أسلوب الشرط هو اسلوب (جملة شرطية) يدل على تلازم جملتين وارتباطهما بواسطة أداة تسمى أداة الشرط. بحيث لا يمكن أن تتحقق جملة جواب الشرط إلا بتحقق جملة فعل الشرط. أي أن وقوع جملة الجواب وتحققها مشروطٌ -في الغالب- بوقوع جملة الشرط، فإذا تحقق الشرط تحقق الجواب.

يتكون أسلوب الشرط من : أداة الشرط + جملة فعل الشرط + جملة جواب الشرط.

أدوات الشرط
ادوات الشرط قد تكون إما حروف أو أسماء. تقسم أدوات الشرط إلى (أدوات شرط جازمة) (أدوات شرط غير جازمة):

أدوات الشرط الجازمة
وهذه الأدوات تجزم فعلين وهم فعل الشرط وفعل جواب الشرط.

حروف

 إِنْ: حرف شرط جازم لا محل له من الإعراب. (إن تدرسْ تنجح).
 إذما: حرف شرط جازم لا محل له من الإعراب. (إذما تجتهدْ تنجحْ)

أسماء

 مَنْ: للعاقل. (من يزرعْ يحصدْ).
 ما: لغير العاقل. (ما تفعلا من خير ينفعْكما).
 مهما: لغير العاقل. (هما تبطنْ تظهرْه الأيام).
 متى: للزمان. (متى أسمعْ الأذان أصلي).
 أيان: للزمان. (أيَّان تسافرْ أرافقك).
 أين: للمكان. (أين يكثرْ الظلم تعم الفوضى).
 أنى: للمكان. (أنَّى تذهبوا أرافقْكم).
 حيثما: للمكان. (حيثما تتجهْ تر قدرة الله).
 كيفما: للحال. (كيفما تمشْ أمش).

أدوات الشرط الغير جازمة
حروف

 لو: حرف شرط للماضي غالبا ويسمى حرف امتناع لامتناع. (لو أقبلت على القراءة ما ضاع وقتك هباء).
 لولا: حرف امتناع لوجود. (لولا المطالعة ما نمت ثقافة الإنسان).
 لوما: حرف امتناع لوجود. (لوما زيدٌ ما جاءَ عمروٌ).
 أمّا: حرف شرط يفيد التفصيل وهي تقوم مقام أداة الشرط وفعل الشرط، ويجب اقتران جوابها بالفاء. (أما بنعمة ربك فحدّث)

أسماء

 إذا: ظرف للزمان المستقبل. (إذا أقبلَتِ الدنيا على المرءِ أعارتْهُ محاسنَ غيرِه).
 لمّا: ظرف للزمان الماضي. (لَمَّا أجتهد العامل ترقى في العمل).
 كلّما: ظرف للزمان الماضي. (كلما دق الجرس دخل التلاميذ أو خرجوا).

أشكال جملة الشرط والجواب
 تأتي جملة الشرط على شكلين فقط:
 جملة فعلية فعلها مضارع: (من يجتهد ينجح) أو جملة فعلية فعلها ماضٍ: (من زرع حصد)
 جملة إسمية :(لو أنك عملت بنصيحتي لنجحت)
 وتأتي جملة الجواب على ثلاثة الأشكال:
 جملة فعلية فعلها مضارع. (إن تصدق تنجح)
 جملة فعلية فعلها ماض (إن صدقتَ نجوتَ)
 جملة فعلية فعلها أمر وفي هذه الحالة تسبق الفاء جملة جواب الشرط.(إن أتيتَ إلى العاصمة فزرني)

إعراب الشرط والجواب

لا تظهر علامة الجزم على جملة الشرط أو الجواب إلا إذا كانت فعليّة فعلها مضارع:
أداة الشرط  جملة الشرط جملة الجواب
جازمة فعلية فعلها مضارع فعلية فعلها مضارع
 يكون فعل الشرط والجواب المضارعين مجزومين؛ لذلك تسمّى هذه الأدوات بـ (أدوات الشرط الجازمة).
 علامات جزم الفعل المضارع هي:
 السكون إذا كان صحيح الآخِر.
 حذف النون إذا كان من الأفعال الخمسة.
 حذف حرف العلة إذا كان معتلّ الآخر.

اتصال الفاء بجواب الشرط

تتصل الفاء بجواب الشرط في ستة أحوال، وقد جمعت هذه الاحوال في قول الشاعر: اسميةٌ طلبيةٌ وبجامد... وبما وبقد وبلن وبالتسويف. وهم كما يلي:

ملاحظات
 ملاحظة: أدوات الشرط غير جازمة لا محل لها من الإعراب بمعنى إن الجملة الشرطية التي تحتويها تعرب ب:جملة شرطية لا محل لها من الإعراب.
 ملاحظة: لا يلتقي اداة جزم أو شرط مع حرف من حروف العلة أو نون الافعال الخمسة.

مراجع

نحو عربي

أسلوب شرط


Mattox bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Mattox (Florida)
 Mattox (Georgia)
 Mattox (Texas)

Mattox ist der Familienname folgender Personen:

 Jim Mattox (1943–2008), amerikanischer Politiker
 Matt Mattox (1921–2013), amerikanischer Tänzer

Sonstiges:
 Mattox Bastion, Berg im Viktorialand, Antarktika

Siehe auch:
 Mattocks, Maddox, Madox

Mattox


Nu metal, metal müziğin bir türüdür. Alternatif metal müziğin, hip-hop, endüstriyel etkenler, funk ve grunge gibi diğer müzik türleriyle birleşmesiyle ortaya çıkmıştır. Biçimsel olarak, farklı müzik türlerinin ritmik öğeleriyle, post-hardcore gitar rifflerinin buluşması bu müziğin temelini oluşturur. 1990'lı yılların ortasında ortaya çıkan New Wave of American Heavy Metal akımı ile kendini göstermiştir.

Kökenler
İlk olarak "nu metal" terimi Ekim-1995'te bir Coal Chamber konserinde, röportaj için gelen bir dergi ekibinin bu müziği 'New Metal' olarak adlandırmasıyla kullanıldı. Daha önce de Korn, Deftones ve P.O.D. için funk metal terimi kullanılmıştı.

"Nu Metal" vs. "New Metal" karşılaştırmaları "Get Thrashed" isimli filme kadar sürdü.

Nu metal akımının başlangıcı ise, şüphesiz Korn'un demo kaydıyla olmuştur. (Neidermeyer's Mind, 1993) Korn müziği, daha eski bir grup olan Mike Patton'un grubu Mr. Bungle'ı andırıyordu, onlar Korn'un bu müziğini, "Bungle Müziği" olarak tanımladı. Üstelik Korn, Kerrang! isimli bir kanalda, Mike Patton'un diğer grubu olan Faith No More'dan şöyle bahsetti, 'Biz onlardan etkilendik çünkü onlar bir metal grubunda yapılmayacak şeyler yaptılar.' Nu Metal grupları da çoğu kez metal grupları kadar geleneksel olmadıklarını ifade etmişlerdir.

Korn, geleneksel 6 telli gitarların yerine 7 telli gitar kullanmıştır. Steve Vai bu gitarları teknik gitaristler için tanıtmıştır. Fakat, Korn'un gitaristleri olan James Shaffer ve Brian Welch, 7 telli gitar kullanabilecek derecede teknik bir gitarist değillerdir. 7 telli gitarı bir Nu Metal markası olması için çalmışlardır.

Yapımcı Ross Robinson, "Nu Metal'in babası" olarak anılır, çünkü ilk dönem nu metal albümlerinin yapımcılığına imza atmıştır.

Popülarite
Nu Metal'in popülaritesi 1998 yılında Korn'un 3. albümü olarak bilinen Follow the Leader sayesinde zirveye çıkmıştır, bu albüm dünya çapında 9 milyon kopya satmıştır. Sonraki yıllarda birçok Nu Metal grubu MTV gibi TV kanallarına çıkmaya başlamıştır. Coal Chamber, Limp Bizkit ve Staind gibi gruplar o yıllarda birçok hit çıkaran albümler yaptılar.

Los Angeles dışından da Static-X, Coal Chamber, Spineshank gibi Nu Metal akımının ilk dalgasını oluşturan birçok grup, birçok yerde çalmaya ve tanınmaya başladı. Des Moines'ten Slipknot, Atlanta'dan Sevendust, Jacksonville'den Limp Bizkit, Chicago'dan Disturbed, Phoenix'den Soulfly, Lawrence, Massachusetts'den Godsmack ve San Diego'dan P.O.D. bu akımı ilk oluşturan gruplardandır.

Başka bir destek de Family Values Tour, Lollapalooza ve Ozzfest gibi festivallerden geldi ve Nu Metal'in popülaritesi daha da arttı. Woodstock ise 1999 yılından sonra Nu Metal'i desteklemeye başlamıştır.

2000 yılına geldiğimizde, daha fazla grup bu akıma katıldı. Bunlardan biri, Papa Roach ilk albümleri Infest ile "Platinium Hit" ödülünü aldı. P.O.D. ve Disturbed gibi diğer gruplar ise ünlü gruplar arasına girmeyi başardı. 2001, Nu Metal albümleri açısından doruk noktasıydı. Bazı gruplar dağıldı fakat, bu tarzı korumak için çaba gösteren çoğu grup, başarılı albümlere imza attı. Bu albümlerden bazıları; Staind'in Break the Cycle, P.O.D.'in Satellite, Slipknot Iowa.

2003 yılında Nu Metal'in popülaritesinde ciddi bir azalma oldu. Korn'un uzun zamandır beklenen 5. albümü Untouchables, Limp Bizkit'in 4. albümü Results May Vary ve Papa Roach'un 3. albümü Lovehatetragedy önceki albümler kadar satmadı. Ayrıca, Nu Metal grupları radyolarda daha az çalmaya başladı ve MTV Good Charlotte ve Fall Out Boy gibi pop punk ve emo gruplarına yönelmeye başladı. Daha sonra Nu Metal grupları tarzlarını değiştirmeye başladı. Papa Roach, Hard Rock yapmaya başladı, Staind; Post-Grunge, Slipknot; Ekstrem Metal, Disturbed; Heavy Metal, Static X; Endüstriyel Metal, Linkin Park; Alternatif Rock, Adema; Alternatif Rock, Deftones ve System of a Down Alternatif Metal olarak yola devam ettiler.

Müzikal Özellikler

Nu Metal grupları genellikle agresif bir vokale sahiptir. Funk, Punk, Metal gibi birçok farklı karakterde olabilir.

Korn'dan Jonathan Davis, Chevelle'den Pete Loeffler, Slipknot 'tan Corey Taylor, Taproot'tan Stephen Richards, Disturbed'dan David Draiman ve Limp Bizkit'ten Fred Durst gibi birçok isim; tarzlarını yaratırken Maynard James Keenan'den esinlenmiştir, Fred Durst'ın favori grubu Tool'dur ve en büyük esinlenme kaynağıdır. Bununla birlikte Faith No More'ın vokalisti Mike Patton da Nu Metal vokallerinin esinlenmesinde itibarlı bir yere sahiptir.

Nu Metal bas partları çoğu kez, funk, hiphop ve başka tarzları anımsatabilir. Bas gitar'da slap bass tekniği yaygındır. Nu Metal'de bas, çoğu zaman müziğin arkasından ilerler. Bazı Nu Metal basçıları 4 telli yerine 5 telli bas tercih ederler.

Bazı Nu Metal grupları, daha çeşitli müzik yapabilmek ve müziğe efekt sağlamak için DJ'e önem verirler. Örnek olarak; Linkin Park'tan Joe Hahn, Deftones'dan Frank Delgado, Slipknot'tan  Sid Wilson ve Limp Bizkit'ten DJ Lethal bu DJ'lerin bazılarıdır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 MTV.com: Nu metal Meltdown

Heavy metal
Korn albümleri

Nu metal


Albirex Niigata (アルビレックス新潟), er en japansk professionel fodboldklub, baseret i Niigata-præfekturet, og de spiller i J2 League.

Historiske slutplaceringer

Nuværende trup
Pr. 10. september 2019.

Noter

Eksterne henvisninger
 J.League

Fodboldklubber i Japan

Albirex Niigata


مونيكا ريال  (اسمها الكامل مونيكا جين ريال ) هي مؤدية أصوات أمريكية ولدت في 5 أكتوبر 1975 في هيوستون, تكساس.

أدوارها في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 بيسميكر كوروغاني - سايا
 خيميائي الفولاذ - ليرا, دانتي في جسد ليرا
 خيميائي الفولاذ FULLMETAL ALCHEMIST - ميه شانغ
 ون بيس - كوينا، تاشيجي, كارو
 ساموراي 7 - شينو
 تسوباسا كرونيكل - ساكورا
 سول إيتر - تسوباكي ناكاتسوكاسا
 باسيليسك - أوكوي
 دي جرايمان - ليلو، لولو-بيل
 داركر ذان بلاك -المقاول الأسود- - كانامي إيشيزاكي
 بلاك كات - كيريساكي كيوكو
 دي إن إنجل - رمز الأبدية/توا-تشان
 حكايات أشباح المدرسة - موموكو كويغاكوبو
 إلفن ليد - كاناي
 نادي مضيفي ثانوية أوران - رينغي هوشاكوجي
 ترينيتي بلاد - فانيسا والش
 كلايمور - ميريا
 المعلم الساحر نيغيما! - كونوكا كونوي، كازومي أساكورا، ساتسكي يوتسوبا
 نيغيما!؟ - كونوكا كونوي، كازومي أساكورا، ساتسكي يوتسوبا
 سولتي راي - ريتا ريفانت
 موشيشي - أيا، تويو
 أسطول الزجاج - سيلوا
 فتى الرمال - واكامي
 المحقق كونان - إيومي
 فل ميتال بانيك! - كيوكو توكيوا
 فل ميتال بانيك؟ فموفّو - كيوكو توكيوا
 فل ميتال بانيك! The Second Raid - كيوكو توكيوا
 سكول رمبل - لارا غونزاليس
 سكول رمبل:الفصل الدراسي الثاني - لارا غونزاليس
 بامبو بليد - ريمي أوداجيما
 ناباري نو أو - شينرابانشو
 أزومانغا دايو - نيامو مينامو كوروساوا
 AIR - ميسُزو كاميو
 NOIR - كيريكا يومورا
 إل كازادور - ليريو
 إير جير - سيمكا
 أوكيكو فوريكابوتيه - روري ميهاشي
 باني بوني داش! - ساياكا سوزوكي
 إنجليك لاير - تامايو كيزاكي
 لاينباريل الحديدي - ميو كُجو
 ريد غاردن - فانيسا
 باكانو! - شاني لافوريه
 جينيريتر جاول - ناتسومي
 هيرويك إيج - تيل وميل
 كيدي غريد - لوميير
 ساندز أوف ديستراكشن - لينان
 ويتشبليد - ماريا
 برج درواغا 〜the Aegis of URUK〜 - كوبا
 برج درواغا 〜the Sword of URUK〜 - كوبا
 جانسلينجر جيرل - أنجيليكا
 كوراو فانتوم ميموري - كوراو أمامي
 رازيفون - هاروكا شيتو
 سبيد غرافر - كاغورا تنّوزو
 أهلا بك إلى NHK - ميغومي كوباياشي
 إكسل ساغا - هايات
 جيغوكو شوجو - ريوكو تاكامورا
 يو يو هاكوشو - جيم ماستر
 كرونو كروسيد - فلوريت هارفنهايت
 غرافيون - مارينيا
 غرافيون Zwei - مارينيا
 دراغون بول كاي - بولما
 ماكروس - ماري هاياسي
 باكوريتسو تنشي - جو
 كاشرن سينز - رينغو
 شيكاباني هيمي: أكا - ساكي أماسي
 كيمي غا نوزومو آين - مايو تامانو
 الخادم الأسود - ميلين
 الخادم الأسود 2 - ميلين
 سيكيريه - ميا أساما
 سيتو نو هانايومي - ماكي
 ريجيوس المدرعة - فيلي لوس
 صيد الأرواح الإلهية - هيميكو أوغامي
 روزاريو + فامباير - يوكاري سيندو
 حداد السيف المقدس - ليسا
 هايسكول اوف ذا ديد - شيزوكا ماريكاوا
 قطاع التسوق السحري أبينوباشي - ساياكا إيماميا
 كيرو - موموكا نيشيزاوا
 ميري آكلة الأحلام - ميستلتين
 أريا الرصاصة القرمزية - يوتوري تاكاماغاهارا
 فايري تايل - ميراجين
 ديدمان وندرلاند - شيرو
 C - Q, تاكاكو ميكوني
 دانس إن ذا فامباير باند - مينا تيبيس
 شيكي - ميدوري كونيهيرو
 ماوارو بنغويندرام - هيماري تاكاكورا
 إندكس معينة خاصة بالسحر - إندكس
 غيلتي كراون - تسوغومي
 شاكوغان نو شانا II - فيليس
 شاكوغان نو شانا III(Final) - فيليس
 أوكامي-سان و رفاقها السبعة - رينغو أكاي
 فريزينغ - أتيا سيمونز
 كوراغيهيمي - مايايا
 Another - ميه ميساكي
 طوكيو ماغنيتود 8.0 - كريستل تاكيغاوا
 يوميات المستقبل - كامادو أويشيتا
 UN-GO - ميني كوراميتسو، ميتسكو ساسا
 إنفينيت ستراتوس - هوكي شينونونو
 لاست إكسايل: فام ذات الأجنحة الفضية - سارا
 بلاسريتر - إيليا
 مهما فكرت في الموضوع, إنعدام شهرتي هو خطأكم أنتم! - توموكو كوروكي

أنمي الإنترنت
 هيتاليا Axis Powers - بيلاروسيا

أوفا أنمي
 المعلم الساحر نيغيما! الربيع - كونوكا كونوي، كازومي أساكورا، ساتسكي يوتسوبا
 المعلم الساحر نيغيما! الصيف - كونوكا كونوي، كازومي أساكورا، ساتسكي يوتسوبا
 سكول رمبل:حصص إضافية - لارا غونزاليس

أفلام أنمي
 تسوباسا كرونيكل: أميرة بلد أقفاص الطيور - ساكورا
 أغيتو ذو الشعر الفضي - زيروي
 رازيفون: التنوع التعددي - هاروكا شيتو
 إيفانجيليون: 1.0 أنت (غير) وحيد - بن-بن
 إيفانجيليون: 2.0 أنت (لا) تستطيع التقدم - بن-بن
 سمر وورز - يومي جينّوتشي

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من دالاس (تكساس)
أشخاص من هيوستن (تكساس)
أمريكيون من أصل إسباني
خريجو جامعة هيوستن
كاتبات سيناريو أمريكيات
كتاب سيناريو من تكساس
مخرجو صوت
ممثلات أداء صوتي أمريكيات
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات ألعاب فيديو أمريكيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات أمريكيات من أصل إسباني وأمريكي لاتيني
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات من دالاس (تكساس)
ممثلات من هيوستن (تكساس)
ممثلو الأداء الصوتي لشخصيات ون بيس
ممثلون أمريكيون من أصل هسباني ولاتيني
مواليد 1975
مواليد في هيوستن (تكساس)

مونيكا ريال


Ella Jane Fitzgerald (25 Nisan 1917 - 15 Haziran 1996) yirminci yüzyılın en önemli Amerikalı caz vokalistlerinden biridir.

Entonasyonunun ve yorumunun kusursuzluğu, doğaçlamalarda bir trompet gibi kullanabildiği üç oktav aralığını aşan sesiyle anılır. Elli yedi seneyi aşan kariyerinde 13 Grammy Ödülü ile ABD başkanları Ronald Reagan (Ulusal Sanat Madalyası) ve George H. W. Bush (Özgürlük Madalyası) tarafından verilmiş iki ayrı ödüle sahip oldu.

Trompetçi ve caz vokalisti Louis Armstrong, gitarist Joe Pass ve orkestra şefleri Count Basie ve Duke Ellington ile yaptığı çalışmalarla da tanınır.

Yaşamı
ABD'nin Newport News, Virginia şehrinde doğdu. Kısa süre sonra boşanan annesiyle New York'a taşındı. Geçirdiği tatsız olaylar yüzünden öğrencilik yıllarını güçlükle geçirmiş, ardından bir süre evsiz olarak yaşamıştır.

İlk kez 17 yaşında Apollo Tiyatrosu'nda sahneye çıktı. Chick Webb'le tanıştı ve haftalık 12.50 dolar karşılığında grupla beraber turneye çıktı. "Love and Kisses" ilk kaydı yapılan, "A-Tisket, A-Tasket" ise tanınmasını sağlayan parçalardır. Webb'in ölümünden sonra orkestranın ismi değişti ve liderliği Fitzgerald devraldı.

1941'de solo kariyerine başladı ve Norman Granz'la çalıştığı caz konserlerine devam etti. Swing döneminin sona ermesi ve turnelere çıkan büyük orkestraların kapanışıyla birlikte Fiztgerald, ortaya çıkan Be-Bop akımından etkilenerek vokal tarzını değiştirdi. Dizzy Gillespie Orkestrası ile çalışmaları da onu yönlendirmiştir. Aynı dönemde Scat (kelimelerin olmadığı, anlamsız hecelerle emprovizasyon) tekniğini geliştirmiş ve ününü artırmıştır. Piyanist Ellis Larkins ile birlikte Gershwin bestelerini seslendirdi.

Çeşitli bestecilerin eserlerini seslendirdiği 8 şarkı kitabının (Great American Songbook) kayıtları devam ederken uluslararası turnelere de çıktı. Ölümünden sonra The New York Times köşe yazarı Frank Rich, bu eserleri seslendirerek beyaz ve Afrika kökenli Amerikalılar arasındaki kültürel bağların güçlenmesinde önemli rolü olan Fitzgerald'ın bunda en az Elvis Presley kadar başarılı olduğunu söylemiştir. Afrika kökenli bir sanatçının, göçmen Yahudiler tarafından bestelenmiş yoksul kesimi anlatan şarkılarını Hristiyan beyazlara sevdirebilmiş olması, bu başarısını doğrular.

Fitzgerald uzun kariyeri boyunca ünlü birçok müzisyenle birlikte çalıştı. Trompetçi Roy Eldridge ve Dizzy Gillespie, gitarist Herb Ells, Abraham Laboriel, piyanist Tommy Flanagan, Oscar Peterson, Lou Levy, Paul Smith, Jimmy Rowles ve Ellis Larkins bunlardan bazılarıdır. Bu birliktelikler küçük gruplardan oluşuyordu ve performanslar genellikle canlıydı.

Decca, MGM, Atlantic, Capitol beraber çalıştığı şirketlerden bazılarıdır. Fitzgerald son kaydını 1989'da yapmış, 1991 yılında da son konserini vermiştir.

8 Şarkı Kitabı
(Parantez içindeki isimler: aranjörler)

 Ella Fitzgerald Sings the Cole Porter Songbook (1956) (Buddy Bregman)
 Ella Fitzgerald Sings the Rodgers & Hart Songbook (1956) (Bregman)
 Ella Fitzgerald Sings the Duke Ellington Songbook (1957) (Duke Ellington & Billy Strayhorn)
 Ella Fitzgerald Sings the Irving Berlin Songbook (1958) (Paul Weston)
 Ella Fitzgerald Sings the George and Ira Gershwin Songbook (1959) (Nelson Riddle)
 Ella Fitzgerald Sings the Harold Arlen Songbook (1961) (Billy May)
 Ella Fitzgerald Sings the Jerome Kern Songbook (1963) (Riddle)
 Ella Fitzgerald Sings the Johnny Mercer Songbook (1964) (Riddle)

Dış bağlantılar

 Ella Fitzgerald Resmi Sitesi - İngilizce
 Remembering Ella  "Ella'yı Hatırlamak" - İngilizce

1917 doğumlular
1996 yılında ölenler

Amerikalı kadın şarkıcı-şarkı yazarları
Amerikalı caz şarkıcıları
Amerikalı caz müzisyenleri
Capitol Records sanatçıları
Decca Records sanatçıları
Bebop müzisyenleri
Scat singing
Başkanlık Özgürlük Madalyası sahipleri
Afrikalı Amerikalı kadın oyuncular
Afrikalı Amerikalı kadın şarkıcılar
Grammy Yaşam Boyu Başarı Ödülü sahipleri
Amerikan Müzik Liyakat Ödülü sahipleri

Ella Fitzgerald


Brendan Michael Perry (London, 30. lipnja 1959.) britanski je pjevač i multiinstrumentalist, najpoznatiji po radu u sastavu Dead Can Dance s Lisom Gerrard.

Rani život
Perry je rođen 30. lipnja 1959. godine u Whitechapelu u Londonu; majka mu je podrijetlom iz Cavana u Irskoj, dok mu je otac iz Londona. Odrastao je i školovao se u East Endu dok se 1973. nije s obitelji preselio u Auckland u Novom Zelandu. Iako nije službeno glazbeno obrazovan, Perry je počeo svirati gitaru na koledžu St Paul's College, katoličkoj školi koju je pohađao u Ponsonbyju. Nakon što se nije uspio zaposliti kao učitelj u osnovnoj školi niti se pridružiti javnoj službi, Perry je radio različite poslove dok se 1977. nije pridružio skupini The Scavengers. U početku je u grupi svirao bas-gitaru, a kasnije je postao i pjevač kad je izvorni pjevač izišao iz sastava. Osim što je izvodila šačicu originalnih skladbi, grupa je svirala i obrade pjesama skupina The Stooges, New York Dolls i izvođača koji su pripadali psihodeličnoj glazbi s kraja 1960-ih. Budući da nije uspjela potpisati ugovor s diskografskom kućom niti nastupiti na koncertima, grupa se nakon dvije godine, u studenom 1978., preselila u Melbourne i promijenila je ime u The Marching Girls. Godine 1980. Perry je napustio taj sastav kako bi se posvetio samostalnoj karijeri i eksperimentirao s magnetskim vrpcama, sintezom i različitim oblicima ritma. Iduće je godine Perry osnovao Dead Can Dance sa Simonom Monroeom, Paulom Eriksonom (obojica su otišla u vrijeme kad se grupa preselila u London) i Lisom Gerrard.

Karijera

The Scavengers i Marching Girls
Iako je danas najpoznatiji po introspektivnom radu s Dead Can Danceom, Perryjev je glazbeni rad na početku njegove karijere bio različitog stila. Godine 1977. Perry je bio frontment novozelandskog punk rock sastava the Scavengers, u kojem je radio pod pseudonimom Ronnie Recent. Perry je u početku bio basist u toj grupi, ali je nakon promjene u postavi 1978. postao njezin pjevač. Godine 1979. sastav se preselio u Melbourne i promijenio ime u The Marching Girls. Perry je napustio skupinu 1980. godine. Perryjev rad s tim dvama skupinama objavljen je na kompilaciji AK79 iz 1979., koja je objavljena na CD-u 1994. i ponovno objavljena na ploči 2020. godine. The Scavengers je objavio dvije zbirke svojih pjesama snimljenih u Novom Zelandu; jednu 2003., a drugu 2014. godine. Marching Girls 1980. se godine pojavio na novozelandskoj ljestvici singlova s pjesmom "True Love".

Dead Can Dance
Dead Can Dance izvorno je osnovan 1981. godine u Melbourneu kao kvartet koji su činili Perry, bubnjar Simon Monroe, basist Paul Erikson i Lisa Gerrard, koja se posljednja pridružila skupini. Godine 1982. Dead Can Dance preselio se u London, a Simon Monroe ostao je u Australiji. Peter Ulrich svirao je bubnjeve na prvim demouradcima, koncertima i snimkama grupe. Paul Erikson ubrzo je napustio skupinu i vratio se u Australiju, zbog čega je sastav postao duo. Diskografska kuća 4AD Records objavila je sedam studijskih albuma sastava, a prvi koji je objavila je njezin debitantski album Dead Can Dance, objavljen u veljači 1984.

Samostalna karijera
Godine 1999. Perry je objavio debitantski samostalni album Eye of the Hunter. Na uratku se nalaze pjesme koje je napisao Perry i obrada pjesme "I Must Have Been Blind" Tima Buckleyja. Perry je kasnije obradio još Buckleyjevih pjesama – skladbe "Happy Time", "Chase the Blues Away", "Dream Letter" i "Song to the Siren".

Perry je oko 2001. skladao glazbu za desetominutni film Mushin Grahama Wooda, koji je dizajnirao ilustracije za box set Dead Can Dance (1981 – 1998) i album Wake.

Perry je u rujnu 2008. najavio da prekida odnos s diskografskom kućom 4AD i izjavio da će novi uradak, Ark, biti objavljen početkom 2009. godine. Na svojem je profilu na MySpaceu Perry izjavio da je taj uradak podosta drugačiji od Eye of the Huntera, uglavnom zbog korištenja strojeva za ritam i električne gitare. Demoinačica pjesme "Utopia" s tog albuma objavljena je na njegovom MySpaceu. Ark je na koncu objavljen 7. lipnja 2010. godine.

U ožujku 2016. najavljeno je da će surađivati s francuskim glazbenikom Olivierom Mellanom i bretonskim tradicionalnim sastavom Bagad Cesson na projektu pod imenom No Land.

Diskografija
Studijski albumi
 Eye of the Hunter (1999.)
 Ark (2010.)
 Songs of Disenchantment: Music from the Greek Underground (2020.)

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
Službeno mrežno mjesto
Diskografija
Intervju s Perryjem oko 2001.

Britanski pjevači

Brendan Perry


මුල්කිරිගල පුරාවිද්‍යා කෞතුකාගාරය ශ්‍රී ලංකාවේ මුල්කිරිගල රජ මහා විහාර පරිශ්‍රයේ පිහිටුවා ඇති කෞතුකාගාරයක් වේ.

මේවාද බලන්න
ශ්‍රී ලංකාවේ කෞතුකාගාර ලැයිස්තුව

මූලාශ්‍ර

ශ්‍රී ලංකාවේ කෞතුකාගාර

මුල්කිරිගල කෞතුකාගාරය


Neîncrederea lui Toma este o atitudine sceptică a apostolului Toma, care a refuzat să creadă că Iisus a înviat și a apărut celorlalți zece apostoli, până când a putut vedea și simți rănile suferite de Iisus pe cruce. Termenul Toma Necredinciosul este folosit pentru a desemna un om sceptic care refuză să creadă fără o experiență personală directă.

În artă, episodul (numit oficial Neîncrederea lui Toma) a fost reprezentat frecvent începând cel puțin din secolul al V-lea, reflectând o gamă largă de interpretări teologice.

Relatările din Evanghelie

Acest episod este relatat în Evanghelia după Ioan, deși nu apare în cele trei Evanghelii sinoptice.
Traducerea textului în limba română (Ioan 20:24-29) este următoarea:
 24. Iar Toma, unul din cei doisprezece, cel numit Geamănul, nu era cu ei când a venit Iisus.
 25. Deci au zis lui ceilalți ucenici: Am văzut pe Domnul! Dar el le-a zis: Dacă nu voi vedea, în mâinile Lui, semnul cuielor, și dacă nu voi pune degetul meu în semnul cuielor, și dacă nu voi pune mâna mea în coasta Lui, nu voi crede.
 26. Și după opt zile, ucenicii Lui erau iarăși înăuntru, și Toma, împreună cu ei. Și a venit Iisus, ușile fiind încuiate, și a stat în mijloc și a zis: Pace vouă!
 27. Apoi a zis lui Toma: Adu degetul tău încoace și vezi mâinile Mele și adu mâna ta și o pune în coasta Mea și nu fi necredincios ci credincios.
 28. A răspuns Toma și I-a zis: Domnul meu și Dumnezeul meu!
 29. Iisus I-a zis: Pentru că M-ai văzut ai crezut. Fericiți cei ce n-au văzut și au crezut!
Cercetătorii biblici au remarcat că Ioan evită să spună dacă Toma chiar a pipăit rănile lui Isus. Înainte de Reforma Protestantă credința obișnuită, reflectată în reprezentări artistice, era că el a făcut acest lucru, ceea ce mulți autori catolici au continuat să creadă, în timp ce autorii protestanți s-au gândit adesea că el nu a făcut acest lucru.

Indiferent de răspunsul la întrebarea dacă Toma a simțit dovezile fizice ale Învierii lui Isus, interpretarea catolică a fost că, deși Isus afirmă superioritatea celor care au credință fără dovezi fizice, el a fost totuși dispus să-i arate rănile lui Toma și să-l lase să le simtă. Acest lucru a fost folosit de teologi ca o încurajare biblică pentru utilizarea experiențelor fizice, cum ar fi pelerinajele, venerarea moaștelor și ritualul în consolidarea convingerile creștine.

Teologii protestanți au subliniat declarația lui Isus cu privire la superioritatea "credinței", deși teologul anglican Thomas Hartwell Horne, în lucrarea cunoscută Introduction to the Critical Study and Knowledge of the Holy Scriptures (publicată pentru prima dată în 1818) a tratat aprobator neîncrederea lui Toma, pe care a extins-o oarecum asupra celorlalți apostoli, ca o dovadă atât a veridicității evangheliilor, deoarece ar fi fost puțin probabil ca un "falsificator" să o fi inventat, cât și a propriei suspiciuni a apostolilor că învierea este imposibilă pentru a demonstra fiabilitatea lor ca martori. În scrierile timpurii, autorii gnostici au susținut foarte insistent că Toma nu l-a examinat de fapt pe Isus și au elaborat în acest sens relatări apocrife, încercând probabil să-i împingă pe oponenții lor negnostici în altă direcție.

Interpretarea teologică a acestui episod s-a concentrat pe faptul că el demonstrează realitatea învierii, dar în scrierile vechi din secolele al IV-lea și al V-lea sfinții Ioan Gură de Aur și Chiril al Alexandriei i s-a dat o interpretare euharistică, văzută ca o alegorie a sacramentului Euharistiei, ceea ce a rămas o temă recurentă în comentariul biblic.

Reprezentări artistice

În artă acest subiect, numit în mod oficial Neîncrederea Sfântului Toma, a fost comun cel puțin începând din secolul al VI-lea, când apare pe mozaicuri din Bazilica Sant'Apollinare Nuovo din Ravenna și pe ampulele din Monza. În aceste reprezentări, ca și mai târziu în reprezentările baroce, subiectul, în mod normal, descris în mod normal cu Toma pipăind rana din coastă a lui Isus, a fost folosit pentru a sublinia importanța experiențelor fizice și a dovezilor pentru credincios, așa cum este descris mai sus. Mozaicul din Ravenna introduce motivul lui Isus ridicându-și mâna dreaptă pentru a descoperi rana din coastă; reprezentarea sa prezintă de multe ori, dar nu întotdeauna, rănile de la mâini și de multe ori și pe cele de pe picioare.

Scena a fost folosită într-o serie de contexte în arta medievală, inclusiv în icoane bizantine. În cazul în care era loc erau reprezentați toți apostolii, iar acceptarea Învierii de către Toma este prezentată uneori cu Toma îngenuncheat și cu Isus binecuvântându-l. Această iconografie lasă neclar faptul dacă momentul reprezentat urmează examinării sau nu, dar sugerează probabil că nu, mai ales în arta protestantă. Începând din Evul Mediu târziu sunt reprezentate o serie de variante ale pozițiilor în care apar cele două persoane (vezi galerie foto). Reprezentarea "atingerii" tipice a format una dintre numeroasele scene plasate uneori în jurul centralei Răstignirea lui Isus și este una dintre scenele reprezentate pe Crucea lui Muiredach, precum și pe un basorelief din claustrul cu sculpturi în stil romanic din Mănăstirea Santo Domingo de Silos. În lucrări care prezintă perechi de scene din Vechiul și Noul Testament ea a fost asociată cu Iacov luptându-se cu îngerul, dar în dipticul ottonian de fildeș din secolul al X-lea este asociat cu Moise primind Legea, comparând atât cele două Testamente Biblice, cât și sprijinul pentru credință din ambele texte biblice și dovezile fizice.

În Evul mediu târziu Isus cu o parte a hainei sale dată jos, arătându-și rana din coastă și celelalte patru răni (numită ostentatio vulnerum), a fost detașată de episodul neîncrederii lui Toma și transformată într-o reprezentare singulară a lui Isus, care își pune de multe ori propriile degete în rana din coasta sa. Această formă a devenit o trăsătură comună a reprezentărilor iconografice ale lui Isus și subiecte precum Judecata de Apoi (Catedrala din Bamberg are un exemplu timpuriu datând de prin 1235), Cristos în glorie, Omul durerii și Cristos cu Arma Christi, și a fost folosită pentru a accentua suferința lui Cristos, precum și faptul Învierii lui.

În epoca Renașterii celebra sculptură Cristos și Sf. Toma a lui Andrea del Verrocchio (1467-1483) pentru biserica Orsanmichele din Florența este cea mai cunoscută reprezentare; subiectul este rar în arta sculpturii. Această biserică a breslelor a găzduit, de asemenea, tribunale comerciale, iar prezentarea de dovezi fizice are o importanță deosebită în cadrul proceselor juridice, și sculptura a fost reprodusă pe multe alte clădiri din Toscana cu funcții judiciare. Familia Medici, implicată puternic în această comandă, a avut, de asemenea, o anumită asociere cu Sf. Toma, deși pictura lui Salviati pare să reflecte sentimentele anti-Medici din anii 1540.

Subiectul s-a bucurat de o revitalizare a popularității în arta Contrareformei ca o afirmare a doctrinei catolice în fața respingerii de către protestanți a practicilor catolice pe care acest episod le-a sprijinit. În interpretarea catolică, deși Isus afirmă superioritatea celor care au credință fără dovezi fizice, el a fost totuși dispus să-și arate rănile lui Toma și să-l lase să le simtă. Neîncrederea Sfântului Toma a lui Caravaggio (c. 1601-1602) este acum cea mai faimoasă reprezentare (arătându-l în mod neobișnuit pe Toma la dreapta lui Isus), dar mai sunt multe altele, mai ales cele ale artiștilor Școlii caravaggiste din Utrecht, pictate într-un mediu protestant. Atât Rembrandt (Muzeul Pușkin), cât și Rubens (piesa centrală a Tripticului Rockox, Muzeul Regal de Arte Frumoase din Anvers) au pictat-o.

Galerie

Dramă medievală
Natura dramatică a episodului a făcut ca el să fie reprezentat de multe ori în drame medievale care relatau povestea vieții lui Isus. El este relatat în piesa 41 a Ciclului de la York, ce datează probabil dintre 1463 și 1477 și are 195 de strofe de șase versuri. Alte cicluri mai scurte îl omit, iar Ciclul lui Chester îl prezintă în 70 de versuri.

Legende
Episodul biblic a generat două legende sau povești medievale târzii, care apar, de asemenea, în artă.

Brâul lui Toma
În această poveste, la Adormirea Maicii Domnului, la care au fost prezenți ceilalți apostoli, Toma a ratat din nou ocazia (fiind pe drumul de întoarcere din misiunea sa în India), astfel încât Fecioara Maria, conștientă de natura sceptică a lui Toma, i-a apărut în mod individual și i-a dat brâul (cingătoare textilă) pe care-l purta ca o dovadă fizică a ceea ce el a văzut. În alte versiuni, el este prezent la Adormirea Maicii Domnului, iar Fecioara i-a dat brâul în timp ce era ridicată la cer. Presupusul brâu (Sacra Cintola) este o relicvă păstrată în Catedrala din Prato, iar venerarea ei a fost considerată ca fiind utilă mai ales pentru femeile gravide. După ce Florența a preluat controlul asupra orașului Prato în 1350-1351, brâul a început să apară în arta florentină și este reprezentat în icoane ale Madonnei del Parto, figuri iconice care o arată pe Fecioara Maria, atunci când era gravidă.

Prima versiune a poveștii este numită Brâul Madonnei în artă. O piesă de altar realizată de Palma Vecchio, acum în Galeria Brera din Milano, prezintă o versiune intermediară, cu Toma grăbindu-se către ceilalți apostoli și cu Fecioara scoțându-și brâul. În alte lucrări Toma este reprezentat prinzând brâul ce cădea sau primind brâul.

Neîncrederea lui Jerome
Sfântul Francisc de Assisi (1181/1182 – 1226) a avut o viziune în 1224, după care a dobândit stigmatele pe propriul său corp, suferind rănile lui Isus, pe care le-a păstrat până la moartea sa. Potrivit multor persoane care le-au văzut, rănile de pe mâinile și picioarele sale au fost ca și cum cuiele au rămas în loc, iar proiecțiile cuielor puteau fi mutate. Un biograf timpuriu al lui Francisc, Sfântul Bonaventura (1221 – 1274), a raportat că un soldat pe nume Jerome a fost sceptic și a încercat să mute "cuiele". Jerome este reprezentat examinând picioarele lui Francisc în frescele din Capela Bardi de la Bazilica Santa Croce din Florența realizate de Giotto și de artiștii din atelierul său și apare în alte câteva lucrări artistice franciscane.

Note

Bibliografie
 Butterfield, Andrew, "Verrocchio's Christ and St Thomas: Chronology, Iconography and Political Context", The Burlington Magazine, Vol. 134, No. 1069 (Apr., 1992), pp. 225–233, JSTOR
 Cassidy, Brendan, "A Relic, Some Pictures and the Mothers of Florence in the Late Fourteenth Century", Gesta, Vol. 30, No. 2 (1991), pp. 91–99, The University of Chicago Press on behalf of the International Center of Medieval Art, JSTOR
 Gurewich, Vladimir, "Observations on the Iconography of the Wound in Christ's Side, with Special Reference to Its Position", Journal of the Warburg and Courtauld Institutes, Vol. 20, No. 3/4 (Jul. - Dec., 1957), pp. 358–362, Warburg Institute, JSTOR
 Jacks, Philip J., și Caferro, William, The Spinelli of Florence: fortunes of a Renaissance merchant family, 2001, Penn State Press, , 9780271019246, google books
 Leroy, Jules, Review of André Grabar Les Ampoules de Terre Sainte, Syria. Archéologie, Art et histoire, Vol 36, 1959 (in French)
 Milburn, Robert. Early Christian art and architecture, University of California Press, 1988, ,
 Most, Glenn W., Doubting Thomas, 2009, Harvard University Press, , 9780674041257
 O'Rahilly, Alfred, "The Stigmata of Saint Francis", Studies: An Irish Quarterly Review, vol. 27, nr. 106 (iunie 1938), pp. 177–198, Irish Province of the Society of Jesus, JSTOR
 Pickard, John, The Doubting Thomas: The Bronze Group by Andrea del Verrocchio, The American Magazine of Art, Vol. 7, No. 10 (Aug., 1916), pp. 410–414, JSTOR
 Rylands, Philip, "Palma Vecchio's 'Assumption of the Virgin'", The Burlington Magazine, Vol. 119, No. 889, (Apr., 1977), pp. 244–250, JSTOR
 Salisbury, Joyce E., review of Doubting Thomas by Glen W. Most, The Catholic Historical Review, Vol. 92, No. 1 (Jan., 2006), pp. 95–96, Catholic University of America Press, JSTOR
 Schiller, Gertrud,  Iconography of Christian Art, Vol. II, 1972 (English trans from German), Lund Humphries, London,
 Scoville, Chester Norman, Saints And The Audience In Middle English Biblical Drama, 2004, University of Toronto Press, , 9780802089441, google books
 Soper, Alexander Coburn, "The Italo-Gallic School of Early Christian Art", The Art Bulletin, Vol. 20, No. 2 (Jun., 1938), pp. 145–192, JSTOR
 Van Eck, Xander, "From Doubt to Conviction: Clandestine Catholic Churches as Patrons of Dutch Caravaggesque Painting", Simiolus: Netherlands Quarterly for the History of Art, Vol. 22, No. 4 (1993 - 1994), pp. 217–234, Stichting voor Nederlandse Kunsthistorische Publicaties, JSTOR
 Vikan, Gary. Byzantine pilgrimage art, Issue 5 of Byzantine Collection Publications, Dumbarton Oaks, Trustees for Harvard University, 1982

Iconografia lui Isus
Termeni creștini
Evanghelia după Ioan

Neîncrederea lui Toma


AT&T Wireless Services, formerly part of AT&T Corporation, was a wireless telephone carrier founded in 1987 in the United States, based in Redmond, Washington, and later traded on the New York Stock Exchange under the stock symbol "AWE", as a separate entity from its former parent.

On October 26, 2004, AT&T Wireless was acquired by Cingular Wireless, a joint venture of SBC Communications and BellSouth, to form the largest wireless carrier in the United States at the time. On November 16, 2004, AT&T Wireless stores were rechristened under the Cingular banner. The legal entity "AT&T Wireless Services, Inc." was renamed "New Cingular Wireless Services, Inc."

In late 2005, SBC (the majority partner in Cingular) acquired the original AT&T, and rebranded as "the new AT&T". Cingular became wholly owned by the new AT&T in December 2006 as a result of the new AT&T's acquisition of BellSouth. After the merger, Cingular was renamed AT&T Mobility in late 2006 and remained the largest wireless carrier until 2009 when Verizon Wireless acquired Alltel to become the largest wireless service provider by a number of subscribers.

History

McCaw Cellular

AT&T Wireless began in 1987 as McCaw Cellular Communications, a cellular telephone pioneer in the United States. Savvy licensing of cellular spectrum in the early 1980s put McCaw Cellular in an extremely strong position, quickly outpacing the growth of the "Baby Bells" in the emerging market. The company purchased MCI Communications's mobile businesses in 1986, followed by LIN Broadcasting in 1989, giving them widespread access in all of the major US markets. Partnering with AT&T as a technology provider, McCaw introduced their "Cellular One" service in 1990, the first truly national cellular system. AT&T purchased 33% of the company in 1992 and arranged a merger in 1994 that made Craig McCaw one of AT&T's largest shareholders. In 2002, the company was spun off from AT&T to become AT&T Wireless Services.

In 1966, J. Elroy McCaw sold one of his cable television holdings in Centralia, Washington to his three sons, including Craig, who was 16 years old at the time. Craig took an increasingly central role in the development of McCaw Communications, and by the early 1980s had grown the company from 2,000 subscribers to about $5 million in annual revenue.

In 1981 McCaw came across an AT&T document about the future of cellular telephony, which predicted that by the start of the 21st century there would be 900,000 cellular subscribers in the United States. Intrigued, McCaw found that the licenses for cellular spectrum were being sold at $4.50 per "pop", meaning he could build a base for future subscribers for very low cost. By 1983, McCaw Communications had purchased licenses in six of the 30 largest US markets. McCaw then succeeded in using the licenses and collateral, based on the AT&T projections, using that collateral to take out loans and buy more licenses, and eventually buying billions of dollars of spectrum. In 1987 he sold the cable business for $755 million and used this new capital to buy even more cellular licenses.

It was around this time that the first wave of analog cellular telephones were starting to enter the consumer consciousness. The Baby Bells started the process of buying their own licenses, only to find that McCaw owned enough of most of the major markets to lock them out unless they purchased spare licenses from him, at a huge profit. His network of licenses in the major markets was used as a lever to buy, sell or trade licenses in other markets that were not considered profitable, at a considerable discount. In 1986 the company purchased MCI's wireless operations, cellular and paging, for $122 million, and changed their name to "McCaw Cellular Communications". In 1989 the company outbid BellSouth for control of LIN Broadcasting, which owned licenses in Houston, Dallas, Los Angeles, and New York, paying $3.5 billion, a price that represented $350 per license.

Cellular One

At this point McCaw's focus turned from dealing licenses to servicing the network, signing up customers in what was now a maturing technology on the cusp of explosive growth. In order to handle the customer side of the business, McCaw turned to AT&T for technology.

In 1990, McCaw Cellular introduced SS7 signaling across their network. Prior to this, each cell tower in the network connected to local signaling, billing, and sets of land-lines. Since only the towers in the area local to the customer's home had access to dialing and routing information, when they traveled to another area calls could not reach them. With the introduction of SS7 signaling, the dialing and routing information could now be switched across the entire network (known technically as Non-Facility Associated Signalling), tying it together into a single national network. They called the new system "Cellular One", and introduced the concept of roaming charges. That year, McCaw earned $54 million, making him America's highest-paid chief executive.

The partnership grew in November 1992, when AT&T purchased 1/3 of the company for $3.8 billion. At the time, the company was generating $1.75 billion in annual revenue, and had two million Cellular One subscribers - far more customers than AT&T's earlier projections for all cellular use in the US, at a point almost ten years earlier.

Purchase by AT&T Corporation
In 1994 the merger of the two companies was completed when AT&T purchased the rest of McCaw Cellular for $11.5 billion, at that time the second largest merger in US history, second only to the RJR Nabisco takeover documented in Barbarians at the Gate. The merger was completed in late 1994, creating AT&T Wireless Group, which was at that time the largest cellular carrier in the US. AT&T kick-started their cellular division with 2 million subscribers. As a result of the merger, Craig McCaw became one of AT&T's largest shareholders, but he refused to sit on the Board of Directors because he couldn't stand long meetings. McCaw left daily operations to focus on Teledesic, passing control of AT&T Wireless to James Barksdale, and then Steve Hooper when Barksdale left for Netscape.

Hooper, a long time McCaw Cellular executive, was tapped by AT&T to be the CEO of the newly acquired division. Under his direction, AT&T Wireless grew to be the nation's largest cellular provider by the end of 1997, at which point Hooper and many of the remaining McCaw era executives departed. By 1999 and 2000 the cellular industry began to consolidate and Verizon Wireless and Cingular Wireless became the first and second-largest national carriers.

The year 1999 also brought John D. Zeglis as chief executive in October, followed a few months later by Dan Hesse's departure, who had been head of the division since 1997. Over the next year and a half, all six McCaw regional presidents left the declining company.

Spinoff
In April 2000, AT&T Wireless became a separately traded entity with the world's largest initial public offering at that time. Just over a year later in July 2001, AT&T Wireless became a separate company rather than a division of AT&T Corporation

In 2003, AT&T Wireless was granted several mobile licenses for Caribbean countries including Barbados, Grenada, Saint Lucia, and Saint Vincent and the Grenadines. AT&T Wireless's decline climaxed in 2003 with the FCC mandating the allowance of porting numbers to other carriers. AT&T Wireless experienced a mass exodus of many customers who were fed up with years of degrading service and poor coverage. By the end of 2003, AT&T Wireless faced a public relations nightmare when a new system for adding subscribers and porting numbers in/out was implemented and botched. Realizing that it faced an impossible situation, AT&T Wireless Services, Inc began accepting bids in early 2004 to be acquired.

As of January 1, 2004, the largest single shareholder of AT&T Wireless was Japan's NTT DoCoMo, which was one of the first to place a bid to buy the company.

In the middle of 2004 much of the Caribbean operations and Bermuda were agreed to be sold to Digicel Group.

Acquisition by Cingular

On February 13, 2004, AT&T Wireless accepted bids for the acquisition of the wireless company. The two top bidders were British carrier Vodafone and American competitor Cingular. Cingular was owned by two Baby Bells; 40% by BellSouth and 60% by SBC Communications. Vodafone owned 45% of Verizon Wireless and had it succeeded in the bid, their share of Verizon Wireless would then have been sold to parent company Verizon Communications. Cingular emerged victorious February 17 by agreeing to pay more than $41 billion, more than twice the company's recent trading value, to acquire AT&T Wireless. Some analysts have said that although Vodafone, the world's largest mobile operator, was unsuccessful in acquiring the company, it was nonetheless successful in forcing a competitor to overpay for the acquisition of AT&T Wireless.

The sale received US government approval and closed on October 26. Companies that originally comprised Cingular from its inception, such as BellSouth Mobility, were absorbed into the AT&T Wireless Services corporate structure. The AT&T Wireless brand was retired by Cingular on April 26, 2005, six months after the close of the merger. This was per a pre-spinoff agreement with AT&T Corp. that stated that if AT&T Wireless was to be bought by a competitor, the rights to the name AT&T Wireless and the use of the AT&T name in wireless phone service would revert to AT&T Corp.

AT&T Wireless's prepaid services, Go Phone, was adopted by Cingular Wireless after the merger closed, and was used by the current AT&T Mobility until it was rebranded as AT&T PREPAID in 2017.

Partnerships
Rogers AT&T Wireless was a publicly traded partnership between Rogers and AT&T. It operated a mobile network in Canada until Rogers bought out AT&T's stake in 2004 and took the company private. See Rogers Wireless.

SunCom Wireless was a brand name used by three separate companies: Telecorp PCS, Tritel PCS, and Triton PCS (based in Arlington, VA, Jackson, MS, and Berwyn, PA, respectively). All three used the same SunCom logo, but operated as completely independent companies, though all were affiliates of AT&T Wireless, which owned 23% of each company. Telecorp operated primarily in Wisconsin, Iowa, Louisiana, Tennessee, Arkansas, and Puerto Rico. Tritel operated primarily in Mississippi, Kentucky, Alabama, and Tennessee. Triton operated primarily in North and South Carolina and Virginia. In 2002, Telecorp and Tritel completed a merger, while Triton remained independent. In 2003, AT&T Wireless acquired Telecorp/Tritel and closed the Telecorp headquarters in Arlington, VA.

Cincinnati Bell Wireless started as a joint venture between Cincinnati Bell and AT&T Wireless, in which AT&T Wireless owned 20%. When AT&T Wireless was purchased by Cingular, control of the 20% passed to Cingular as well. On February 17, 2006, Cincinnati Bell took full control of Cincinnati Bell Wireless by purchasing Cingular's 20% ownership for $80 million.

AT&T brand returns to wireless

The AT&T brand in wireless ended in 2004, but it would be brought back a few years later. On November 18, 2005, SBC Communications completed a merger with AT&T Corp., and took on the name AT&T and created a new modern globe logo. After the merger, rumors surfaced of a revival of AT&T's brand in wireless via a rebranding of Cingular; however, Cingular, Bellsouth, and the new AT&T maintained that the Cingular brand would remain for the time being.

Then, the new AT&T announced on March 5, 2006, that it would be acquiring BellSouth's telephone operations and its stake in Cingular Wireless. On December 29, 2006, the FCC gave its final approval to the AT&T and BellSouth merger. With both parent companies merged into one, Cingular Wireless officially became AT&T Mobility in 2007. The rebranding phase was a gradual process but by mid-2007, the Cingular Wireless brand (not the company) was officially discontinued for the AT&T name.

Thus, AT&T as a wireless brand is alive and well; however, the old AT&T Wireless Services company remains defunct. Today, AT&T stores sell all AT&T products and services: Wireless, Landline, Internet, U-Verse, DIRECTV, and more. AT&T currently markets all services under one brand, even though the wireless division is commonly referred to as "AT&T Mobility" both internally and externally.

References

Bibliography

 "AT&T Wireless Services", FundingUniverse
 "Craig McCaw Biography, Pioneer of Telecommunications", Academy of Achievement

Further reading

 O. Casey Corr, "Money from Thin Air", Crown Business, 2000,
 Rudnitsky, Howard, 'Great Expectation,' Forbes, April 18, 1988.
 Keller, John J., 'Craig McCaw Goes Establishment,' Business Week, February 6, 1989.
 Fisher, Lawrence M., 'McCaw Risks Debt for Dominance,' New York Times, July 6, 1989.
 Fabrikant, Geraldine, 'Craig McCaw's High-Risk Phone Bet,' New York Times, May 6, 1990.
 Hof, Robert D., 'Step One for Craig McCaw's National Cellular Network,' Business Week, October 22, 1990.

External links
 CNN Money - AT&T and Dobson Communications merger plans

AT&T subsidiaries
Defunct mobile phone companies of the United States
Defunct companies based in Redmond, Washington
American companies established in 1987
Telecommunications companies established in 1987
Telecommunications companies disestablished in 2004
1987 establishments in Washington (state)
2004 disestablishments in Washington (state)
Defunct companies based in Washington (state)
1994 mergers and acquisitions
2000 initial public offerings
2004 mergers and acquisitions
American companies disestablished in 2004

de:AT&T Wireless

AT&T Wireless Services


Príncipe Cristián Víctor de Schleswig-Holstein, GCB, GCVO, DSO, KStJ (14 de abril de 1867 - 29 de octubre de 1900), fue miembro de la Familia Real Británica. Hijo mayor de la princesa Elena, tercera hija de la reina Victoria.

Primeros años

El príncipe Cristián Víctor nació el 14 de abril de 1867, en el Castillo de Windsor. Su padre era el príncipe Cristián de Schleswig-Holstein, tercer hijo de Cristián, duque de Augustemburgo y de la condesa Luisa Sofía de Danneskjold-Samsøe. Su madre era la princesa Elena, hija de la reina Victoria y el príncipe Alberto. Sus padres residían en el Reino Unido, en Cumberland Lodge, y el príncipe era considerado miembro de la Familia Real Británica. En virtud de la patente real de 1866, fue titulado Su Alteza el Príncipe Cristián Víctor de Schleswig-Holstein.

Educación

El Príncipe fue educado en Lambrook, Wellington College, Magdalen College, Oxford y en la Real Academia Militar de Sandhurst, fue comisionado al 60th King's Royal Rifles  en 1888 y sirvió después en el 4.º Real Cuerpo de Fusileros del Rey. Sirvió en Hazara 1891, Mirzanai 1891, Ashanti 1895 y el Nilo 1898.

Christle, como era conocido en su familia, fue el primer miembro de la Familia Real en asistir a una escuela en lugar de ser educado por un tutor en casa. Estudió en Wellington College haciendo a la reina Victoria, ya que el príncipe Alberto contribuyó a establecer la institución años atrás. En Wellington jugó en los first eleven de su escuela en 1883 y fue capitán de su equipo de cricket en 1885.

Carrera militar

"Christle" se convirtió en oficial del Ejército Británico en el 60th King's Royal Rifles en 1888. Luchó bajo las órdenes de Lord Kitchener en 1898 cuando las tropas británicas derrotaron a los derviches en Omdurman cerca de Jartum y recuperando Sudán. También participó en la Expedición Ashanti a Ghana. En 1900 luchó en la Guerra de los Bóeres bajo las órdenes de Lord Roberts.

Años después

En octubre de ese año, en Pretoria, enfermó de malaria, y murió de fiebre tifoidea, el 29 de octubre, a los 33 años, después de recibir la sagrada comunión en presencia de Lord Roberts y del príncipe Francisco de Teck. Fue enterrado en el cementerio de Pretoria el 1 de noviembre de 1900. Durante su funeral, una mujer bóer dijo: "Están enterrando a su príncipe en tierra británica, el inglés intentó permanecer en esta tierra". Su tumba está marcada con una cruz de granito y una barandilla de hierro fundido.

Otros datos

El príncipe Cristián Víctor fue el nieto favorito de la reina Victoria. En 1897 plantó un cedro en Winchester "en conmemoración del 60.º aniversario del reinado de Su Majestad la reina Victoria".

Hay un monumento en su honor en la Capilla de la Crucifixión en el Mausoleo real de Frogmore por Fuchs Emil. Fue colocado originalmente en la Capilla de San Jorge.

Títulos y honores

Títulos

 1867-1900: Su Alteza el príncipe Cristián Víctor de Schleswig-Holstein.

Honores

 Caballero gran cruz de la Orden del Baño.
 Caballero gran cruz de la Real Orden Victoriana.
 Orden de Servicios Distinguidos.
 Medalla del Jubileo de Diamante de la Reina Victoria.
 Caballero de primera clase de la Orden del Águila Roja (Prusia).
 Orden de la Casa Ernestina de Sajonia.
 Orden de Osmanieh (Imperio otomano).
 Caballero de justicia de la Venerable Orden de San Juan.
 Estrella del Jedive (Jedivato de Egipto).

Ancestros

Referencias

Nobles de Reino Unido
Caballeros grandes cruces de la Orden del Baño
Caballeros grandes cruces de la Real Orden Victoriana
Caballeros de primera clase de la Orden del Águila Roja
Schleswig-Holstein
Casa de Augustenburg
Militares británicos del siglo XIX
Fallecidos por fiebre tifoidea
Caballeros grandes cruces de la Orden de la Casa Ernestina de Sajonia
Nacidos en Windsor (Inglaterra)
Fallecidos en Pretoria

Cristián Víctor de Schleswig-Holstein


Partidul Liberal (în ) al Regatului Ungariei a fost fondat la 1 martie 1875 de către Kálmán Tisza. Numit și Partidul Libertății, grupul situat la stânga eșichierului politic aduna la un loc mica nobilime și antreprenorii. Partidul și-a avut originea în grupul politic din jurul lui Ferenc Deák, deci în forțele politice maghiare care au aprobat Compromisul austro-ungar. Până în 1905, Partidul Liberal a dat fără întrerupere Ministerpräsident-ul ungar și majoritatea membrilor cabinetului.

Partidul Liberal a susținut o politică orientată spre folosul păturilor superioare ale societății maghiare și nu era interesat nici de democratizarea societății per ansamblu, nici de egalitatea în drepturi a tuturor cetățenilor, inclusiv a celorlalte naționalități din țările coroanei maghiare, chiar dacă acestea au reprezentat aproximativ jumătate din totalul populației. A fost mai degrabă partidul maghiarizării. Această politică a fost posibilă prin intermediul unui drept de vot reacționar, care permitea participarea electorală doar părții privilegiate a populației – în 1913, doar 7,7 % din populația totală a Transleithaniei avea drept de vot sau putea ocupa o funcție publică.

István Tisza, fiul lui Kálmán, a preluat partidul ca moștenire politică și a fost vreme de mulți ani, ca tatăl său, Ministerpräsident-ul Țărilor Coroanei Sfântului Ștefan.

În alegerile parlamentare maghiare din ianuarie 1905, Partidul Liberal și-a pierdut majoritatea pentru prima dată de la compromisul din 1867 în favoarea Partidului Independenței, care conducea o coaliție majoritară în dieta de la Budapesta. Acest eveniment a provocat Criza maghiară din 1905.
Aproximativ o treime dintre reprezentanții Partidului Liberal loial dualismului au trecut în câmpul coaliției, care astfel avea la dispoziție o majoritate de trei sferturi dintre aleși.
Drept urmare partidul s-a dizolvat la 11 aprilie 1906, iar Tisza și László Lukács au fondat în 1910 ca succesor Partidul Muncii Naționale.

Rezultatele alegerilor parlamentare

Note

Partide istorice din Ungaria
Politica Transleithaniei

Partidul Liberal (Ungaria)


Lili Pancu (nume la naștere: Constanța Virginia Pancu; ) a fost o pictoriță română din secolul al XX-lea.

Biografie
Lili Pancu s-a născut pe 13 septembrie 1908 în localitatea Măicănești, astăzi în județul Vrancea. Tatăl îi era jurist iar mama sa era fiica bancherului George Niculescu din Târgoviște. La scurt timp, familia se mută în Nucet, județul Dâmbovița, unde tatăl ei este numit judecător.

În 1918, Lili este înscrisă la Institutul Catolic "Santa Maria" din București, unde va studia timp de opt ani. A studiat la Școala de Belle Arte din București avându-i profesori pe Cecilia Cuțescu-Storck, Ipolit Strâmbu și Jean Steriadi. La vârsta de 22 de ani a primit premiul "Anastase Simu" și premiul orașului București. În iulie 1933, primește diploma de absolvire a Academiei de Arte Frumoase.

În 1936 se căsătorește cu Marius Georgescu, inginer la Malaxa, își deschide primul atelier, petrece vara în cercul boem al artiștilor de la Balcic, iar în noiembrie are prima expoziție personală la sala Mozart de pe strada Sărindar. Călătorește la Paris în 1937 și 1938 și rămâne fidelă Balcicului, ca destinație de creație.

În 1947, conducerea comunistă îi interzice participarea la expoziții oficiale. În 1955 este reprimită în circuitul artistic, fiind "transferată" la secția de arte decorative a Uniunii Artiștilor Plastici. Are o primă expoziție de pictură și desen în noiembrie – decembrie 1957, la Galeriile de Artă ale Fondului Plastic de pe bulevardul Magheru.

În 1970 i se permite să călătorească în străinătate, în țările cu regim comunist. Călătorește în Uniunea Sovietică, inclusiv țările Asiei Centrale și în Republica Democrată Germania. În primăvara anului următor pleacă, împreună cu soțul sau, într-o croazieră pe Mediterana și apoi în Polonia. În 1976 călătorește în Franța.

În 1978 are o ultimă expoziție la Galeria Simeza. În anii 1980 călătorește în țări occidentale. Continuă să deseneze și să picteze până la sfârșitul vieții. Moare în apartamentul său din București la 29 aprilie 2006.

Note

Nașteri în 1908
Decese în 2006
Artiste din secolul al XX-lea
Pictori români

Lili Pancu


Nattō (Hiragana なっとう și Kanji 納豆) este o mâncare tradițională japoneză făcută din boabe de soia fermentate. Este produs prin fermentație, prin adăugarea bacteriei Bacillus subtilis var. natto la boabele de soia fierte.

Vezi și
 Amanattō
 Edamame

Referințe

Bucătăria japoneză

Nattō


Annika Meyer (født 30. maj 1994 i Haderslev) er en dansk håndboldspiller, som spiller for den tyske klub SG BBM Bietigheim i Handball-Bundesliga Frauen.

Karriere
Annika Meyer spillede først som ungdomsspiller i den danske klub SønderjyskE. I sommeren 2012 skiftede Meyer til HC Odense. I fem ligakampe scorede hun 14 mål for Odense. Fra 2013/14 sæsonen skiftede hun så til den tyske Bundesligaklub VfL Oldenburg. I sæsonen 2016/17 skiftede hun til Buxtehuder SV i Handball-Bundesliga Frauen. I sommeren 2017 skiftede hun til den danske ligaklub København Håndbold. Efter sæsonen 2018/19 skiftede hun til Aarhus United.

Meyer har indtil videre spillet 37 landskampe for det danske juniorlandshold, hvor hun scorede 66 mål. I sommeren 2012 blev hun sammen med landsholdet verdensmester for U18. I U19 EM i 2013 var hun med til at vinde bronzemedaljer. Desuden blev det kåret til den bedste forsvarsspiller i turneringen. Et år senere vandt hun ved U18 VM igen bronzemedalje.

Kilder

Håndboldspillere fra Danmark

Annika Meyer


Ljutak (lat. Cladium), manji biljni rod trajnica s tri priznate vrste iz porodice šiljovki. Poglavito rastu po Americi, dok je močvarni ljutak (Cladium mariscus) raširen i po Europi (uključujući i Hrvatsku) i po Aziji.

Mnoge vrste koje su nekada uključivane u rod Cladium danas se vode pod rodom Machaerina i još nekim rodovima

Vrste
 Cladium costatum  Steyerm.
 Cladium mariscoides  (Muhl.) Torr.
 Cladium mariscus  (L.) Pohl

Vanjske poveznice

Izvori

Šiljovke

Ljutak


Od osnutka 1918. godine Kraljevina SHS bila je podijeljena u sedam pokrajina. Izgledom su odgovarale odgovarale predratnim upravnim jedinicama. Ukinute su državnom preorganizacijom 1922. godine kad su uvedene oblasti.

Pokrajine
Pokrajine su bile:

Slovenija
Hrvatska i Slavonija
Dalmacija
Bosna i Hercegovina
Banat, Bačka i Baranja
Srbija: Sjeverna Srbija i Južna Srbija
Crna Gora

Pokrajine su bile podijeljene na kotare, a kotari na općine.

Ovlasti

Upravna tijela

Administrativna podjela Kraljevine Jugoslavije
Jugoslavija, Pokrajine

Pokrajine u Kraljevini SHS


Mantua Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Mantua Township (Iowa)
 Mantua Township (Ohio)

Mantua Township


David Woodard (născut pe 6 aprilie 1964) este un dirijor și scriitor american. În anii 1990, a inventat termenul prequiem, o fuziune între preemptivă și recviem, pentru a descrie practica sa budistă de a compune muzică dedicată, care urma să fie interpretată în timpul sau chiar înaintea morții subiectului său.

Slujbele de pomenire din Los Angeles pe care Woodard le-a dirijat sau regizat includ o ceremonie din 2001 ținută la calea ferată Angels Flight care acum nu mai este funcțională. Slujba a fost ținută pentru Leon Praport, care și-a pierdut viața într-un accident, și văduva lui, Lola, care a fost rănită. De asemenea, a ținut recviemuri pentru animale sălbatice, inclusiv pentru pelicanul maro din California pe plaja unde acesta căzuse.

Woodard este cunoscut pentru replicile sale ale Dreamachine, o veioză psihoactivă, care au fost expuse în muzeele de artă din întreaga lume. În Germania și Nepal, este cunoscut pentru contribuțiile la jurnalul literar Der Freund, contribuții care includ texte despre karma interspecii, conștiița plantelor și așezarea paraguayană Nueva Germania.

Educație
Woodard a studiat la Noua Școală de Cercetare Socială și Universitatea California, Santa Barbara.

Nueva Germania
În 2003, Woodard a fost ales consilier în Juniper Hills (comitatul Los Angeles), California. În această calitate, a propus înfrățirea cu orașul Nueva Germania, Paraguay. Pentru a-și putea promova planul, a călătorit în vechea utopie vegetariană/feministă și s-a întâlnit cu conducerea locală. După vizita inițială, a ales să nu continue relația, dar a păstrat comunitatea ca subiect de studiu pentru scrieri ulterioare. Ce l-a interesat în mod special au fost ideile proto-transhumaniste ale planificatorilor speculativi Richard Wagner și Elisabeth Förster-Nietzsche care, împreună cu soțul ei, Bernhard Förster, au pus bazele coloniei și au trăit acolo între 1886 și 1889.

Din 2004 și până în 2006, Woodard a condus numeroase expediții în Nueva Germania, câștigând suportul vicepreședintelui american de atunci, Dick Cheney. În 2011, Woodard i-a permis romancierului elvețian Christian Kracht să publice în două volume, sub numele Werhahn Verlang de la Universitatea Gottfried Wilhelm Leibniz din Hanovra, corespondența lor personală, destul de vastă, care privea în mare parte Nueva Germania. Privind schimbul de scrisori, Frankfurter Allgemeine Zeitung spune "[Woodard și Kracht] elimină granița dintre viață și artă". Publicația Der Spiegel că primul volum Five Years reprezintă "lucrarea pregătitoare spirituală" pentru romanul ulterior al lui Kracht.

Conform lui Andrew McCann, "Kracht l-a însoțit pe Woodard într-o călătorie spre ce a rămas din acest loc, unde descendenții coloniștilor originali trăiesc în condiții foarte reduse. După cum reiese din corespondență, Kracht i-a făcut pe plac lui Woodard în dorinta acestuia de a avansa profilul cultural al comunității, și de a construi o miniatură a operei din Bayreuth în locul unde fusese odată casa familiei lui Elisabeth Förster-Nietzsche". În ultimii ani, Nueva Germania a devenit o destinașie mai primitoare, cu pensiuni și un muzeu istoric improvizat.

Dreamachine
Între 1989 și 2007, Woodard a construit replici ale Dreamachine, o inveție stroboscopică a lui Brion Gysin și Ian Sommerville, care are un cilindru fasonat, realizat din cupru sau hârtie, care se rotește în jurul unei lămpi electrice—atunci când este privită cu ochii închiși, acest aparat poate declanșa deviații mentale comparabile cu intoxicarea cu droguri sau cu visele.

După ce a contribuit cu o Dreamachine la retrospectiva vizuală LACMA Ports of Entry a lui William S. Burroughs, Woodard s-a împrietenit cu acesta și i-a făcut cadou o Dreamachine, "Model boem (Bohemian model)" (din hârtie) cu ocazia celei de-a 83-a aniversări (și ultima). Sotheby's a vândut la licitație unui colectionar privat în 2002 lampa cu care Woodard a contribuit la retrosctiva vizuală, iar cea făcută cadou lu Burrough se află la Muzeul de Artă Spencer sub formă de împrumut extins din partea familiei Burroughs.

Referințe și notițe

Notițe

Referințe

Legături externe

 Publicații de și despre David Woodard în catalogul Helveticat al Bibliotecii Naționale Elvețiene

  Site web oficial

Nașteri în 1964
Artiști americani
Dirijori americani
Scriitori postmoderni
Compozitori americani
Americani de origine engleză
Americani de origine germană

David Woodard


Ljetnikovac Garagnin je bivši ljetnikovac u Divuljama.

Opis
U prvoj polovici 19. stoljeća trogirska plemićka obitelj Garagnin započinje gradnju ljetnikovca klasicističkih obilježja na predjelu Divulje, a u sklopu svog gospodarskog imanja. Mletački arhitekt Selva je izradio više tlocrtnih rješenja ljetnikovca međutim, izgrađen je samo središnji ulazni dio. Godine 1976. na mjestu izgrađenog dijela ljetnikovca sagrađeno je vojno uzletište JNA dok su ostaci ljetnikovca dislocirani oko 50 m od izvornog mjesta gradnje. Radi se o polukružnom trijemu građenom u klasicističkoj maniri koji po svom obliku predstavlja pravu rijetkost u Dalmaciji. Recentno su na sjevernoj strani trijema dodane suvremene nadogradnje.

Izvori

Vanjske poveznice
  GARANJINOV LJETNIKOVAC U DIVULJAMA (hrcak.srce.hr)
 The projects of Giannantonio Selva for the Garagnin family in Divulje

Građevine u Trogiru

Ljetnikovac Garagnin u Divuljama


Events in the year 1964 in the Republic of India.

Incumbents
 President of India – Sarvepalli Radhakrishnan
 Prime Minister of India – Jawaharlal Nehru until 27 May, Gulzarilal Nanda until 9 June (acting Prime Minister), Lal Bahadur Shastri
 Vice President of India – Zakir Husain
 Chief Justice of India – Bhuvaneshwar Prasad Sinha until 31 January, P. B. Gajendragadkar

Governors
 Andhra Pradesh – Satyawant Mallannah Shrinagesh (until May 4), Pattom A. Thanu Pillai (starting May 4)
 Assam – Vishnu Sahay
 Bihar – M. A. S. Ayyangar
 Gujarat – Mehdi Nawaz Jung
 Karnataka – S. M. Shrinagesh
 Kerala – V. V. Giri
 Madhya Pradesh – Hari Vinayak Pataskar
 Maharashtra – Vijaya Lakshmi Pandit (until 18 October), P V Cherian (starting 14 November)
 Nagaland – Vishnu Sahay
 Odisha – Ajudhia Nath Khosla
 Punjab – Pattom A. Thanu Pillai (until 4 May), Hafiz Mohammad Ibrahim (starting 4 May)
 Rajasthan –  Sampurnanand
 Uttar Pradesh – Bishwanath Das
 West Bengal – Padmaja Naidu

Events
 National income - 268,953 million
 January  4 - The lost relic recovered in connection with 1963 Hazratbal Shrine theft.
 April 8 - Jammu and Kashmir (state) withdrew the Kashmir Conspiracy Case from a special court.
 April 11 - Thirty two Council members walks out of Communist Party of India National Council resulting in the 1964 split in the Communist Party of India.
 May 27 – Prime Minister Jawaharlal Nehru dies after a five-month illness; he is succeeded by Lal Bahadur Shastri.
 July 1 - IDBI Bank was established through an Act of Parliament.
 August 29 - The far right Hindu outfit,  Vishva Hindu Parishad was founded.
 October 30 - Sirima–Shastri Pact signed to grant citizenship to almost 9 lakhs Tamils based in Ceylon.

Law
 The Seventeenth Amendment of the Constitution of India

Arts and literature
2 September – Indian Hungry generation poets arrested on charges of conspiracy against the State and Obscenity in literature.
National Film Archive of India established in Pune.

Sport
Charanjeet Singh (hockey player) is awarded the Padma Shri.

Births
20 January – Fareed Zakaria, journalist
16 February – Shrirang Barne, politician, Member of Parliament from Maval constituency
30 April – Abhishek Chatterjee, Bengali film and television actor.
19 May –  Murali, actor. (died 2010).
1 June – Rashid Patel, cricketer (Indian pace bowler, Lamba incident).
22 June – Amit Shah, politician.
13 August – Harisree Ashokan, actor.
26 August – Ilavarasu, cinematographer and actor.
10 September – Ramesh Aravind, actor and director.
23 September – Ponvannan, actor and director.
29 October – Gyan Prakash Upadhyaya, Indian Administrative Service (IAS) officer.
14 November – Manoj Singh Mandavi, politician (died 2022).

Full date unknown
Bem Le Hunte, author.

Deaths
27 May – Jawaharlal Nehru, politician and 1st Prime Minister of India (b. 1889).
6 February – Rajkumari Amrit Kaur, freedom fighter, social activist and Health Minister (b. 1887).
10 October – Guru Dutt, film director, producer, and actor (b. 1925).

See also
 Bollywood films of 1964

References

India
Years of the 20th century in India
1960s in India
1964 in Asia

1964 in India


Arabaçayı, Çorum ilinin Sungurlu ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün eski adı Ganiçayı olarak geçmektedir. Köy, 1944 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 57 km, Sungurlu ilçe merkezine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Sungurlu belde ve köyleri

Arabaçayı, Sungurlu


Restaurant Alouette er en dansk restaurant, beliggende på Islands Brygge i København. Alouette blev åbnet i maj 2018. Den er siden februar 2019 været tildelt én stjerne i Michelinguiden.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Restaurant Alouettes officielle hjemmeside

Værtshuse og spisesteder i København
Danske restauranter med Michelin-stjerne
Danske virksomheder etableret i 2018
Islands Brygge

Restaurant Alouette


Tannenfels bezeichnet:

 Tannenfels (Rhön) (669,4 m), Berg in der Rhön bei Wickers, Landkreis Fulda, Hessen
 Tannenfels (Schiff, 1898)
 Tannenfels (Schiff, 1923)
 Tannenfels (Schiff, 1938)

Siehe auch:
 Burg Tannenfels

Tannenfels


Adansonia: recueil périodique d'observations botanique (abreviado Adansonia, n.s.) fue una revista ilustrada con descripciones botánicas que fue editada por el Museo Nacional de Historia Natural de Francia desde el año 1961 al 1981, publicándose 20 números. Fue sucedida por Adansonia, série 3

Referencias

Enlaces externos
en IPNI

Revistas de botánica
Revistas científicas de Francia
Revistas científicas en francés
Publicaciones fundadas en 1961

Adansonia: recueil périodique d'observations botaniques


Olaylar
 İmparator Septimius Severus, Marcus Aurelius ailesi ile bağları olduğunu ispatlamak için Commodus'a itibarını iade etti ve senato tarafından tanrı olarak kutsanmasını sağladı.

Doğumlar
 Wang Su, Wei Krallığı generali (ö. 256)

Ölümler
 Fan Chou (Guo Si tarafından idam edildi)
 Huangfu Song, Han Hanedanı generali
 Ze Rong, Tao Qian'ın emrindeki general
 Zhang Miao (Cao Cao tarafından yenilgiye uğratıldı) (d. 155)
 Zhu Jun, general (d. 149)

195


77. længdegrad kan henvise til:

 77. vestlige længdekreds
 77. østlige længdekreds

77. længdegrad


Erenler, Zonguldak ilinin Devrek ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, Bük köyüne bağlı Merdanoğlu, Kazcılar ve Kör Hasanlı mahallelerinin birleştirilmesiyle kuruldu.

Coğrafya
Köy, Zonguldak il merkezine 48 km, Devrek ilçe merkezine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Devrek belde ve köyleri

Erenler, Devrek


Cet article présente les différentes campagnes européennes réalisées par le Rapid Vienne depuis sa première participation à la Coupe des clubs champions européens en 1955.

Durant son histoire, le club atteint par deux fois la finale de la Coupe des coupes, d'abord en 1985, perdue contre Everton, puis onze ans plus tard en 1996, où il s'incline cette fois face au Paris Saint-Germain. Le Rapid prend par ailleurs part aux demi-finales de la Coupe des clubs champions en 1961 avant d'être éliminé par Benfica.

Histoire
Le Rapid Vienne prend part à ses premières compétitions internationales durant les années 1920 et 1930 en participant régulièrement à la Coupe Mitropa, qu'il remporte notamment en 1930 et dont il atteint également la finale lors des deux premières éditions de 1927 et 1928 puis plus tard en 1956.

Le club participe pour la première fois à une compétition de l'UEFA en 1955 en étant invité à la première édition de la Coupe des clubs champions européens, bien qu'il n'ait finit que troisième du championnat autrichien la saison précédente. Pour ses débuts européens, le Rapid élimine dans un premier temps les Néerlandais du PSV Eindhoven sur le score de 6-2 avant d'être lourdement battu par l'équipe italienne du Milan AC en quarts de finale (3-8), subissant notamment un revers 7-2 en Italie au match retour.

Les performances domestiques du club lui permettent par la suite de se qualifier à la plupart des premières éditions de la compétition, où il réalise son parcours le plus notable lors de la saison 1960-1961. Durant celle-ci, le Rapid parvient à se défaire successivement du Beşiktaş, de Wismut Karl-Marx-Stadt et du Malmö FF pour accéder aux demi-finales où il doit finalement s'incliner face au Benfica après deux défaites 3-0. Durant les années qui suivent, il atteint notamment les quarts de finale de la Coupe des coupes en 1967 puis de la C1 en 1969, étant battu respectivement par le Bayern Munich et Manchester United à ces deux occasions.

Après des années 1970 dénuées de parcours notables, le Rapid finit par retrouver le stade des quarts de finale en Coupe des clubs champions en 1984, s'inclinant face à Dundee United. La saison 1984-1985 qui s'ensuit voit le club prendre part à la Coupe des coupes et battre successivement le Beşiktaş, le Celtic Glasgow, le Dynamo Dresde et le Dynamo Moscou pour accéder à sa première finale européenne. Confronté aux Anglais d'Everton, l'équipe autrichienne doit cependant s'incliner à ce stade sur le score de 3 buts à 1, Hans Krankl marquant l'unique but des Viennois. Lors de l'exercice suivant, le Rapid parvient à atteindre les quarts de finale avant d'être battu lourdement par le Dynamo Kiev (2-9).

Le club doit par la suite attendre la saison 1995-1996 pour connaître une nouvelle épopée européenne notable, une fois de plus en Coupe des coupes, où il élimine le Petrolul Ploiești, le Sporting Portugal, le Dynamo Moscou et le Feyenoord Rotterdam pour prendre part à sa deuxième finale européenne, onze ans après celle de 1985. Opposé cette fois au club français du Paris Saint-Germain, les Viennois échouent une fois de plus à l'emporter, s'inclinant sur le score de 1-0.

La saison suivant cette dernière performance, le Rapid se qualifie pour la première fois en phase de groupes de la Ligue des champions, battant pour ce faire l'équipe ukrainienne du Dynamo Kiev en phase préliminaire. Le club termine par la suite largement dernier du groupe C composé de la Juventus, Manchester United et Fenerbahçe avec un bilan de deux matchs nuls pour quatre défaites. Il doit ensuite attendre la saison 2005-2006 pour retrouver les groupes de Ligue des champions pour la deuxième et dernière fois, terminant une fois de plus dernier d'un groupe A contenant le Bayern Munich, la Juventus et le Club Bruges avec cette fois six défaites en autant de matchs.

Depuis lors, le Rapid prend régulièrement part à la Ligue Europa dans laquelle il participe à la phase de groupes par neuf fois à la phase de groupes depuis 2009. Il ne parvient cependant à atteindre la phase finale de la compétition que deux fois en 2016 et en 2019, étant éliminé dès les seizièmes de finale dans les deux cas par Valence puis l'Inter Milan.

Résultats en compétitions européennes

Légende du tableau

Résultats
Note : dans les résultats ci-dessous, le score du club est toujours donné en premier.

Bilan

Notes et références

Lien externe
 Historique du Rapid Vienne en compétitions européennes sur EU-Football.info.

Rapid Vienne
Rapid Vienne

Historique du parcours européen du Rapid Vienne


EuroVelo er et europæisk netværk af langdistance-cykelruter med en samlet længde på over 70.000 km. Ruterne er ligesom Danmarks nationale cykelruter udviklet for at fremme cykelturismen, men målgruppen inkluderer også lokale cyklister, som kan bruge dele af ruterne til kortere ture i hverdagen. De 16 EuroVelo-ruter, som forgrener sig over det meste af det europæiske kontinent fra Middelhavet til Nordkap, er udviklet af paraplyorganisationen for de europæiske cyklistforbund, European Cyclists' Federation (ECF). Ruterne bygger så vidt muligt på eksisterende nationale cykelruter. Der er dog stadig dele af netværket, hvor ruterne endnu ikke er helt færdigetableret med skiltning osv., der lever op til EuroVelo-kravene. Organisationen har dog som målsætning, at hele EuroVelo-netværket er fuldt ud etableret i løbet af 2020.

EuroVelo-organisationen godkender ruterne ud fra et klassificeringssystem for standarden af infrastruktur og faciliteter. Certificeringen som kan tildeles hele EuroVelo-ruten eller mindre sektioner (mindst 300 km), gælder i 5 år, hvorefter godkendelsen skal fornys.

Den længste af EuroVelo-ruterne er EuroVelo 13, Jerntæpperuten, på 10.400 km, som løber langs grænsen, der i næsten 50 år delte Europa. Den korteste rute er EuroVelo 15, Rhône-cykelruten, på 1.115 km, som følger Rhône-floden fra den schweiziske bjerglandsby Andermatt ned til den franske middelhavskyst. Den seneste tilføjelse til rutenetværket er EuroVelo 19, Meuse-cykelruten, som blev officielt indviet den 8. marts 2019. Den over 1.100 km lange rute følger Meuse-floden snoede forløb fra Langres Plateauet i det nordlige Frankrig til udmundingen i Nordsøen i Nederlandene.

EuroVelo-ruterne

Der er indtil videre i alt 16 EuroVelo-ruter, men som det fremgår af listen nedenfor, går nummereringen helt op til 19. Det skyldes, at EuroVelo-ruterne ligesom de danske nationalruter er nummereret så ulige numre gives til nord-syd gående ruter og lige numre til de vest-øst gående. Hver rute har desuden et tema.

Nord - syd ruter

Vest - øst ruter

Rundture

Historie

EuroVelo-projektet blev officielt lanceret i november 1997 på en international konference i Logrono i Spanien. Forud var dog gået et par års forberedelse, der havde et tydeligt dansk aftryk. Danmark var foregangsland i Europa med etableringen af det første netværk af nationale cykelrute i 1993. Det danske rutenetværk var en vigtig inspirationskilde ved skabelsen af EuroVelo. Jens Erik Larsen fra den danske forening Frie Fugle lavede således i 1994 det første udkast til EuroVelo-netværket og stod året efter i spidsen for det første møde i en arbejdsgruppe i ECF. Her lavede man det første kort med forslag til 12 EuroVelo-ruter, der med inspiration i Danmarks nationale cykelruter inkluderede både nord-syd og vest-øst gående ruter samt rundture.

I 2001 blev den første EuroVelo-rute indviet: Nordsøruten. Den omkring 5.900 km lange rute regnes for en rundtur, selvom det kræver nogle lange færgeoverfarter at forbinde de forskellige delstrækninger.

ECF overtog i 2007 det fulde ansvar for koordineringen af EuroVelo-projektet fra den danske forening Frie Fugle og den britiske ngo Sustrans. Kun ruter med officiel godkendelse fra ECF må kaldes for EuroVelo-ruter.

EuroVelo i Danmark
 EuroVelo 3: Pilgrimsruten falder i Danmark sammen med Hærvejsruten (N3)
 EuroVelo 7: På den danske strækning af Solruten indgår primært nationalrute 9 (N9 Helsingør - Gedser)
 EuroVelo 10: Følger i Danmark Bornholm Rundt (N10) samt dele af Østersøruten (N8) og N9.
 EuroVelo 12: Nordsøruten udgøres i Danmark af Vestkystruten (N1) og det nordligste af Østkystruten (N5).

Referencer

Eksterne henvisninger
 EuroVelo ruterne
 EuroVelo organisationen
 European Cyclists' Federation

Cykelruter
Transport i Europa

EuroVelo


Melantrich (în  - Editura Melantrich) a fost o mare editură de limba cehă în relație cu Partidul Social Național Ceh. Înființată în 1897, editura a funcționat până în 1999.

Istoric
În 1897 a fost fondat Partidul Social Național Ceh (nici o legătură cu național-socialismul german) după apariția unei sciziuni în cadrul Partidului Social Democratic Cehoslavonic al Muncitorilor. Noul partid a înființat o editură denumită "Knihtiskárna národně sociálního dělnictva" (în traducere "Tipografia muncitorilor național socialiști) pe 9 iulie 1897. Partidul a lansat, de asemenea, un cotidian intitulat "Česká demokracie" ("Democrația cehă"), condus de Václav Klofáč, fără prea mult succes.

În 1907 Jaroslav Šalda, un muncitor talentat de la tipografie, a lansat împreună cu Klofáč cotidianul České slovo ("Cuvântul ceh"). Ziarul s-a dovedit a fi de succes și în anul 1910 editura a cumpărat clădirea "Hvězda" ("Steaua") din Piața Wenceslas. Compania a adoptat numele de "Melantrich" după editorul renascentist Jiří Melantrich de Aventino (născut Jiří Černý Rožďalovický; c.1511, Rožďalovice - 19 noiembrie 1580, Praga). Clădirea a fost redenumită "Melantrich" după reconstrucția din 1922.

În 1919 compania, obținând un permis oficial, a început să publice mai multe ziare și reviste (inclusiv primul tabloid din Cehoslovacia, "Pražský ilustrovaný zpravodaj"). În 1924 Melantrich a devenit societate pe acțiuni. În 1926 a fost achiziționată tipografia "Koppe & Bellmann" din Smíchov. În 1928 a fost înființată o sucursală la Ostrava, în anul 1934 una la Brno și mai târziu încă una la Žilina. În cursul anilor 1930 Melantrich s-a implicat în producția de filme și în grafica comercială. În 1936 a fost înființată o editură muzicală denumită "MelPa" (Melantrich + Pazdírek). Spectrul literaturii publicate de Melantrich a fost foarte larg și a cuprins lucrări ale multor scriitori cehi contemporani, cum ar fi Božena Benešová, Jan Čep, Jaroslav Durych, Egon Hostovský, Josef Kopta, Vítězslav Nezval, Ivan Olbracht și Vladislav Vančura. Tirajul unor ziare și reviste a ajuns la sute de mii, iar în câteva cazuri ("Večerní slovo", săptămânalul "Svobodný zítřek") la mai mult de un milion.

Condusă de Šalda, Melantrich a devenit cea mai mare editură din Prima Republică Cehoslovacă. După ocupația nazistă (1939) compania a reușit să rămână în afaceri, dar Šalda a fost închis (în 1941) și controlul a fost preluat de către colaboratorii naziști. După război Šalda, nedorind să se implice în politică, a fost înlăturat de partid din poziția executivă. "České slovo" a fost redenumit "Svobodné slovo" ("Cuvântul Liber") în 1945.

După preluarea puterii de către comuniști în 1948 Šalda a fost demis, iar compania naționalizată și împărțită în trei părți. În 1950 Partidul Socialist Cehoslovac (partidul și-a schimbat numele) a obținut dreptul de a controla din nou societatea, în timp ce statul a rămas proprietarul formal. (Această situație a condus la litigii după 1989.) În 1950 editura și-a schimbat numele în "Svobodné slovo-Melantrich", în 1960 în "Svobodné slovo" și, din nou, în 1967 în "Melantrich".

În timpul Revoluției de Catifea (1989) un balcon al clădirii Melantrich a servit ca tribună pentru oratorii care s-au adresat maselor de protestatari care s-au adunat în Piața Wenceslas. Partidul socialist a folosit mai târziu acest balcon ca simbol principal al campaniei lor electorale din 1990, care s-a dovedit fără succes.

În prima jumătate a anilor 1990 au avut loc dispute și litigii cu privire la cine este noul proprietar al companiei. Ziarul Svobodné slovo și-a schimbat redactorul-șef de multe ori în timp ce tirajul a scăzut în mod constant. În 1996 Melantrich a fost cumparat de o companie de media ce făcea parte din grupul Chemapol. Svobodné slovo a fost redenumită "Slovo" ("Cuvântul") și vândută în 1998. Chemapol a intrat în faliment în anul 1998. Editura a fost, la fel ca multe alte edituri tradiționale mari din Republica Cehă, în imposibilitatea de a concura pe piața liberă și a fost închisă în 1999.

După aceea, clădirea Melantrich a fost transformată într-un hotel de lux.

Traduceri din limba română
Editura Melantrich a publicat traducerile în limba cehă ale unor opere literare importante din limba română precum Întunecare (1981) de Cezar Petrescu, Ciuleandra (1985) de Liviu Rebreanu, Sfârșit de veac în București (1979) de Ion Marin Sadoveanu, Jocul cu moartea (1968) de Zaharia Stancu.

Note

Lectură suplimentară
  Libuše Pešková: Publikační činnost nakladatelství Melantrich od založení do vzniku 2. světové války (Publication activities of Melantrich until World War II)], Universitatea Carolină, 1975. A diploma work with complete bibliography from the 1918-38 period.

Legături externe
 Istoria editurii Melantrich: scurtă prezentare

Edituri din Cehia
Edituri din Cehoslovacia

Melantrich


La  Temporada 1999 de la Primera B, conocida como Copa Águila 1999 por motivos comerciales, fue la décima en la historia de la segunda división del fútbol profesional colombiano.

Sistema de juego

Los participantes de la Primera B jugaron entre abril y mediados de septiembre 20 fechas, primero se dividieron en 4 grupos de 4 donde jugaron 6 fechas, luego se dividieron en 2 grupos de 8 para jugar otras 14 fechas. Al término de esa fase los ocho primeros avanzaron a los cuadrangulares semifinales, compuestos por dos grupos de cuatro equipos cada uno, jugados entre septiembre y octubre. Los dos primeros de cada grupo avanzaron al cuadrangular final por el título del año y el ascenso a la Primera A para la temporada 2000.

Datos de los clubes

Relevo anual de clubes

†Club desaparecido. Reemplazado por C.D. Soledad

Equipos participantes

Todos contra todos

 Pts=Puntos; PJ=Partidos jugados; G=Partidos ganados; E=Partidos empatados; P=Partidos perdidos; GF=Goles a favor; GC=Goles en contra; Dif=Diferencia de gol

Cuadrangulares semifinales

Grupo A

Grupo B

Cuadrangular final

 Pts=Puntos; PJ=Partidos jugados; G=Partidos ganados; E=Partidos empatados; P=Partidos perdidos; GF=Goles a favor; GC=Goles en contra; DIF=Diferencia de gol

Goleadores

Véase también
Categoría Primera B

Bibliografía

Enlaces externos
Web oficial de Dimayor
Colombia 1999 - Rsssf

1999
Primera B

Primera B 1999 (Colombia)


الجامعة الإسلامية  (الكلية الإسلامية الجامعة سابقًا) هي إحدى الجامعات الاهلية في محافظة النجف، العراق. أعترف بها رسمياً في عام 2004، ولها فروع في بابل والديوانية.

كليات الجامعة
تضم 10 كليات وهي:
كلية القانون والعلوم السياسية
كلية العلوم الإسلامية
كلية التقنيات الهندسية
كلية الاعلام والصحافة
كلية التربية
كلية التقنيات الطبية
كلية طب الأسنان
كلية الصيدلة

المصادر

موقع الجامعة الإسلامية الرسمي

طالع أيضا
 قائمة جامعات العراق

تأسيسات سنة 2004 في العراق
جامعات العراق
جامعات في النجف
هيئات تعليمية أسست في 2004

الجامعة الإسلامية (العراق)


HK: Forbidden Super Hero (HK 変態仮面, HK: Hentai Kamen) est un film japonais réalisé par Yūichi Fukuda, sorti en 2013. Il a pour suite Hentai Kamen: Abnormal Crisis.

Synopsis
Kyosuke, fils d'un flic corrompu et d'une dominatrice, devient un super-héros alors qu'une culotte tombe sur sa tête.

Fiche technique
 Titre : HK: Forbidden Super Hero
 Titre original : HK 変態仮面 (HK: Hentai Kamen)
 Réalisation : Yūichi Fukuda
 Scénario : Yūichi Fukuda et Shun Oguri d'après le manga Kyūkyoku!! Hentai Kamen de Keishū Andō
 Musique : Eishi Segawa
 Photographie : Tetsuya Kudō
 Production : Kōji Hyakutake, Kazuo Katō, Tomohiro Kobayashi, Takahisa Miyaji et Hiroo Murakami
 Société de production : Toei Video Company, Showgate, Nippon Shuppan Hanbai et L'Espace Vision
 Pays :
 Genre : Comédie, fantastique et action
 Durée : 106 minutes
 Dates de sortie :
 :

Distribution
 Ryōhei Suzuki : Kyosuke Shikijo
 Fumika Shimizu : Aiko Himeno
 Tsuyoshi Muro : Tamao Ogane
 Ken Yasuda : Towatari
 Narushi Ikeda : Hario Shikijo
 Nana Katase : Maki Shikijo

Distinctions
Le film a reçu le prix du public au New York Asian Film Festival et a été présenté au festival international du film fantastique de Puchon.

Notes et références

Liens externes

Film japonais sorti en 2013
Comédie fantastique japonaise
Comédie d'action japonaise
Adaptation d'un manga au cinéma
Film de super-héros
Film de Tōei

HK: Forbidden Super Hero


Germán Gonzalo Real (Rosario, Provincia de Santa Fe, Argentina; 17 de abril de 1976) es un exfutbolista argentino. Jugaba como delantero y su primer equipo fue Newell's Old Boys. Su último club antes de retirarse fue Alumni de Casilda.

En la actualidad se dedica a la representación de jugadores.

Trayectoria
Jugó en varios clubes de Argentina y del extranjero, entre ellos Colo-Colo de Chile, ya que fue el único sobreviviente, de los cuatro refuerzos argentinos que trajo el técnico Ricardo Dabrowski al equipo albo. Real jugó en el Cacique, en el primer ciclo de la era de Dabrowski en la banca colocolina y en la era del ídolo albo Marcelo Espina, donde marcó 11 goles y tuvo un buen paso por el equipo chileno, a pesar de que no fue campeón en su estadía por Chile.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en BDFA
 Ficha en soccerway

Futbolistas de Rosario
Futbolistas de las inferiores del Club Atlético Newell's Old Boys
Futbolistas del Club Atlético Newell's Old Boys
Futbolistas del Club Atlético Central Córdoba (Rosario)
Futbolistas del Club Atlético Banfield
Futbolistas del Club Atlético Talleres (Córdoba)
Futbolistas del Ionikos de Nicea
Futbolistas del Club Atlético Unión (Santa Fe) en los años 2000
Futbolistas del Club Social y Deportivo Colo-Colo en los años 2000
Futbolistas del Club Blooming
Futbolistas de la Sociedad Deportivo Quito
Futbolistas del Club Sportivo Independiente Rivadavia
Futbolistas del Instituto Atlético Central Córdoba
Futbolistas del Club Social y Deportivo La Emilia
Futbolistas del Club Atlético Unión (Sunchales)
Futbolistas del Club Atlético Central Norte (Salta)

Germán Real


Agrilus genseae é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Baudon, 1960.

Referências

genseae

Agrilus genseae