Madrid. Se pasa de ofertar 3.500 plazas en 2009 a 489 en las de 2011, cuyas pruebas finalmente se desarrollarían a lo largo de 2012. Además el Gobierno Regional eliminó unilateralmente el derecho de los interinos que hubieran trabajado durante más de cinco meses y medio a cobrar el sueldo correspondiente a los dos meses del verano.
 La existencia de 747 profesores funcionarios en expectativa de destino (cobrando por permanecer a disposición en su domicilio) pocos días antes del inicio de curso 2011/2012. Esto fue posible por no haber calculado la consejería correctamente los cupos de profesorado correspondientes a cada centro tras aplicar los recortes. Muchos de estos funcionarios tras haber aprobado una oposición por turno libre o incluso por promoción interna se vieron finalmente obligados a realizar sustituciones cambiando de centro cada poco tiempo a lo largo de todo el curso.
 Diversos recortes salariales ordenados tanto por el gobierno central como por el autonómico: el 5% sobre la masa salarial total y el 20% sobre ambas pagas extras respectivamente.
 La supresión en todo el Estado de la llamada jubilación LOE, prórroga de la jubilación LOGSE, que permitía a los docentes retirarse de forma anticipada con gran parte de su sueldo y una compensación económica si tenían más de 28 años de servicios prestados. En 2010 la Comunidad de Madrid ya había suprimido su parte en la gratificación a los docentes que se jubilaban. Este último año de condiciones ventajosas tuvo como efecto colateral el retiro anticipado de buena parte de quienes cumplían estas condiciones en 2010, último año de vigencia de la misma, situación que la Administración aprovechó para amortizar buena parte de sus plazas.

El origen del nombre

El nombre otorgado a la protesta se debe a una etiqueta creada en Twitter que hacía referencia al color de las camisetas vestidas por los manifestantes. Estas prendas, que llevaban inscrito el lema "Escuela pública de todos para todos", fueron diseñadas varios años antes de que estallara el conflicto por la Plataforma por la Escuela Pública de Vallecas. La Plataforma por la Escuela Pública decidió en una asamblea celebrada a primeros de julio de 2011 llamar a llevar la Camiseta Verde con este lema en el primer día de curso 2011/2012. El llamamiento a esa acción se hizo a través diversos blogs y grupos de Facebook. Todo ello, a raíz del expediente sancionador incoado a una profesora que las vestía mientras aplicaba unas pruebas oficiales en un centro privado concertado de Madrid. Según la funcionaria declararía posteriormente, la camiseta era usada habitualmente en los centros públicos del distrito. La sanción provocaría una manifestación de repulsa ante la sede territorial de educación en la que cientos de docentes expresaron su rechazo vestidos con la misma camiseta.

El uso de esta prenda como símbolo del movimiento se ha visto perseguido no solo desde autoridades educativas sino desde el mismo Congreso de los Diputados o la Junta Electoral de Zona de Madrid, organismo ante el cual se produjeron más de 200 denuncias al respecto que podrían suponer hasta un año de cárcel para los que la vistieron durante la jornada electoral. Asimismo, los sindicatos y plataformas agrupados en el movimiento de la Marea Verde denunciaron durante el conflicto la restricción del acceso a determinados edificios públicos a portadores de la camiseta, habiendo dado lugar a sanciones administrativas que podrían derivar en responsabilidades penales

Desarrollo de la Marea Verde entre 2011 y 2012

Inicio del conflicto
En julio de 2011 Lucía Figar, consejera de Educación y Empleo de la Comunidad de Madrid, decidió unilateralmente la no renovación de más de 3.000 profesores interinos como resultado de elevar en dos horas el horario lectivo del resto de los docentes. Según sus propias palabras esta medida permitiría ahorrar 80 millones de euros. Muchos de los profesores que vieron así truncado su futuro profesional habían desarrollado su labor docente en centros públicos durante años aprobando varias oposiciones sin obtener plaza como funcionarios.

Apoyos y críticas a la medida

Apoyos
Para justificar el cambio en las condiciones de trabajo de los docentes y evidenciar el carácter político de la protesta Figar y otros miembros del Partido Popular como Mariano Rajoy declararon que el aumento de horas lectivas ya había sido introducido en regiones gobernadas por el PSOE, en este contexto la 'popular' Ana Mato llegó a afirmar que algunos niños andaluces debían sentarse en el suelo en lugar de en sillas durante las clases por falta de mobiliario. Ambas cosas se demostraron finalmente falsas.

Críticas
Además de la destrucción de 3.000 empleos los críticos con esta medida utilizaron entre sus argumentos los siguientes:
 La medida contribuía a aumentar la carga de trabajo del profesorado y con ello a deteriorar la calidad de la enseñanza. Además se imposibilitaba realizar las horas de tutoría y atención a los alumnos, el mantenimiento de los equipos informáticos o de servicios como la biblioteca escolar o las prácticas de laboratorio.
 No se habían respetado las compensaciones previstas por la LOE por cada hora adicional a las 18, situación por la cual la Asociación de Inspectores Educativos de Madrid (ADIDE) la cuestionó públicamente por no mejorar la calidad educativa generando "inseguridad jurídica" al no haberse respetado las compensaciones previstas por la ley, de tal forma que "no sabían que decirle" a los directores con respecto a los horarios ya que se trataba de una interpretación "torticera" de la normativa estatal elaborada para recortar de plantillas. Por estos mismos motivos la asociación mayoritaria de directores de instituto (más de 2/3 de asociados) exigió infructuosamente la dimisión de la consejera
 El ahorro generado por la medida era superado con creces por los beneficios fiscales que el gobierno regional otorgaba en la Ley de Acompañamiento de los Presupuestos a la educación privada no concertada, cuyo coste se estimaba en 90 millones de euros anuales. De hecho, estas deducciones fiscales habían sido recientemente ampliadas para que hasta las familias de rentas más elevadas (30.000 euros de ingresos anuales por cada miembro de la unidad familiar) pudieran beneficiarse de ellas y deducirse hasta 900 euros por hijo en conceptos de escolarización, vestuario de uso exclusivo escolar o actividades extraescolares. Este hecho irritó a la comunidad educativa que vio en esta medida un desvío de fondos públicos a la educación privada.

20 de julio: primera asamblea
Una vez concretados los recortes tuvo lugar una asamblea a la que acudieron entre 1500 y 2000 profesores (de un colectivo de alrededor de 20.000 docentes de secundaria) el 20 de julio en el Instituto de Educación Secundaria Beatriz Galindo de Madrid. Debido a la gran afluencia de público muchos profesores tuvieron que permanecer de pie durante toda su celebración o incluso sentarse detrás de la mesa de oradores por la falta de espacio. En esta reunión se discutieron distintas alternativas de huelga y se acordó una consulta a los profesores mediante correo electrónico al respecto. También se acordó el nombramiento de un representante de cada centro que recogería las propuestas que se hicieran y las llevaría a las distintas asambleas.

Carta de Esperanza Aguirre a los profesores
Como medida explicativa a los profesores, la presidenta de la Comunidad de Madrid, Esperanza Aguirre, envió junto a la nómina del mes de agosto una carta a todos los profesores de instituto madrileños en la que les pedía un esfuerzo debido a la delicada situación económica del país. Los docentes denunciaron públicamente que la misiva estaba plagada de faltas de ortografía. Ante la afirmación de la presidenta en el sentido que la carta había sido manipulada un profesor subió un vídeo a internet en que aparecía abriendo el sobre original que contenía la misiva y subrayando y comentando cada una de las faltas.

31 de agosto: segunda asamblea
Esta asamblea contó con la participación de unos 1.400 docentes y tuvo lugar en el histórico Auditorio de CCOO, situado en la calle Lope de Vega de Madrid. En ella se aprobó un calendario de huelgas que posteriormente se modificó y amplió a dos días debido a su rechazo por las asambleas de profesores que se constituyeron en cada centro educativo de secundaria.

La 'Red Verde' y las plataformas
Las asambleas de centro que surgieron en los institutos eligieron a sus propios portavoces para participar a su vez en asambleas de zona y regionales, donde también participaban algunos sindicatos de la mesa sectorial de educación, plataformas de profesores interinos, colectivos vecinales por la escuela pública y asociaciones de madres y padres de alumnos. Para lograr una representación más directa, horizontal y democrática de decisión se creó la coordinadora de asambleas de centros y zonas conocida como Red Verde.

Las diez jornadas de huelga
La huelga tuvo lugar los días 20, 21 y 22 de septiembre; 4, 5, 19 y 20 de octubre y 3, 17 y 29 de noviembre de 2011.

Durante el transcurso del conflicto las propuestas de las asambleas y de los sindicatos divergirían, imponiendo estos últimos un calendario de movilizaciones sostenido hasta las elecciones pero con menos días de huelga de lo acordado en las asambleas.

La mayoría de las asambleas de centro votó a favor de una huelga indefinida de tres días a la semana: martes, miércoles y jueves, con intención de paralizar el curso escolar hasta la retirada de las instrucciones de principio de curso minimizando el coste económico para los huelguistas. Este modelo de huelga, votado y ratificado en las asambleas docentes, fue finalmente descartado por los sindicatos CCOO, UGT y STEM con el pretexto de mantener la unidad sindical con ANPE y CSIF.

Red Verde convocó en solitario huelga los días 22 de septiembre y 19 de octubre con la cobertura legal de los sindicatos CGT y CNT, si bien solo la primera fecha fue apoyada también por CCOO. La convocatoria del 19 de octubre fue silenciada por los medios de comunicación y boicoteada activamente por algunos delegados sindicales que llegaron a calificarla de ilegal.

En líneas generales, las huelgas convocadas tuvieron un seguimiento mayoritario y sostenido entre el profesorado tanto antes de las elecciones generales, como con posterioridad a las mismas, pese al perjuicio económico y consiguente desgaste para los profesores que las secundaron. Tras la manifestación del 17 de diciembre convocada de forma unitaria por todos los sindicatos representativos del sector, Francisco Melcón, presidente del sindicato ANPE, aseguró que en 2012 continuarían las movilizaciones en forma de manifestaciones y más jornadas de huelga de persistir la negativa a la negociación por parte de los responsables de la Consejería de Educación y Empleo.

Represalias a profesores y equipos directivos
El seguimiento de los paros fue muy amplio a pesar de que la consejería tomó diversas medidas para disuadir a los profesores de secundarlos retrasando el pago de ciertos complementos en nómina, efectuando supresiones y traslados forzosos a puestos de especial dificultad, en algunos casos a más de 50 kilómetros de su domicilio, de docentes que aparecieron en los medios de comunicación afirmando que impartían asignaturas que no eran de su especialidad, o mediante la apertura de expedientes que podrían suponer hasta tres años de sanción a directores
o simples docentes de instituto que habían apoyado la protesta mediante cartas a medios locales o correos electrónicos a grupos políticos de su municipio. Con motivo de estos hechos el sindicato CCOO se querelló contra dos altos cargos de la consejería por prevaricación y abuso de poder e incluso 700 profesores denunciaron a título individual a la consejera por injurias y calumnias. Uno de los fundamentos argüidos en la denuncia eran las declaraciones en que Figar acusaba a miembros de las asambleas de docentes en huelga de agresiones a los peregrinos durante las recientes las Jornadas Mundiales de la Juventud o a todo el colectivo docente de practicar un elevado absentismo laboral (10%), en ambos casos sin aportar prueba alguna.

Otras acciones de protesta y comunicación

Algunas de las acciones que se realizaron durante los meses que duró el conflicto fueron:
 Encierro durante dos semanas de miembros de la Junta de Personal en la sede territorial de educación de Madrid capital.
 Manifestaciones y concentraciones por el centro de Madrid y ante sedes territoriales de Educación.
 Flashmobs en calles céntricas de Madrid y grabación de vídeos musicales interpretados por profesores.
 Conciertos, encierros y vigilias en institutos y colegios públicos, en ocasiones vetados por las administraciones educativas.
 Conciertos y lecciones públicas en la calle, impartidos por profesores ahora en situación de desempleo.
 Peticiones de mediación ante autoridades políticas y religiosas, como Mariano Rajoy y el cardenal Antonio María Rouco Varela.
 Ascensión de montañas y participación de profesores en carreras populares, concursos y documentales por parte de profesores ataviados con la camiseta verde.
 Rechazo generalizado de las Programaciones Generales Anuales por parte de casi la mitad de claustros y consejos escolares de los institutos públicos de la región.
 Anuncios Verdes en prensa: a mitad de diciembre empiezan a publicarse en el periódico 20 Minutos una serie de anuncios que pretendían agradecer a las familias el apoyo prestado e informar sobre el efecto que los recortes tenían en la educación pública. Su publicación fue iniciativa de las asambleas de profesores de Alcorcón y Tres Cantos y fueron pagados íntegramente por profesores de dichos municipios.
 Utilización masiva blogs y redes sociales como Facebook y Twitter y edición en línea de documentos colaborativos para el intercambio de información entre los docentes de distintos centros.
 Creación de una editorial llamada Textos Marea Verde para ofrecer libros de textos gratuitos con licencia Creative Commons.

Resultados
La Comunidad de Madrid paralizó la aplicación del convenio que mantenía para la introducción en institutos públicos de docentes de la fundación privada Empieza por Educar, patrocinada por Ana Botín, aunque rehusó la convocatoria de la mesa sectorial de educación hasta bien entrado 2012. Aunque esta mesa fue finalmente convocada no se llegó a ningún resultado satisfactorio para las partes en conflicto.

Como consecuencia de la gestión de las huelgas las relaciones entre la presidenta de la Comunidad y la consejera, se vieron deterioradas.

Una vez celebradas las elecciones generales de 2011, la Administración central anunció una nueva congelación salarial para todos los funcionarios en 2012 y la autonómica eliminó derechos históricos de los empleados públicos madrileños mediante la Ley de Acompañamiento de los presupuestos regionales de aquel año. Entre cuyas disposiciones pueden citarse:
 nuevo aumento hasta las 21 horas de la jornada lectiva de los docentes madrileños, previéndose una futura modificación del reglamento de centros estatal para eliminar las posibles compensaciones a las pudieran tener derecho.
 incremento en 2,5 horas semanales de la jornada laboral de que gozaban el resto de los empleados públicos de la región, hasta las 37,5 horas, equiparándola con la jornada total de los funcionarios docentes.
 recorte del 40% del salario de todos los trabajadores públicos en caso de Incapacidad Laboral Transitoria.
Por último la consejería de educación fusionó y suprimió varios centros públicos en la zona sur de Madrid y eliminó totalmente el ciclo de 3 a 6 años de las escuelas infantiles públicas municipales y de su propia gestión directa.

En mayo de 2012 el Ministerio de Educación extendió los recortes efectuados por la Comunidad de Madrid a toda España a través del Real decreto-ley 14/2012, de 20 de abril de 2012, para la racionalización del gasto público en el ámbito educativo. Este decreto contenía diversas medidas que pueden suponer el despido de entre 40.000 y 100.000 profesores en la enseñanza pública:
 Incremento del horario lectivo mínimo del profesorado a 25 horas en Primaria y 20 en Secundaria.
 Aumento del máximo legal permitido de alumnnos por grupo (ratio) en todas las etapas educativas obligatorias, llegando el bachillerato a poder contar con cuarenta alumnos por clase y la Educación Secundaria Obligatoria a 36.
 No sustitución de las bajas del profesorado durante los primeros diez días.
 Cierre de las escuelas rurales con menos alumnado.
 Orden a los centros de profesores de Ceuta y Melilla para no ofertar nuevas actividades formativas con vistas a su cierre.
 Incremento en las tasas universitarias.

Esta situación devino en la convocatoria de dos jornadas de huelga, una de estudiantes universitarios el 10 de mayo y una huelga general en la enseñanza convocada por todos los sindicatos con representatividad nacional del sector.

Extensión a otras etapas y regiones
Aunque el conflicto se inició en la Educación Secundaria Obligatoria a partir de la sexta jornada de huelga CCOO, UGT y STEM decidieron sumar a las convocatorias a la Educación Primaria y a las Escuelas Infantiles tanto municipales como de gestión directa de la Comunidad de Madrid, con la oposición de CSIF y ANPE. Aunque el seguimiento en los colegios de primaria fue menor no sucedió lo mismo con las escuelas infantiles, en las que se alcanzó un apoyo que superaban el 70% en algunas jornadas según las organizaciones sindicales.

Ante el amplio seguimiento y la resonancia en los medios de las protestas en la capital el diseño de las camisetas verdes fue extendiéndose por diversas regiones afectadas por los recortes presupuestarios en la enseñanza pública, con especial incidencia en Castilla-La Mancha, en que el Gobierno de María Dolores de Cospedal elevó en dos horas la jornada semanal lectiva de los maestros hasta agotar el límite legal de 25 horas y anunció una bajada adicional del 3% de los salarios de todos los funcionarios públicos para el año 2012. A pesar de que las camisetas no contenían ningún tipo de lema partidista, sino la reivindicación de un derecho elemental contenido en el artículo 27.5 de la Constitución durante la primera de las jornadas de huelga un alto cargo de la Junta de Comunidades de Castilla-La Mancha en la dirección territorial de Educación de Albacete envió un correo electrónico a los directores de colegios pidiéndoles que le remitiesen una lista de profesores que vestían habitualmente la camiseta, lo que ocasionaría una posterior comparecencia parlamentaria del consejero.

En menor medida la protesta se extendió a Galicia y Navarra que aprobaron medidas similares a la Comunidad de Madrid. En la primera región hubo varias jornadas de huelga de maestros y en la segunda de profesores por el aumento de horario. Aunque ambas regiones habían aumentado el horario de los docentes solo en el caso gallego se agotó el límite legal permitido por la LOE (25 horas en el caso de los maestros y 18 con compensaciones en el caso de los profesores de Secundaria).

También actos públicos de protesta sin convocatoria de huelga en Aragón y la Ciudad Autónoma de Ceuta, centradas en el segundo caso en reivindicar un descenso de los ratios alumno-profesor.

Huelga General en la Enseñanza Pública de 22 de mayo de 2012

Tras el anuncio por parte del Ministerio de Educación de que los recortes efectuados en la Comunidad de Madrid y Cataluña se generalizarían y profundizarían a nivel de nacional y que se efectuaría un ajuste presupuestario de 3000 millones todos los sindicatos nacionales del sector (ANPE, CCOO, CSIF, UGT y STEs) acordaron la convocatoria de una huelga general a la que por primera vez en la historia estarían llamados todos los niveles educativos y centros docentes del Estado en la fecha del 22 de mayo de 2012.

Huelga General en la Enseñanza Pública de 24 de octubre de 2013

Después de que la LOMCE se aprobase en el Congreso de los Diputados, se convocó una semana de lucha por parte de varios colectivos relacionados con la educación, como los sindicatos de los docentes —CCOO, CSIF, UGT y STEs—, los alumnos —tanto Sindicato de Estudiantes como las asociaciones y asambleas estudiantiles —, las asociaciones de padres o incluso la educación privada-concertada —FSIE—.

El día 24 de octubre tuvo lugar un paro general en todos los niveles del sistema educativo con más éxito que la última convocatoria  de mayo de 2013.

Dimensión social del conflicto
Algunos entienden que el conflicto de los profesores de Madrid no puede abordarse desde un punto de vista clásico de reivindicación de condiciones laborales, sino que tendría implicaciones más profundas en el marco de la lucha más amplia por mantener la calidad de unos servicios públicos cada vez más degradados en el contexto de una grave crisis económica. Quienes sostienen esta opinión argumentan que la participación de padres y alumnos en actos de protesta habría sido clave en dar una dimensión mayor y original a las protestas de un colectivo como el docente que aunque numeroso (más de 20.000 personas) había sido tradicionalmente poco reivindicativo. El emblema adoptado no habría hecho sino apoyar esta visión.

Véase también
 Huelga educativa general en España de 2012
 Marea Roja

Referencias

Enlaces externos

 Lista de Mareas
 Blog Marea Verde
 Mareaverde en Twitter.
 Guía para no perderse en la 'Marea Verde' de la enseñanza en Madrid
 Página informativa sobre la Marea Verde
 Video Flashmob.
 Cartelería Marea Verde
 Textos Marea Verde

Educación en la Comunidad de Madrid
Educación en España
Protestas en España de 2011-2013
Activistas por la educación pública
Movimientos sociales de España

Marea Verde


2004 වසරේදී දී IAI Ramta විසින් නිෂ්පාදනය කරන ලද මෙම යාත්‍රාවන්ට එහි අවි ගබඩාව තුල ස්වයංක්‍රීය ග්‍රෙනේඩ් විදිනයන්',AGM-114  හෙල්ෆයර් මිසයිල,  SPIKE NLOS මිසයිල සහ මිලිමීටර් 30 කාල තුවක්කු සහිතව  එහි ඇති සියුම් තෙරපුම් තදබදය පාලනය කරන ලද කෘතිම මතුපිට ධාවක(ASD)  වලට ස්තූති වන්නට වෙරල ආශ්‍රිත ජලයේ නෝට් 50 ක් (පැයට කිලෝමීටර 93 / පැයට සැතපුම්ක් 58) ක වේගයෙන් ගමන් කල හැක.

කාර්යසාධනය
සුපිරි ඩෝරා Mk III යාත්‍රාව නෝට් 50ක අධිවේගී වේගයෙන් මුහුදේ ඉලක්කය නිරෝධනය කරයි. දිගු දුර මෙහෙයුම් සඳහා සාමාන්‍ය දින හතරකට වැඩි මුහුදේ රැඳීසිටීමේ  හැකියාව;විවෘත සාගර සහ වෙරළබඩ පරිසරය තුළ ඉහළ උපාමාරුවක් ; ඕනෑම කාලගුණ තත්වයක් යටතේ' මුහුදේ රැදී සිටීම ; නිවැරදි සහ ස්ථාවර දියුණු සමුද්‍රීය අවි ගබඩා හා සංවේදක ඇතුලත් කිරීමේ හැකියාව;  නිසා යොදා ගනී.සමස්තයක් ලෙස ගත් කල, යාත්‍රාව එහි මෙහෙයුම් පැකේජයට අනුව ටොන් 72 ත් 58 ත් අතර ප්‍රමාණයක් විස්ථාපනය කරයි.

මෙම යාත්‍රා වේගවත් හා කඩිසරය.මේවා සැලසුම් කර ඇත්තේ ඉහල මෙහෙයුම් වේගයක් පවත්වා ගැනීමටය.
මෙහි ජ්‍යාමිතිය මගින් සෑම වේග සීමාවක් තුලම යාත්‍රාව  රඳවා ගැනිමට හා ඉහල වේගයක් තුලදී වියලි නැව් තට්ටුවක් පවත්වා ගැනිමටත් හැකියාව ලැබේ.

ප්‍රචාලන පද්ධතිය
ප්‍රචාලන පද්ධතිය සමන්විත වන්නේ Detroit Diesel MTU 12V-4000 (මුලු බලය අශ්වබල4,175(3,113 kW) )
එන්ජින් දෙකකින්  බලගැන්වෙන වේගවත් බෝට්ටු සඳහාම නිර්මාණය කරන ලද
මතුපිට පෘෂ්ඨ ධාවකයන්ගෙනි. Arneson Surface Drive-16 .මතුපිට පෘෂ්ඨ ධාවකයන් යාත්‍රාවේ  තෙරපුම පාලනය කරයි.මීට අමතරව Mk III  යාත්‍රා ZF4650 reduction gears වලින්ද සමන්විතය.

මෙම තෙරපුම්-පාලන ප්‍රචාලන පද්ධතිය මගින් සුපර් ඩෝරා යාත්‍රා  වලට මීටර් 1.2 (අඩි 3.9)  නොගැඹුරු ජලයෙදී විශේෂ බලකායන් සතුරු වෙරල තීරයන්ට ගොඩබැස්වීම හා
මුදාගැනීමේ මෙහෙයුම් සිදුකල හැක.

අවි ගබඩාව
සුපර් ඩෝරා Mk III යාත්‍රාව තුල  Typhoon 25-30 mm stabilized cannon, heavy machine guns, AGM-114 Hellfire (Surface-to-surface type) missiles, SPIKE NLOS missiles ස්ථාපනය කිරීමට ඉඩ සලසා ඇත.මෙම සියලු අවි පද්ධති  වලට ,අති නවීන  දිවා/රාත්‍රී,දිගු දුර electro-optic  පද්දති, Elbit/El-Op සංවේදක හා ඉලක්ක පද්දති ඇතුලත් වේ.

දියුණුකිරීම්
IAI-Ramta විසින් මේ වන විට සුපර් ඩෝරා පන්තිය සඳහා නව සැකසුම්  ඇතුලත් පැකේජ   Strike හා  Littoral Warrior  ලෙස වැඩිදියුණු කරමින් පවතී.මේවාට ඉහල නිරවද්‍යතාවයකින්
යුතු අයුධ පද්දති ඇතුලත් කර ඇත.

පිරිවිතර

සබැදීන්

අමතර කියවීම්

සුපර් ඩෝරා Mk III පන්තියේ මුරසංචාරක යාත්‍රාව


An Cyperus sphacelatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Christen Friis Rottbøll. An Cyperus sphacelatus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cyperus

Cyperus sphacelatus


Clubul Sportiv Minaur Baia Mare este o echipă de handbal feminin din Baia Mare, România, secție a clubului sportiv CS Minaur Baia Mare. Echipa a evoluat în Divizia A și a promovat în Liga Națională în mai 2018, după ce a câștigat Seria B a Diviziei A.

Înființat în anul 2015 CS Minaur este un club de drept public aparținând Primăriei Baia Mare, având ca scop principal "preluarea brandului "MINAUR" și readucerea lui în prim-planul activităților sportive". Sediul clubului se află pe Bulevardul Unirii nr. 14A din Baia Mare, iar echipa își desfășoară meciurile de pe teren propriu în Sala Sporturilor "Lascăr Pană". Anterior sediul clubului s-a aflat pe strada Valea Roșie nr. 26.

Culorile oficiale ale clubului sunt alb-roșu-albastru. Anterior culorile oficiale au fost portocaliu-negru.

CS Minaur Baia Mare a ocupat locul trei în ediția 2020-21 a Ligii Europene, competiția care a înlocuit Cupa EHF. În sezonul 2020-2021 al Ligii Naționale echipa a cucerit medaliile de argint.

Palmares
Liga Europeană:
 Locul 3: 2021
Locul 4: 2022

Liga Națională:
 Locul 2: 2021

Lotul de jucătoare 2023/24

Conform paginii oficiale a clubului:

Portari
 1  Cristina Mihiș
 16  Clara Preda
 21  Amra Pandžić
Extreme
Extreme stânga
 9  Ana Maria Tănasie
 10  Éva Kerekes
Extreme dreapta
 4  Dijana Ujkić
 30  Amalia Terciu
 55  Oana Borș
Pivoți
 23  Andreea Țîrle
 93  Alba Spugnini

Centri
 5  Amalia Coman
 7  Aleksandra Vukajlović
 22  Luciana Popescu
 33  Amelia Lundbäck
Intermediari
Intermediari stânga
 11  Sanja Vujović
 13  María Gomes
 28  Magda Cazanga
 99  Anca Mițicuș
Intermediari dreapta
 95  Katarina Pavlović

Banca tehnică
Conform paginii oficiale a clubului:

Conducerea administrativă
Conform paginii oficiale a clubului:

Meciuri europene
Conform Federației Europene de Handbal:

✳ Partidele, programate să se desfășoare la Baia Mare, pe 20 și 21 februarie 2021, au fost anulate pentru ca echipa Thüringer HC să evite intrarea în carantină la reîntoarcerea în Germania. Rezultatul a fost decis de Federația Europeană de Handbal la "masa verde", victoria fiind acordată echipei CS Minaur Baia Mare, cu scorul de 10–0.

Sezoane recente
{|
|valign="top" |
{|class="wikitable text-align:center"
|-
! Sezon
! Competiție națională
! Loc
!Cupa României
!Supercupa României
!colspan=2|Competiție europeană
|-
| 2016-17
| bgcolor=#ddffdd| DA
|align=center| 2
|align=center|
|align=center|
|align=center| ||
|-
| 2017-18
| bgcolor=#ddffdd| DA
|align=center| 1
|align=center|
|align=center|
|align=center| ||
|-
| 2018-19
| bgcolor=#ddffdd| LN
|align=center| 10
|align=center|
|align=center|
|align=center| ||
|-
| 2019-20
| bgcolor=#ddffdd| LN
|align=center| 3✳
|align=center|
|align=center|
|align=center| ||
|-
| 2020-21
| bgcolor=#ddffdd| LN
|align=center|
|align=center|
|align=center|
|align=center| Liga Europeană|| Locul 3
|-
| 2021-22
| bgcolor=#ddffdd| LN
|align=center| 6
|align=center|
|align=center|
|align=center| Liga Europeană||Locul 4
|-
| 2022-23
| bgcolor=#ddffdd| LN
|align=center| 8
|align=center|
|align=center|
|align=center| ||
|}
|}

✳ Sezonul 2019-2020 al Ligii Naționale s-a încheiat, din cauza pandemiei de coronaviroză cauzată de noul coronavirus 2019-nCoV (SARS-CoV-2), fără a se mai disputa ultimele șapte etape, XX–XXVI, cu rămânerea în vigoare a clasamentului valabil la data de 11 martie 2020, când s-a desfășurat ultimul meci, fără introducerea unor criterii finale de departajare, fără a retrograda nici o echipă și fără a se acorda titlul și medalii.

 Marcatoare în competițiile europene Conform Federației Europene de Handbal:''

Clasamentul pe sezoane al marcatoarelor în competițiile europene

Clasamentul general al marcatoarelor în competițiile europene

Marcatoare în competițiile naționale

Cele mai bune marcatoare în Divizia A

Cele mai bune marcatoare în Liga Națională

Cele mai bune marcatoare în Cupa României

Trofeul Minaur

Trofeul Minaur este competiția amicală de handbal feminin organizată de clubul CS Minaur Baia Mare cu începere din anul 2017. Competiția se desfășoară cu patru echipe, care joacă în sistem fiecare cu fiecare, iar câștigătoarea este desemnată echipa cu cele mai multe puncte în clasament.

Edițiile Trofeului Minaur:

✳ Ediția a III-a s-a desfășurat cu trei echipe, deoarece cea de-a patra echipă invitată a anunțat că nu se mai prezintă la turneu, din cauza absențelor din lot provocate de accidentări.

Memorialul "Lascăr Pană"

Jucătoare notabile

  Claudia Cetățeanu
  Jenica Rudics
  Raluca Mihai
  Elena Avdekova
  Luciana Popescu
  Oana Bondar
  Helena Ryšánková
  Sylwia Lisewska
  Marija Šteriova
  Oana Cîrstea
  Andrada Preda
  Andreea Lipară
  Andreea Taivan
  Sonia Seraficeanu
  Ana Maria Măzăreanu
  Larisa Tămaș
  Paulina Masna
  Camelia Hotea

  Filippa Idéhn
  Ionica Munteanu
  Linn Blohm
  Jovana Kovačević
  Mikaela Mässing
  Larissa Araújo
  Elena Utkina
  Elaine Gomes
  Asuka Fujita
  Iaroslava Burlacenko
  Cristina Laslo
  Karoline de Souza
  Jelena Lavko
  Aleksandra Zych
  Talita Carneiro

Antrenori notabili
  Costică Buceschi

Referințe

Legături externe

 Site oficial CS Minaur Baia Mare Handbal Feminin
 Vechiul site oficial CS Minaur Baia Mare Handbal Feminin (arhivat)

Cluburi românești de handbal
Handbal în Baia Mare
Fondări în 2015

CS Minaur Baia Mare (handbal feminin)


is a 1999 horror film  directed by Takashi Miike, based on the 1997 novel by Ryu Murakami. Starring Ryo Ishibashi and Eihi Shiina, the film is about a widower, Shigeharu Aoyama (Ishibashi), who stages a phony audition to meet a potential new romantic partner. After interviewing several women, Aoyama becomes interested in Asami (Shiina), whose dark past affects their relationship.

Audition was originally a project of the Japanese company Omega Project, who wanted to make a horror film after the great financial success of their previous production Ring. To create the film, the company purchased the rights to Murakami's book and hired screenwriter Daisuke Tengan and director Miike to film an adaptation. The cast and crew consisted primarily of people Miike had worked with on previous projects, with the exception of Shiina, who had worked as a model prior to her career in film. The film was shot in about three weeks in Tokyo.

Audition premiered, with a few other Japanese horror films, at the Vancouver International Film Festival, but it received much more attention when it was shown at the Rotterdam International Film Festival in 2000, where it received the FIPRESCI Prize and the KNF Award. Following a theatrical release in Japan, the film continued to play at festivals and had theatrical releases in the United States and United Kingdom, followed by several home media releases.

Audition was received positively by Western film critics on its release, with many noting the final torture sequence in the film and how it contrasts with the non-horrific scenes before. The film has appeared on several lists of the best horror films ever made, and has had an influence on other horror films and directors including Eli Roth and the Soska sisters.

Plot
Shigeharu Aoyama is a widower whose son Shigehiko says that he should find a new wife. Shigeharu's friend Yasuhisa Yoshikawa, a film producer, devises a mock casting audition at which young women audition for the "part" of Shigeharu's new wife. Shigeharu agrees to the plan and is immediately enchanted by an applicant named Asami Yamazaki, attracted to her apparent emotional depth shown in her application essay.

Yasuhisa cannot reach any of the references in Asami's résumé, such as a music producer she said she worked for, who has gone missing. However, Shigeharu is so enthralled by her that he pursues her anyway. She lives in a tiny apartment, containing little besides a large sack and a telephone. For four days after the audition, she sits perfectly still next to the phone waiting for it to ring. When it finally does, she answers, pretending that she never expected Shigeharu to call. After several dates, she agrees to accompany him to a seaside hotel, where Shigeharu intends to propose marriage. At the hotel, Asami reveals burn scars on her body. Before having sex, Asami demands that Shigeharu pledge his love to her and no one else. Deeply moved, Shigeharu agrees. In the morning, Asami is nowhere to be found.

Shigeharu tries to track her down using her résumé, but as Yasuhisa warned, all of the contacts are dead ends. At the dance studio where she said she was trained, he finds a man with prosthetic feet who is shown to have tortured Asami when she was a child, causing her burn scars. The bar where she said she worked has been abandoned for a year following the murder and dismemberment of the owner. A passerby tells Shigeharu that the police found three extra fingers, an extra ear, and an extra tongue when they recovered the body; Shigeharu has hallucinations of the body pieces. Meanwhile, Asami goes to Shigeharu's house and finds a photo of his late wife. Enraged, she drugs his liquor. Shigeharu comes home, pours a drink, and after a short while feels the effects of the drug. A flashback shows that the sack in Asami's apartment contains a man missing both feet, his tongue, one ear and three fingers on one hand. He crawls out and begs for food. Asami vomits into a dog dish and places it on the floor for the man. The man sticks his face into the vomit and hungrily consumes it.

Shigeharu collapses from the drug. Asami injects him with a paralytic agent that leaves his nerves alert, and tortures him with needles. She tells him that, just like everyone else in her life, he has failed to love only her. She cannot tolerate his feelings for anyone else, even his own son. She inserts needles into the skin below his eyes, saying "deeper" continuously as she does so. She then cuts off his left foot with a wire saw. Shigehiko returns home as Asami begins to cut off Shigeharu's other foot, and she sneaks up on him with a can of mace. As she attacks the boy, Shigeharu appears to suddenly wake up back in the hotel after he and Asami had sex, and his current ordeal seems to be only a nightmare; Shigeharu proposes marriage and Asami accepts. As he falls back asleep in the hotel, he returns to reality - his previous awakening having been false - to find his son fighting Asami. Shigehiko kicks her downstairs, breaking her neck. Shigeharu tells his son to call the police and stares at the dying Asami, who repeats what she said on one of their dates about her excitement on seeing him again.

Cast
Eihi Shiina as
Ryo Ishibashi as
Jun Kunimura as
Tetsu Sawaki as
Miyuki Matsuda as
Toshie Negishi as
 Shigeru Saiki as
Ken Mitsuishi as
Ren Ohsugi as
Renji Ishibashi as

Themes
Critics have considered Audition as both feminist and misogynistic. Miike has stated that when he met journalists in the United Kingdom and France, he found they commented on the film's feminist themes when Asami gets revenge on the men in her life. The film sets up Aoyama with traits and behaviors which could be considered sexist: a list of criteria for his bride to meet, and the phoney audition format he uses to search for future wife. Tom Mes, author of Agitator: The Cinema of Takashi Miike, stated that the torture sequence, with the mutilation of Aoyama, can be seen as revenge from Asami. Dennis Lim of the Los Angeles Times examined similar themes, noting that the film is "ultimately about the male fear of women and female sexuality" and that women are blatantly objectified in the first half of the film, only to have Asami "redress this imbalance" in the second half when she becomes an "avenging angel". Chris Pizzello, writing in the American Cinematographer, stated that one plausible approach to interpreting the film is to see the final act as a representation of Aoyama's guilt at his mistreatment of women and his desire to dominate them. Aoyama develops a paranoid fantasy of an attacking object: because he harbours sadistic thoughts towards women, he develops a fear that the object will retaliate. Contrary to this, Miike has stated that the final torture scenes in the film are not a paranoid nightmare dreamed up by Aoyama. Tom Mes has argued against the feminist portrayal of the film, noting that Asami is not motivated by an ideological agenda, and that acknowledging that she takes revenge on a man who has lied to her would be ignoring that she has also lied to Aoyama. Asami states "I want to tell you everything" during the torture scene, implying she had not been truthful before. Mes also notes that the avenging angel theme contradicts a feminist-themed revenge interpretation, given that one of Asami's victims is female.

In Audition, the character of Asami is a victim of child abuse. Colette Balmain, in her book Introduction to Japanese Horror Film, described Asami as "just one more face of the wronged women in Japanese culture... They are victims of repression and oppression, and only death and loneliness remain for them". The film critic Robin Wood wrote that through her child abuse, Asami is taught that love and pain must be inseparable. The audience is led to identify with Asami through this victimization and also what Stephen LeDrew described as a "patriarchal Japanese society". Elvis Mitchell (The New York Times) stated that the theme of the film was: "the objectification of women in Japanese society and the mirror-image horror of retribution it could create". Tom Mes suggested that these themes can be witnessed in the scene where Asami feeds her mutilated prisoner and then turns into the childhood version of herself and pets him like a dog. Mes concludes that this is done to suggest that what had happened in Asami's life had made her the violent adult seen in the film.

Production

Development

The main production company behind Audition was the Japanese company Omega Project. Omega were originally behind the production of Hideo Nakata's film Ring; this was a great success in Japan and, subsequently, the rest of Asia. Omega had problems setting up the release of Ring in Korea and had the company AFDF Korea work on a Korean re-adaptation of Ring. The following year, in 1998, Omega partnered again with AFDF Korea and other production companies including Creators Company Connection, Film Face, and Bodysonic to make the adaptation of Ryū Murakami's 1997 novel Audition. Omega wanted to create a film different from the supernatural-themed Ring, and chose to adapt Murakami's novel, which lacked this trait. To attempt something different, they hired a screenwriter (Daisuke Tengan) and a director (Takashi Miike) who were not known for working on horror films. Prior to Audition, Tengan was best known as a screenwriter for working with his father (Shohei Imamura) on The Eel, which won the Palme d'Or in 1997.

Pre-production
To create Audition, Miike worked with many of his previous collaborators, such as cinematographer Hideo Yamamoto. Miike spoke of his cinematographer by saying that Yamamoto was: "very sensitive towards death. Both of his parents died very young, and it's not something he talks about much". Miike also noted that he felt that Yamamoto was: "living in fear, and that sensibility comes through in his work. It's something I want to make the most of". The film's score was composed by Kōji Endō. Endō had previously composed work for Miike on films such as The Bird People in China. Yasushi Shimamura was the film's editor. Shimamura had worked with Miike as early as Lady Hunter: Prelude To Murder in 1991.

Actor Ryo Ishibashi wanted to work with Miike and agreed to the role. He commented that despite not being a great fan of horror films, he enjoyed scripts, such as that of Audition, that showcased human nature. Model Eihi Shiina was cast in the film as Asami. Shiina's career was primarily as a model and she only began acting after being offered a film role while she was on holidays. Shiina first learned about Miike through his film Blues Harp, which made her interested in meeting the director. When Shiina first met Miike, they began talking about her opinions on love and relationships. On their second meeting, Miike asked Shiina to play the part of Asami. Shiina thought that the opinions and feelings she expressed to Miike were the reason she was cast in the role, and she tried to play the role as naturally as she could without going over the top.

Production
Audition was shot in approximately three weeks, which was about one more week than usual for Miike's films at the time. Scenes such as those in Asami's apartment and at a restaurant were shot on location in a real apartment and a real restaurant. Outdoor scenes were shot in Tokyo, along intersections in Omotesandō.

The torture scene at the end of the film did not initially contain Asami's lines "Kiri-kiri-kiri". Shiina was initially whispering her lines while filming this scene, but after discussion with Miike, the two decided that having her say these lines would make the scene scarier. Ishibashi found that Miike was "having so much fun with that scene", and that Miike was especially excited when Ishibashi's character's feet are cut off. For the special effects where Shiina's character places acupuncture needles into Ishibashi, special effects make-up was used to create a mask layer which was laid upon Ishibashi's eyes, which is then pierced by the needles.

Release

Theatrical

Audition had its world premiere on October 2, 1999, at the Vancouver International Film Festival. The premiere was part of a program of modern Japanese horror films at the festival, including Ring, Ring 2, Shikoku and Gemini. Audition was screened at the 29th Rotterdam International Film Festival in The Netherlands in early 2000 where it was shown as part of a Miike retrospective.  Tom Mes stated that Audition received the most attention at Rotterdam, where it won the FIPRESCI Prize for the best film of competition. The FIPRESCI award was given by a jury of international film journalists, who grant this award during the Rotterdam International Film Festival. Only films not in competition qualify for the award. Audition also won the KNF Award, voted by the Circle of Dutch Film journalists.

Audition was released theatrically in Japan on March 3, 2000. When asked about the reception in Japan, Miike stated that there was "no reaction" as the film was shown in small theaters for a short theatrical run. Miike followed up that the Japanese audience did not really know about Audition until it received a greater reputation abroad. It received its American premiere at the Seattle International Film Festival in 2000. The film was given its theatrical release in the United States on August 8, 2001. It eventually grossed $131,296 in the country.

In the United Kingdom, Audition received screenings in 2000 at both FrightFest and the Raindance Film Festival. It was released theatrically in the United Kingdom by Metro Tartan in mid-March 2001. It was Miike's first film to be released theatrically in the United Kingdom.

Home media
Audition was released on DVD in the United States by Chimera on June 4, 2002. The DVD included an interview with Miike and a documentary on the Egyptian Theater in Los Angeles. A new DVD was released by Lionsgate in 2005 dubbed the "uncut special edition". This release included an interview with Ryu Murakami, a selected scene commentary by Miike, and a clip from Bravo's The 100 Scariest Movie Moments. Peter Schorn of IGN gave a negative review of the 2006 DVD, finding that the video was "overcompressed to the point that a distracting, shifting blockiness frequently in backgrounds that draws the eye away from the actors". IGN concluded that the: "overall image quality is soft and fuzzy, with weak black levels, murky shadow areas and less-than-impressive color saturation". On October 6, 2009, Shout! Factory released a DVD and Blu-ray release of the film that featured an introduction by Miike and actress Eihi Shiina, a full audio commentary by Miike and screenwriter Daisuke Tengan, and a documentary featuring the cast.

Audition was released in the United Kingdom on DVD by Tartan Video on June 28, 2004. The disc contained an interview with Miike and liner notes by Joe Cornish. Matthew Leyland (Sight & Sound) reviewed this release, stating that the audio and visual presentation was "exemplary" while noting that the interview with Miike was the only noteworthy bonus feature on the disc. The film was later released by Arrow Video on February 29, 2016. The Arrow Video release was exclusively restored in 2K resolution and was scanned from a 35mm interpositive.

Reception
On Rotten Tomatoes, the film has a rating of 81% based on 74 reviews, with an average rating of 7.34/10. The website's critical consensus reads, "An audacious, unsettling Japanese horror film from director Takashi Miike, Audition entertains as both a grisly shocker and a psychological drama". On Metacritic, the film has a weighted average score of 69 out of 100, based on 19 critics, indicating "generally favorable reviews".

Ken Eisner (Variety) gave the film a positive review. The reviewer referred to the film as a "truly shocking horror film" that was "made even more disturbing by its haunting beauty". Geoffrey Macnab, writing in Sight and Sound, referred to the film as a "slow-burning but ultimately devastating horror pic" and wrote that "it's a virtuoso piece of film-making with much more subtlety and depth than Miike's other films". The Hollywood Reporter Frank Scheck described the film as "one of the most audacious, iconoclastic horror films in recent years". Mark Schilling (The Japan Times) praised Shiina and Ishibashi's acting, but noted that "among the film's few irritants is a smarmy, snarly bad guy turn by Renji Ishibashi as Asami's wheelchair-using ballet instructor. He is a reminder of where too many other Miike films have headed – straight for the video racks". Schilling concluded that "Miike is ready for a bigger role – as one of the leading Japanese directors of his generation". In the early 2010s, Time Out conducted a poll with several authors, directors, actors and critics who have worked within the horror genre to vote for their top horror films. Audition placed at number 18 on their top 100 list.

Final sequence response
Writers for Variety, The Hollywood Reporter and Sight & Sound all emphasized the film's final scene. Scheck (The Hollywood Reporter) wrote that "Miike lulls the audience into a state of complacency with a studied, slow-moving, lightly comic first half before delivering a gruesome final section that makes Stephen King's Misery look wholesome"; the ending was "all the more shocking for the clinical way in which it is presented". Eisner (Variety) stated that it is only at the ending of the film that Audition "breaks out of creepfest ghetto".  In his essay on themes in Audition, Robin Wood stated that most of Miike's films are disturbing for "what they have to tell us about the state of contemporary civilization; they are not in the least disturbing in themselves, operating on some fantasy level of annihilation, with 'comic-book' violence". In comparison, he stated that Audition is "authentically disturbing, and infinitely more horrifying: the first time I watched it – on DVD, at home, after warnings I had received – I was repeatedly tempted, through the last half hour, to turn it off". Wood compared the film to Pier Paolo Pasolini's Salò, or the 120 Days of Sodom, stating that the film was "almost as unwatchable as the news reels – of Auschwitz, of the innocent victims of Hiroshima and Nagasaki and Vietnam, victims of Nazi or American dehumanization".

Of the film's success with Western audiences, Miike states that he was not surprised, but that he had "no idea what goes on in the minds of people in the West and I don't pretend to know what their tastes are. And I don't want to start thinking about that. It's nice that they liked my movie, but I'm not going to start deliberately worrying about why or what I can do to make it happen again". Actress Eihi Shiina stated that, in Japan, only a certain type of film fan would watch Audition. By comparison, she said, the film was seen by many more people overseas, which she attributed to "good timing".

Aftermath and influence

After the release of Audition, Miike was going to adapt Murakami's novel Coin Locker Babies, but the project failed to find enough financing.

Audition has been described as an influence on "torture porn". The term was invented by David Edelstein to describe films such as Saw, The Devil's Rejects and Wolf Creek that offer "titillating and shocking" scenes that push the audience to the margins of depravity in order for them to "feel something". Audition influenced American directors such as Eli Roth. Roth stated that Audition influenced him to make his film Hostel, with Miike even making a cameo as a satisfied customer of the kidnappers who let customers torture their victims. Richard Corliss, writing in Time, opined that Audition was different from torture porn films as: "unlike Saw and its imitators in the genre of torture porn, Audition doesn't go for gore-ific money shots. Miike's films live inside their characters, taking the temperature of their longings, the ridiculous ambitions they chase so obsessively and their need to experience the extreme to prove they're alive".

Audition has been referenced in western popular culture such as comics, music videos, and other media. It was listed by twin directors Jen and Sylvia Soska as one of their favourite horror films, and with the sisters saying that it was an influence on their film American Mary. The directors noted the character of Asami, stating that an audience generally sees: "female characters in a horror film as the helpless victim. This film leads you in one direction, skillfully hinting at a darker storyline for the otherwise meek and slight Asami until the final 15 minutes where we are introduced to a merciless monster. A perfect personification of the irrational rage of a woman scorned". Director Quentin Tarantino included Audition in his list of top 20 films released since 1992 (the year he became a director), referring to it as a "true masterpiece if there ever was one". Audition was among the films included in the book 1001 Movies You Must See Before You Die.

Deadline reported that executive producer Mario Kassar had begun work on an English language adaptation of Audition in 2014. Richard Gray was brought on to serve as the remake's director and screenwriter. The film's storyline would be taken from Ryu Murakami's novel as opposed to an adaptation of Miike's film, and the film would take place in North America. The new film would  include scenes and locations in the novel that were not in Miike's film. Kassar spoke about the remake in 2016, saying he was "almost there. It's taking me a long time because it is kind of hard to do this movie but I'm not going to do it unless I know I'm doing it right."

See also

List of horror films of 1999
List of Japanese films of 1999

References

Further reading

External links

1999 films
1999 horror films
Japanese horror films
1990s Japanese-language films
1990s psychological drama films
Films based on horror novels
Japanese films about revenge
Japanese serial killer films
Films directed by Takashi Miike
Films based on Japanese novels
Films shot in Tokyo
Torture in films
1999 drama films
1990s exploitation films
1990s serial killer films
1990s Japanese films

Audition (1999 film)


Kunzang Choden (Distrito de Bumthang, 1952) escritora butanesa en inglés.

Sus padres era terratenientes y cuando tenía nueve años la enviaron a un colegio en la India donde aprendió inglés. Se graduó con honores en psicología en el Indraprastha College de Delhi y obtuvo un título en sociología de la Universidad de Nebraska-Lincoln. Ha trabajado para el Programa de las Naciones Unidas para el Desarrollo en Bután y actualmente vive con su marido suizo en Timbu con el que ha tenido dos hijas y un hijo.

Bibliografía
 Folktales of Bhutan (1994) ISBN 9748495965

 Bhutanese Tales of the Yeti (1997) ISBN 1879155834

 Dawa: The Story of a Stray Dog in Bhutan (2004) ISBN 9993664405

 The Circle of Karma (2005) ISBN 8186706798

 Dawa: The Story of a Stray Dog in Bhutan (2006) ISBN 9993664405

  Chilli and Cheese- Food and Society in Bhutan (2008) ISBN 9789744801180

  Tales in Colour and other stories (2009) ISBN 9788189884628

 Membar Tsho - The Flaming Lake (2012) ISBN 9993689912

Referencias

Enlaces externos
Entrevista a Kunzang Choden
Otra entrevista a Kunzang Choden
www.zubaanbooks.com

Novelistas de Bután
Escritores en inglés del siglo XX
Escritores en inglés del siglo XXI
Escritores del siglo XX
Escritores del siglo XXI
Alumnado de la Universidad de Delhi
Butanesas del siglo XX
Butanesas del siglo XXI
Escritoras de Bután

Kunzang Choden


Polens parlament er en fællesbetegnelse for Polens to politiske parlamentskammer, overhuset senatet og underhuset Sejm. Polens parlament har ikke et fællesnavn.

Medlemmerne af begge kamre er valg i folkelige afstemninger, for en periode på fire år. Sejm har 460 medlemmer, imens Senatet har 100 senatorer. For at en lov kan vedtages, skal den stemmes igennem begge kamre. Sejm kan dog nedstemme Senatets afvisning af at vedtage et lovforslag.

I november 2020 var parlamentet midlertidigt suspenderet officielt grundet coronavirus.

Referencer

Eksterne henvisninger

Parlament
Parlamenter

Polens parlament


As eliminatórias da Copa do Mundo Feminina da FIFA 2023 decidiram  30 das 32 equipes que disputarão a Copa do Mundo de Futebol Feminino de 2023. Será a nona Copa do Mundo de Futebol Feminino, o torneio mundial quadrienal de futebol feminino da FIFA.

Ampliação e Mudanças no Formato

Em 5 de junho de 2019, algumas horas antes da final da Copa do Mundo Feminina daquele ano, o presidente da FIFA, o suíço-italiano Gianni Infantino declarou em uma coletiva de imprensa que aquela edição era uma edição sem precedentes na história do torneio, com um interesse de mídia nunca visto, o que levou as maiores audiências de televisão jamais registradas na história do futebol feminino. Ao final desta declaração, ele anunciou que a entidade havia elaborado uma lista com cinco metas a serem atingidas pelo futebol feminino nos próximos anos. Faziam parte desta lista:

 Criação de um mundial de clubes, aos moldes do que já acontece com os homens desde 2005.
 Criação da Liga Mundial Feminina, seguindo os moldes da Liga das Nações da UEFA.
 Com o aumento do nível dos jogos registrado nas duas edições anteriores,a entidade decidiu aumentar o número de seleções participantes de 24 para 32, a fim de igualar o formato do torneio masculino, vigente desde 1998.
 Dobrar as premiações para a Copa de 2023, também igualando estes valores aos dos homens.
 Dobrar os investimentos no desenvolvimento do esporte para US$1 bilhão.

Em 31 de julho do mesmo ano, o quadro executivo da entidade ratificou a primeira meta, que era a equiparação do formato dos dois torneios. No entanto,alguns meses mais tarde,a entidade decidiu que ele será vigente no masculino até 2022, já que a partir de 2026 passará a ser 48 seleções.

Vagas
Vagas diretas

4 para África (CAF)

6 para Ásia (AFC)

4 para América do Norte, Central e Caribe (CONCACAF)

3 para América do Sul (CONMEBOL)

1 para Oceania (OFC)

11 para Europa (UEFA)

Vagas na repescagem

2 para Ásia (AFC)

2 para África (CAF)

2 para América do Norte, Central e Caribe (CONCACAF)

2 para América do Sul (CONMEBOL)

1 para Oceania (OFC)

1 para Europa (UEFA)

Como funcionará a Repescagem

A repescagem funcionará da seguinte forma: 10 seleções serão divididas em três grupos, dois com três países e um com quatro. A líder de cada um estará garantida na Copa do Mundo. Times do mesmo continente não poderão ficar no mesmo grupo, e o torneio funcionará como evento-teste.

Qualificados
As competições que qualificaram as seleções para a Copa do Mundo serão disputadas ainda em datas a serem definidas, onde serão apuradas 32 seleções para o torneio, além das anfitriãs Austrália e Nova Zelândia e que já estão previamente classificadas por serem os países sede. Serão 29 vagas diretas para a competição e 3 vagas por repescagem. A repescagem funcionará da seguinte forma: 10 seleções serão divididas em três grupos, dois com três países e um com quatro. A líder de cada um estará garantida na Copa do Mundo. Times do mesmo continente não poderão ficar no mesmo grupo, e o torneio funcionará como evento-teste. A divisão das vagas foi realizada no dia 23 de dezembro de 2020.

Eliminatórias

As três seguintes equipes se classificaram para a Copa do Mundo de Futebol Feminino de 2023.

Copa do Mundo de Futebol Feminino de 2023

Eliminatórias da Copa do Mundo de Futebol Feminino de 2023


Walter Clarence Henderson (-) est un agriculteur et un homme politique canadien de la Colombie-Britannique. Il est député fédéral progressiste-conservateur de la circonscription britanno-colombienne de Cariboo de 1958 à 1968.

Biographie
Né à Carberry dans le Manitoba, Henderson exerce le métier d'agriculteur.

Élu en 1958 face au député sortant créditiste sortant, Bert Leboe, il sert seulement durant un mandat, car Leboe reprend son siège lors de l'élection suivante en 1962.

Résultats électoraux

Références
Walter Clarence Henderson, M.P. - Chambre des communes du Canada

Naissance en février 1891
Député fédéral canadien provenant de la Colombie-Britannique
Député du Parti progressiste-conservateur du Canada
Décès en septembre 1968
Décès à 77 ans

Walter Henderson (homme politique)


Rez u metalu tehnika je obrade metala. Danas se rijetko koristi, dok su je nekada rado koristili Vikinzi. Tehnika je zapravo suprotna graviranju kalupa za medalje, novac ili nakit, gdje se prikaz izdubi u metalu. Ovdje se pak radi posve jednako kao kod klesanja skluptura u kamenu, odnosno rezbarenja u drvetu te se željeni predmet dobiva oduzimanjem materijala početnom metalnom bloku. Najdulje su ju koristili kovači umjetnici, no i tu je danas iznimno rijetko korištena.

Dodatna literatura
Jewelry, Concepts and Technology. Untracht, Oppi. Doubleday, New York, USA. 1982.

Vanjske poveznice
http://www.langantiques.com/university/Chip_Carving

Umjetnička obrada metala

Rez u metalu


NordGen eller Nordisk Genressourcecenter er en nordisk institution for bevarelse og bæredygtig udnyttelse af planter, husdyr og skove i overensstemmelse med FNs konvention om biologisk diversitet og i internationalt samarbejde. Forretningen har hovedkontor i den skånske by Alnarp, hvor NordGen Plante-center findes, mens NordGen husdyr og NordGen Skov, se Ås uden for Oslo i Norge.

NordGen er reguleret af Nordisk Ministerråd, som også finansierer virksomheden, og blev etableret den 1. januar 2008 ved en sammenlægning af Nordisk Genbank Husdyr, Nordisk Genbank og Nordisk Skovsbrugs frø- og planteråd. En fusion mellem de forskellige organisationer har til hensigt at styrke arbejdet med genetiske ressourcer for fødevarer og landbrug i Norden. NordGen er også ansvarlig for driften af Svalbard Global Seed Vault med globale opgaver beskyttelsescertifikater vedrørende frø- og genmaterialer. Som en af verdens førende videnS- og beskyttelse centre PÅ området, ER formålet med NordGen bevare og sikre en sund biologiske mangfoldighed i verden nu og i fremtiden. NordGen udgive skrifter, forsker og forbereder databaser i området.

Eksterne henvisninger
 NordGen - Officiel site

Genbanker
Nordisk Ministerråd
Nordisk samarbejde
Etableret i 2008

NordGen


Sergej Dmitrijev (, transkribiert Sergej Dmitrijew; * 10. November 1959 in Vilnius) ist ein litauischer Politiker, Mitglied des Seimas.

Leben
Nach dem Abitur 1976 an der 8. Mittelschule in Vilnius studierte er von 1978 bis 1983 Geschichte und Englische Sprache am  Pädagogikinstitut Smolensk und wurde Lehrer. Von 1992 bis 1993 studierte er weiter in Moskau an einer Hochschule. Von 1983 bis 1984 leistete er den Sowjetarmeedienst. Von 2000 bis 2004 war er Mitglied des Seimas, von 2007 bis 2011 Mitglied im Stadtrat Vilnius.

Weblinks
 "Sergej Dmitrijev" (Seimas)

Mitglied des Wirtschaftsausschusses (Litauen)
Politiker (Vilnius)
LRS-Mitglied
Litauer
Geboren 1959
Mann

Sergej Dmitrijev


هذه قائمة ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 1912 التي أقيمت في السويد وقد تحصلت الولايات المتحدة على المركز الأول برصيد 25 ذهبية.

المرجع
 اللجنة الأولمبية الدولية – ستوكهولم 1912 Medal Table

الألعاب الأولمبية الصيفية 1912
جداول ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية

جدول ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية 1912


Olaylar
 1 Temmuz - Dorileon Muharebesi gerçekleşti.
 Nikea Kuşatması gerçekleşti.
 Birinci Haçlı Seferi'nde yüzbinlerce kişilik kafileler Bizans İmparatorunun desteğinde Anadolu'ya geçti. I. Kılıçarslan'ın Selçuklu ordusu ilk büyük kafileyi kılıçtan geçirdi. Fakat arkadan gelen zırhlı Frank ve Germen birlikleri karşısında dayanamadı. Önce başkent İznik, sonra da Doryleon Savaşı (Eskişehir Savaşı) ile Batı Anadolu kaybedildi. Bu bölgeler antlaşma gereği Bizansa bırakıldı. Haçlı ordusu Anadoluda ilerlerken Kılıçarslan'ın vurkaç taktiğiyle 600.000 kişiden 100.000 e düştü. Yine de Kilikya (Çukurova) bölgesine ulaşıp bu bölgede Ermeni krallığını kurdu. Bu bölgeden ayrılan bir Frank birliği, bir başka kutsal bölge olan Edessa'ya (Urfa) girip, burada Anadolu'daki ilk Frank krallığını kurdular.

Doğumlar
 Atsız, Harezmşah hükümdarı (ö. 1156)
 Muhammed bin Kiyâ Büzürgümmîd, Alamut Kalesi hakimi (ö. 1162)

Ölümler
 Porsuk, ya da Bursuk, Büyük Selçuklu İmparatorluğu hizmetinde bir Türk generali
 Nizar bin Müstansır, Nizârî İsmâ'ilîyye Mezhebi imamı (d. 1045)

1097


La  du Paris-Roubaix Femmes a lieu le . Elle fait partie de l'UCI World Tour féminin 2022. Elle est remportée par l'Italienne Elisa Longo Borghini.

Parcours
Le parcours est identique à l'année précédente, à l'exception d'un tour du circuit initial supplémentaire. La course s'élance de Denain. Le parcours comprend  de distance, dont  de pavés répartis en  secteurs, soit  de plus que lors de la première édition. La Trouée d'Arenberg n'est pas au programme.

Le final de l'épreuve emprunte les mêmes  derniers kilomètres que les hommes.

Équipes

Favorites
La lauréate de l'édition 2021, Lizzie Deignan, n'étant pas présente, Lotte Kopecky (SD Worx), victorieuse sur les Strade Bianche et le Tour des Flandres, fait figure de favorite. Les noms d'Elisa Balsamo (Trek-Segafredo), leader du classement UCI, Ellen van Dijk (même équipe), d'Annemiek van Vleuten, Emma Norsgaard (Movistar), Chantal Van den Broek-Blaak (SD Worx) ou de Marta Cavalli (FDJ-Nouvelle Aquitaine-Futuroscope) sont également avancés. Marianne Vos ne peut prendre le départ à cause d'un test positif au Covid.

Déroulement de la course
Une échappée se forme sur les tours urbains du départ. Elle est constituée entre autres de Tanja Erath, Amalie Lutro et Gaia Masetti. Celles-ci reste à l'avant après le premier secteur pavé, les autres étant lâchées. Masetti crève plus loin, tandis que Lutro est distancée. Erath est reprise à soixante-et-un kilomètres de l'arrivée. Sur le secteur d'Auchy les Orchies, Lotte Kopecky attaque avec Marta Bastianelli. Elles sont rapidement rejointes par Lucinda Brand. Derrière, Elisa Balsamo est victime d'une crevaison. En tenant trop longtemps le bidon que lui tend son directeur sportif en voiture, elle est disqualifiée. Le trio de tête est repris. Entre les deux secteurs de Templeuve, Elisa Longo Borghini accélère emmenant avec elle Elena Cecchini et Emma Norsgaard. Dans le second secteur, elle les distance. Cecchini et Norsgaard sont reprises. Dans le secteur de Cysoing, Kopecky et Chantal van den Broek-Blaak accélèrent. Elles sont alors huit dans ce groupe de favorites. L'écart se réduit alors à onze secondes. Toutefois, après les attaque de Van den Broek-Blaak et de Pfeiffer Georgi l'entente n'est plus bonne et l'écart s'accroît de nouveau. Dans le carrefour de l'arbre, Kopecky donne ses dernières forces et distancent ses adversaires. Elle est cependant revue par Marta Cavalli puis le groupe se reforme. Elisa Longo Borghini s'impose seule. Kopecky remporte le sprint pour la seconde place.

Classements finals

Classement général final

UCI World Tour

Points attribués

Classement individuel
Ci-dessous, le classement individuel de l'UCI World Tour à l'issue de la course.

Classement de la meilleure jeune
Ci-dessous, le classement de la meilleure jeune de l'UCI World Tour à l'issue de la course.

Classement par équipes
Ci-dessous, le classement par équipes de l'UCI World Tour à l'issue de la course.

Liste des participantes

Primes

Après la polémique consécutive à l'édition 2021 (du fait d'un rapport 20 fois inférieur au montant des primes versées à leurs homologues masculins), et grâce à l'arrivée d'un sponsor titre, l'organisateur de la course ASO a annoncé avoir porté la prime pour la première à l'arrivée à  et fait passer la dotation globale à .

Prix

Notes et références

Articles connexes
 Paris-Roubaix 2022

Liens externes

2022
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en France en 2022
Cyclisme en avril 2022
Sport en France en avril 2022

Paris-Roubaix Femmes 2022


Na filosofia marxista, o termo ideologia dominante denota as atitudes, crenças, valores e morais compartilhados pela maioria das pessoas em uma determinada sociedade. Como um mecanismo de controle social, a ideologia dominante molda como a maioria da população pensa sobre a natureza da sociedade, seu lugar nela e sua conexão com uma classe social.

Em A Ideologia Alemã (1845), Karl Marx e Friedrich Engels disseram que "as ideias da classe dominante são, em cada época, as ideias dominantes" aplicadas a todas as classes sociais a serviço dos interesses da classe dominante. Assim, na prática revolucionária, o slogan: "A ideologia dominante é a ideologia da classe dominante" resume sua função como uma base revolucionária.

Em uma sociedade capitalista e burguesa, a práxis revolucionária marxista busca alcançar as circunstâncias sociais e políticas que tornam a classe dominante politicamente ilegítima, como tal, é necessária para a deposição bem-sucedida do sistema capitalista de produção. Então, a ideologia da classe trabalhadora atinge e estabelece o domínio social, político e econômico, de modo que o proletariado (a classe trabalhadora urbana e a camponesa) possa assumir o poder (político e econômico) como a classe dominante da sociedade.

Na teoria não marxista, a ideologia dominante significa os valores, crenças e moral compartilhados pela maioria social, que molda como a maioria da população pensa sobre sua sociedade e, portanto, na medida em que o faz, pode ou não servir aos interesses da classe dominante; portanto, a extensão em que uma ideologia dominante efetivamente domina o pensamento social coletivo pode ou não ter diminuído durante a Idade Moderna.

Marxismo
Controle social exercido e efetuado por meio da manipulação ideológica de aspectos da cultura comum de uma sociedade — religião e política, cultura e economia, etc. — para explicar e justificar o status quo em benefício político da classe dominante data da Era do Iluminismo, no século XVIII. Tal método de controle social derivou conceitualmente da mentira nobre, proposta por Platão, que era necessária para a estabilidade social de uma república composta por três classes sociais. No Livro 3 (414e-15c) de A República, Platão apresenta a mentira nobre (gennaion pseudos, γενναῖον ψεῦδος) em um conto de ficção, em que Sócrates estabelece e justifica a origem da sociedade socialmente estratificada:

No século XIX, Karl Marx descreveu essa hegemonia cultural da classe dominante com o termo ideologia dominante, que descreveu o status quo da sociedade (religioso e político, econômico e cultural) que caracterizou o capitalismo do século XIX. Como tal, a teoria filosófica marxista propõe dois modelos conceituais, o Intencional e o Espontâneo, para caracterizar a(s) função(ões) social(is) da ideologia dominante:

Intencional
A ideologia é deliberadamente construída por intelectuais burgueses e pequeno burgueses, que depois é propagada pelos meios de comunicação de massa (imprensa, rádio, televisão, cinema, Internet). Assim, por ser a burguesia proprietária dos meios de comunicação, como classe social, ela pode selecionar, determinar e publicar os conceitos econômicos, sociais e culturais que constituem o status quo estabelecido, que são as ideologias (doutrinas formais) que atendem aos seus interesses como a classe dominante da sociedade.

Além disso, porque a classe trabalhadora não possui meios de comunicação de massa, eles são oprimidos pela hegemonia cultural da burguesia, e, porque eles não têm seus próprios intelectuais, eles adotam a visão de mundo (Weltanschauung) imposta pela burguesia, que constitui assim uma falsa consciência sobre sua própria exploração econômica pelos estratos das classes superiores; com essa falsa consciência, a classe operária perde sua independência social e política, econômica e cultural como classe social.

Espontâneo
A ideologia origina-se espontaneamente em todas as classes sociais de uma sociedade, como expressão da estrutura material existente da sociedade em questão. Com base em suas experiências de vida social, os homens e mulheres de cada classe social (alta, média, baixa) constroem sua compreensão intelectual da sociedade e, como suas experiências sociais são principalmente de relações sociais capitalistas, a ideologia compartilhada (dominante) tende a refletir as normas de uma sociedade capitalista. Consequentemente, o conteúdo da reportagem de um jornal é determinado, não pelos preconceitos socioeconômicos e políticos da editora, mas pelo status quo da sociedade, a narrativa social fixa que é acreditada pela editora e pelos leitores do jornal..

Ao organizar-se como sindicatos, a classe trabalhadora experimenta e expressa um tipo diferente de relação social dentro de uma sociedade capitalista, porque tal perspectiva ideológica desafia a legitimidade intelectual e social do capitalismo, questionando a validade de como a sociedade é organizada e, portanto, como ele funciona. O estabelecimento bem-sucedido de uma ideologia da classe trabalhadora (visão de mundo) representa uma abordagem coletiva para perceber e resolver os problemas socioeconômicos, políticos e culturais das pessoas da classe trabalhadora. Portanto, por meio de tal consciência de classe embrionária, uma nova estrutura material, dentro de uma sociedade capitalista, torna-se a base de uma nova ideologia que expressa os interesses dos trabalhadores — e contraria o status quo da hegemonia cultural burguesa proposta e estabelecida pela ideologia dominante da classe dominante capitalista.

Crítica
Na teoria marxista, uma das classes sociais de uma sociedade torna-se a classe dominante quando é uma força socialmente progressista suficientemente poderosa, com o apoio popular das outras classes sociais, para derrubar a classe dominante anterior. Por exemplo, as grandes revoluções burguesas dos séculos XVII e XVIII ocorreram porque a burguesia se tornou a porta-estandarte do progresso social, a classe universal. A burguesia gradualmente começou a perder seu caráter progressista e tornou-se cada vez mais reacionária quando chegou ao poder (já que passou a apoiar o status quo em vez de buscar mais progresso social).

Como consequência, a ideologia dominante pode conter uma mistura de elementos socialmente progressistas e regressivos. Portanto, os marxistas não rejeitam tudo e nada relacionado à ideologia dominante do capitalismo; em vez disso, eles concordam com seus elementos progressistas e criticam seus elementos regressivos. Em outras palavras, as críticas marxistas da ideologia dominante do capitalismo não são normalmente rejeições grosseiras de seu conteúdo, mas de sua forma capitalista limitante.

Ver também
 Hegemonia cultural
 Falsa consciência
 Enquadramento noticioso
 Ideocracia

Marxismo

Ideologia dominante


Buckpasser (1963-1978) est un cheval de course pur-sang anglais américain. Membre du Hall of Fame des courses américaines, il a été élu cheval de l'année aux États-Unis en 1966 avant de devenir un étalon de premier plan.

Carrière de courses
Élevé par Ogden Phipps à Claiborne Farm, à Paris dans le Kentucky, ce grand poulain est déjà l'objet de tous les regards avant même de débuter en compétition : son modèle est réputé magnifique, proche de la perfection. Il débute en  par une quatrième place : ce sera la seule fois de toute sa carrière qu'il ne termine pas sur le podium d'une course. Car rapidement, le poulain s'affirme comme le meilleur de sa génération, gagnant neuf de ses onze premières sorties.  Il est certes battu par une pouliche, Priceless Gem, dans le Aqueduct Futurity, mais il prend aisément sa revanche sur elle dans les Champagne Stakes. S'il est nommé meilleur 2 ans de l'année, le titre suprême de cheval de l'année lui échappe au profit d'une autre pouliche de 2 ans, Moccasin, qui partage cet honneur avec le 4 ans Roman Brother. Il n'empêche, Buckpasser est le grand favori de la Triple Couronne du printemps prochain.

D'importants changements s'opèrent au début de l'année 1966 : William Winfrey, l'entraîneur de Buckpasser, a pris sa retraite et confié son cheval à Edward Neloy, tandis que son jockey attitré, Braulio Baeza le délaisse au profit du phénomène Graustark, qui a gagné trois petites courses à 2 ans mais dans un style éblouissant et qui vient de faire une rentrée impressionnante. C'est donc avec un nouveau jockey, Bill Shoemaker, que Buckpasser effectue sa rentrée, ponctuée par une deuxième place, avant de remporter  les Everglades Stakes, confirmant son statut de favori du Derby. La préparatoire suivante, les Flamingo Stakes, semble une telle formalité que les organisateurs de la course, craignant de perdre de l'argent, refusent de prendre des paris. Et ils ont failli avoir tort, car Buckpasser, menant la course en musardant, se relâche et manque de laisser la victoire avant de se ressaisir brillamment.

Las, une blessure vient contrarier les plans de Buckpasser qui doit garder le box de longues semaines et manque les épreuves de la Triple Couronne. Il fait son retour dans une course mineure disputée le même jour que les Belmont Stakes, à nouveau associé à Baeza. Il retrouve le haut niveau dans l'Arlington Classic, et c'est une affaire de suprématie puisque si l'étoile filante Graustark a disparu de la circulation sur blessure, il doit affronter celui qui fut finalement le meilleur poulain du printemps, Kauai King, lequel n'est passé loin de la Triple Couronne puisqu'il a enchaîné le Kentucky Derby et les Preakness Stakes avant d'échouer à la quatrième place des Belmont Stakes. Mais de lutte il n'y aura pas puisque Kauai King se blesse durant le parcours et ne sera plus jamais revu en piste. Buckpasser, lui, n'en a cure et s'impose en battant au passage le record du monde du mile en 1'32"60, un record qui tiendra jusqu'à Dr. Fager en 1968. La suite de sa carrière est une litanie de victoires incluant l'American Derby (avec un record de la piste à la clef), les Woodward Stakes, les Travers Stakes ou encore la Jockey Club Gold Cup. À la fin de l'année, il devient le premier cheval à atteindre le million de dollars de gains avant d'avoir 4 ans. Il est élu cheval de l'année 1966.

En 1967, Buckpasser continue à empiler les succès mais une nouvelle blessure le contraint à s'absenter plus de quatre mois avant de faire un retour gagnant dans le Metropolitan Handicap, sa quinzième victoire consécutive. En juin, il s'essaie pour la première fois sur une piste en gazon et connaît sa première défaite depuis un an. S'il semble un peu moins dominateur, il réalise toujours de superbes performances, mais ne gagne plus à tous les coups. Et pourtant il va devoir se surpasser pour la dernière course de sa carrière, programmer pour le . Ce jour-là en effet, les Woodward Stakes semblent bien être "la course du siècle". Au départ, trois énormes champions : Buckpasser et deux autres futurs membres du Hall of Fame des courses américaines, les deux chevaux qui lui succèderont au titre de cheval de l'année, le jeune et brillant Damascus, lauréat des Preakness Stakes et des Travers Stakes par pas moins de 22 longueurs, et l'ultra-rapide Dr. Fager. Buckpasser est favori, la course tient toutes ses promesses, mais c'est Damascus qui l'emporte, dix longueurs devant Buckpasser et Dr. Fager (Damascus et Buckpasser étant deux des trois seuls chevaux à avoir battu ce dernier). Pour se donner une idée du niveau de l'épreuve, il suffit de jeter un œil à la listel des 100 meilleurs chevaux de sport hippique américain du  établie par le magazine The Blood-Horse : Dr. Fager est classé sixième, Buckpasser quatorzième et Damascus, peut-être un peu sous-estimé, seizième. C'est la dernière sortie en tout cas de Buckpasser, qui sera lui aussi introduit au Hall of Fame, en 1970.

Résumé de carrière

Au haras
Syndiqué pour $  en vue de sa carrière d'étalon (le prix d'une part est fixé à $ , un record à l'époque), Buckpasser s'avère un excellent reproducteur. Il est notamment le père de deux lauréates de l'Eclipse Award de la meilleure 2 ans de l'année : La Prevoyante (également cheval de l'année au Canada, par une fille de la grande poulinière Natalma) et Numbered Account, future mère de l'étalon Private Account. D'ailleurs c'est surtout en tant que père de mères qu'il va briller, obtenant quatre titres de tête de liste des pères de mères en Amérique du Nord (1983, 1984, 1988, 1989). Ses filles ont ainsi donné dont les membres du Hall of Fame Easy Goer et Slew o' Gold, le champion britannique El Gran Señor ou encore les étalons influents que furent Seeking The Gold, Miswaki (le père de l'immense Urban Sea) et Woodman. Une autre de ses filles, Spring Adieu, issue de Natalma, est la mère de Razyana (par His Majesty), qui a son tour a donné le chef de race Danehill.

Buckpasser s'est éteint relativement jeune, à 15 ans, et repose au cimetière équin de Claiborne Farm.

Origines
Buckpasser est le joyau de son père, le grand champion et membre du Hall of Fame Tom Fool, cheval de l'année en 1953. Sa mère Busanda, une fille du grand War Admiral, fut une excellente jument, l'une des meilleures de sa génération. C'est une petite fille de La Troienne, une jument-base issue de l'élevage de Marcel Boussac qui a profondément influencé les courses américaines. Notons aussi l'inbreeding sur un autre Français, Teddy, lui aussi grand reproducteur.

Pedigree

Références

Cheval de course né en 1963
Étalon pur-sang anglais
Cheval de l'année aux États-Unis
Membre d'un Hall of Fame des courses hippiques
Animal mort en 1978
Famille 1-x

Buckpasser


Ala Mândâcanu (n. 14 decembrie 1954, Balatina) este o politiciană și jurnalistă din Republica Moldova.

Activitate
Ala a fost membru al Parlamentului din Republica Moldova, redactor-șef al publicației "Democrația" (2001-2004), vicepreședinte al Partidului Social Liberal și decan al Facultății de Jurnalism. Locuiește în Montreal din 2008. Ala Mândâcanu este liderul comunității moldovenilor din departamentul canadian Quebec.

Distincții
La 14 octombrie 2010, a fost decorată de către președintele interimar, Mihai Ghimpu, cu Ordinul de Onoare al Republicii Moldova și a primit Diploma de gradul I a primului ministru, Vlad Filat.

Note

Legături externe
 Ala Mândâcanu - album de familie
 Ala Mândâcanu infirmă informațiile privind deschiderea bisericii cu slujbe în limba română în Quebec
 Ala Mândâcanu infirmă informațiile privind deschiderea bisericii cu slujbe în limba română în Quebec
 Comunitatea moldovenilor din Quebec (Canada) și-a lansat cartea de vizită
 10 PENTRU TINE CU ALA MANDACANU
 Lectia de unire

Nașteri în 1954
Oameni în viață
Oameni din raionul Glodeni
Oameni din Montreal
Politicieni moldoveni
Jurnaliste
Deputați ai Republicii Moldova 2005-2009
Moldoveni expatriați în Canada
Decorați cu Ordinul de Onoare al Republicii Moldova

Ala Mândâcanu


Nigger este un termen din lumea anglo-saxonă, peiorativ și ofensator, adresat persoanelor cu pielea de culoare închisă. Acest termen a apărut în secolul al XVIII-lea ca adaptare la cuvântul spaniol negro, descendent al adjectivului latin niger, ce înseamnă negru. A fost folosit în mod derogatoriu, și după mijlocul secolului al XX-lea, în special în Statele Unite, utilizarea sa de către americanii non-africanii a devenit in genere peiorativă și un insult rasial, cu excepția unor circumstanțe sociale în care are o valoare afectivă și amicală. În consecință, a început să dispară din folosul general. Totuși, acest cuvânt este utilizat și în continuare, în diferitele sale forme, cu frecvență tot majoră din anii 2010 de către afro-americanii în rândul lor sau în exprimare de sine, fiind cea mai comună înjurătură în versurile muzicii hip-hop. Ca urmare, cuvântul este auzit zilnic de milioane de oameni de toate rasele din întreaga lume care ascultă hip hop necenzurat și alte genuri muzicale în care compare, rostirea acestuia fiind inacceptabilă din punct de vedere social pentru oricine, cu excepția afro-americanilor. Faptul că s-a continuat includerea acestui termenl în lucrările clasice de literatură a provocat controverse. Deoarece termenul este considerat extrem de ofensator, adesea îi se face referință prin eufemismul "N-word" (cuvântul ce începe cu "N").

Etimologia și istoria

Variantele neger și negar derivă din cuvintele din limbile mediteranee ce înseamnă "negru", adică cuvântul spaniol și portughez negro, și nègre din franceză, acum peiorativ. Etimologic, negro, noir, nègre, și nigger vin de la nigrum, variantă a cuvântului latin niger.

În limba engleză, nigger (atunci scris niger) a fost un cuvânt ce însemna "individ cu piele de culoare închisă". Cea mai veche atestare a termenului datează din 1574, într-o lucrare ce cita "the Nigers of Aethiop, bearing witnes" (Negrii din Etiopia, dând mărturie). Potrivit dicționarului Oxford English, prima folosire derogatorie a termenului nigger a fost înregistrată cu două secole mai târziu, în 1775.

În America colonială din 1619, John Rolfe a folosit "negars" în descrierea sclavilor africani expediați în colonia Virginiei . Mai târziu, cuvintele din engleza americană, neger și neggar, s-au răspândit în coloniile din Nord, în New York-ul sub dominația olandeză, și în comunitățile olandeze metropolitane din Philadelphia, și în cele morave din restul Pennsylvaniei; Cimitirul African din New York a fost inițial cunoscut prin numele olandez "Begraafplaats van de Neger" (Cimitirul Negrilor); o apariție a cuvântului "neger" în Rhode Island se datează din 1625.  Lexicograful Noah Webster, al cărui Webster's Dictionary a contribuit mult pentru solidificarea ortografiei limbii engleze vorbită de către americani, a sugerat cuvântul neger în loc de negro în 1806.  Dialectul vorbit în Sudul Statelor Unite a schimbat pronunția cuvântului negro la nigra.

În timpul comerțului cu blănuri de la începutul anilor 1800 până la sfârșitul anilor 1840 în Statele Unite occidentale, termenul era scris "niggur", și este adesea înregistrat în literatura de atunci. George Fredrick Ruxton l-a folosit în lexiconul "omul muntelui", fără conotația peiorativă. Evident "niggur" era similar cu utilizarea modernă a cuvintelor "dude" sau "guy". Nu a fost folosit ca termen exclusiv pentru sclavi africanii în rândul oamenilor de munte din această perioadă, deoarece indienii, mexicanii, francezii și chiar englezii erau adesea numiți "niggur".

Cuvintele "colored" (colorat) sau "negro" au devenit o alternativă mai respectuoasă. În 1851, Boston Vigilance Committee, o organizație ce promova abolirea sclaviei, a afișat avertizări oamenilor colorați din Boston și din vecinătate. Scriind în 1904, jurnalistul Clifton Johnson a documentat caracterul dizgrațios al cuvântului "nigger", subliniind că a fost ales în special în Sud pentru că era mai ofensator decât "colored" sau "negro".  Pana la sfârșitul secolului XIX, "colored" a devenit suficient de mainstream pentru a fi ales ca autoidentificator rasial pentru Asociația Națională pentru Promovarea Oamenilor de Culoare. În 2008, Carla Sims, directorul pentru comunicații ale acestei asociații, a declarat că termenul colored nu este ofensător, iar organizația a ales acest cuvânt deoarece era cel mai pozitiv termen utilizat frecvent (în 1909, când asociația a fost înființată). Deci termenul este depășit și vechi, dar nu ofensător. Scriitorul canadian Lawrence Hill a schimbat titlul romanului său din 2007, "The Book of Negroes" (Cartea Negrilor). Numele se referă la un document istoric real, dar el s-a simțit obligat să găsească un alt nume pentru piața americană, reitingând ediția sub titlul "Someone Knows My Name" (Cineva știe numele meu).  Literatura din secolul al XIX-lea prezintă folosirea cuvântului "nigger" fără conotație rasială. Mark Twain, în cartea autobiografică "Life on the Mississippi" (Viața pe Mississipi) din 1883, a folosit termenul "nigger" când a citat un discurs direct, dar a folosit "negro" atunci când a scris în propriul său personaj narativ. Joseph Conrad a publicat o poveste în Marea Britanie cu titlul "The Nigger of the Narcissus" (1897), dar a fost sfătuit să o publice în Statele Unite cu titlul "The Children of the Sea" (Copiii mării).

După sfârșitul anilor 1960, schimbarea socială provocată de mișcarea drepturilor civile a legitimat cuvântul "black" pentru identificarea rasială a americanilor cu pielea neagră de origine africană. Președintele Thomas Jefferson a folosit acest cuvânt pentru a descrie sclavii africani în "Notes on the State of Virginia" (1785), dar termenul "black" nu a devenit mainstream până în secolul al XX-lea.

În anii '90, "Black" a fost înlocuit de "African-American", fapt ce lingvistul Steven Pinker definește "un exemplu al eufemismului treadmill". Mai mult decât atât, African-American seamănă cu expresia afro-american, aceasta deja populară din anii '70. Unii negri americani continuă să folosească cuvântul nigger, adesea scris și "nigga" sau "niggah", fără ironie, fie pentru a neutraliza impactul cuvântului, fie ca un semn al solidarității.

În anii '90, de asemenea, a apărut epitetul "sand nigger", adresat persoanelor ce provin din Orientul Mijlociu.

Note

Bibliografie

Termeni peiorativi pentru oameni
Rasism în Statele Unite ale Americii
Cuvinte și expresii în limba engleză

Nigger


Michael Lee Aday (doğum adıyla Marvin Lee Aday ve sahne adıyla Meat Loaf; d. 27 Eylül 1947 – ö. 20 Ocak 2022), Amerikalı şarkıcı, müzisyen ve aktör.

Yaşamı
Loaf, 27 Eylül 1947'de Dallas, Teksas'ta doğdu. 1968'de başladığı müzik ve oyunculuk kariyerini 2022 yılındaki ölümüne kadar sürdürdü. Aktif müzik yaşamında rock and roll, heavy metal ve hard rock tarzında parçalar seslendirdi. 1993'te çıkardığı tekli çalışması "I'd Do Anything for Love (But I Won't Do That)" ile beğeni topladı. Ayrıca ellinin üzerinde sinema filmi ve televizyon yapımında rol aldı.

Çıkardığı Bat Out Of Hell adlı müzik albümü 43 milyon kopya satış rakamı elde etti. Sinemada ise en iyi oyunculuğunu 1975 yapımı The Rocky Horror Picture Show adlı filmle gerçekleştirdi.

Ölümü
Meat Loaf, 20 Ocak 2022'de Nashville, Tennessee'de 74 yaşında COVID-19 komplikasyonları nedeniyle öldü. COVID-19 aşısı olup olmadığı bilinmiyordu ancak, Çin'i suçladığı COVID-19 salgını sırasında zorunlu aşılama ve maske tedbirlerine karşı olan söylemleriyle öne çıkmış ve kendisine Bonnie Tyler, Cher, Brian May ve eski Amerikan Başkanı Donald Trump gibi tanınmış isimlerden destek verilmiştir.

Diskografi

Stüdyo albümleri
 Stoney & Meatloaf (1971)
 Bat Out Of Hell (1977)
 Dead Ringer (1981)
 Midnight at the Lost and Found (1983)
 Bad Attitude (1984)
 Blind Before I Stop (1986)
 Bat Out Of Hell II: Back Into Hell (1993)
 Welcome to the Neighborhood (1995)
 Fight Club (1999)
 Couldn't Have Said It Better (2003)
 Bat Out Of Hell III: The Monster Is Loose (2003)

Canlı ve compilation albümleri
 Hits out of Hell (1985)
 Live at Wembley (1987)
 Heaven & Hell (1989)
 Live Around the World (1996)
 The Very Best of Meat Loaf (1998)
 VH1 Storytellers (1999)
 Bat Out Of Hell (Canlı) (2004)

Kaynaklar

Dış bağlantılar

 Resmi Sitesi

Amerika Birleşik Devletleri'nde COVID-19 pandemisinden ölenler
1947 doğumlular
2022 yılında ölenler
Amerikalı erkek şarkıcılar
Grammy Ödülü sahipleri
Arista Records sanatçıları
Teksas doğumlular
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
Motown sanatçıları
Teksas doğumlu şarkıcılar
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar

Meat Loaf


Kubiak ist der Familienname folgender Personen:

 Anastazja Kubiak (* 1966), polnische Fußballspielerin
 Clifford Kubiak (* 1953), US-amerikanischer Chemiker

 Frank Kubiak (* 1975), deutscher Schauspieler, DJ und Diplom-Psychologe
 Gary Kubiak (* 1961), US-amerikanischer Footballspieler und -trainer
 Hans-Jürgen Kubiak (* 1952), deutscher Sachbuchautor

 Michał Kubiak (* 1988), polnischer Volleyballspieler
 Norbert Maria Kubiak (1892–1942), deutscher römisch-katholischer Ordensbruder, Dominikaner und Märtyrer
 Roland Kubiak (* 1956), deutscher Agrarökologe und Unternehmer
 Ryszard Kubiak (1950–2022), polnischer Ruderer
 Ted Kubiak (* 1942), US-amerikanischer Baseballspieler
 Zygmunt Kubiak (1929–2004), polnischer Literaturhistoriker, Literaturkritiker, Essayist und Übersetzer

Kubiak


Franck Durix (født 20. oktober 1965) er en tidligere fransk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Frankrig

Franck Durix


An Cryptostylis javanica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Cryptostylis javanica in nahilalakip ha genus nga Cryptostylis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Jawa. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptostylis

Cryptostylis javanica