O anarquismo e o libertarianismo, como amplas ideologias políticas com múltiplos significados históricos e contemporâneos, têm definições contestadas. Seus adeptos têm uma tradição pluralista e sobreposta que torna difícil ou impossível a definição precisa da ideologia política, agravada pela falta de características comuns, prioridades divergentes de subgrupos, falta de aceitação acadêmica e uso histórico controverso.

Visão geral
"Anarquismo" geralmente se refere à ala antiautoritária (libertária) do movimento socialista.  "Socialismo libertário" tem sido sinônimo de "anarquismo" desde 1890,  assim como o termo "libertário" até meados do século XX.

Os termos "anarquismo" e "libertarianismo" representam amplas ideologias políticas com múltiplos significados históricos e contemporâneos. As incompatibilidades dentro de sua tradição pluralista provam ser difíceis ou impossíveis de reconciliar em um conjunto singular de crenças centrais. A gama de disparidades ideológicas dentro do anarquismo é muitas vezes paradoxal e nunca totalmente coerente. Em geral, os anarquistas se opõem à hierarquia e ao capitalismo, mas diferem em como eles acreditam que a mudança deve ser feita.

Outros fatores complicadores na definição de "anarquismo" incluem desacordo sobre seu status como ideologia política e disputa sobre o uso histórico do termo. A rejeição do anarquismo ao estado e à política do estado em grande parte fica fora do alcance dos cientistas políticos e, em algumas formulações, sua má interpretação como a antítese da política contribui para sua marginalização como ideologia política.

Histórico de uso
Desde o século 19, "libertário" refere-se aos defensores da liberdade de escolha ou a qualquer pessoa que geralmente defenda a liberdade. A primeira pessoa a se autodenominar "libertário" no sentido político foi Joseph Déjacque em 1857. Pouco depois, em 1858, criou o jornal anarquista nova-iorquino Le Libertaire. O anarquista Sébastien Faure usou o termo no final do século para diferenciar entre anarquistas e socialistas autoritários. Embora o termo "libertário" tenha sido amplamente sinônimo de anarquismo,  seu significado foi mais recentemente diluído com a adoção mais ampla de grupos ideologicamente díspares. Por exemplo, "libertários" incluem tanto os marxistas da Nova Esquerda (que não se associam com socialistas autoritários ou um partido de vanguarda) quanto os liberais radicais (principalmente preocupados com as liberdades civis). Além disso, alguns anarquistas usam "socialista libertário" para evitar as conotações negativas do anarquismo e enfatizar suas conexões com o socialismo.

O anarquismo mantém uma associação histórica com o caos e a violência. No final dos anos 1800, o proeminente anarquista Peter Kropotkin observou as conotações populares de "anarquia" como sinônimo de caos e desordem e, portanto, um nome desvantajoso para um movimento. Ele aceitou o termo apesar disso, assim como os holandeses Sea Beggars e sans-culottes tiveram seus próprios nomes conferidos. Os anarquistas ao longo do século 20 lamentaram a associação da filosofia com o caos, explosivos, violência desenfreada e saques. Essas conotações perduram contemporaneamente através da associação da mídia popular da destruição de propriedades do black bloc com o movimento. Como resultado das definições duplas da anarquia, a ideia de uma sociedade sem autoridade central é endemicamente confundida com o caos, dificultando a capacidade de conceber o primeiro positivamente.

O uso popular de símbolos anarquistas também afetou as conotações do termo divorciado de sua base teórica e história como movimento. A influência do anarquismo nas subculturas punk do século 20 levou à anarquia e ao símbolo do círculo A como um tropo nas indústrias da música e da moda para representar a angústia adolescente e a rebelião juvenil superficial.

O termo "anarquista" também é usado como um significante pejorativo vazio para mostrar desdém abrasivo. A associação do termo com doenças sociais tem sido, em parte, uma estratégia intencional de seus detratores para desacreditá-lo. "Libertário" viu uma difusão semelhante de propósito dentro do movimento libertário americano, à medida que um grupo mais amplo, menos estudado e menos interessado em um governo mínimo, adotou o termo, diluindo a potência de sua associação com o libertarianismo estrito baseado em direitos de Ayn Rand e Murray Rothbard.  Os anarcocapitalistas e aqueles que acreditam na abolição do estado ocuparam a margem do movimento libertário.

O renascimento das ideologias de livre mercado durante meados do século 20 veio com desacordo sobre como chamar o movimento. Enquanto muitos de seus adeptos, especialmente nos Estados Unidos, preferem "libertário", muitos libertários conservadores rejeitam a associação do termo com a Nova Esquerda dos anos 1960 e suas conotações de hedonismo libertino .  O movimento está dividido sobre o uso de "conservador" como uma alternativa.  Aqueles que buscam a liberdade econômica e social seriam conhecidos como "liberais" clássicos, mas esse termo desenvolveu associações opostas ao governo limitado, baixa tributação e estado mínimo defendido pelo movimento.  Variantes de nome do movimento de renascimento do livre mercado incluem liberalismo clássico, liberalismo econômico, liberalismo de livre mercado e neoliberalismo .  "Libertário" tem a aceitação mais coloquial para descrever um membro do movimento, ou "libertário econômico", baseado tanto na primazia da ideologia da economia quanto em sua distinção dos libertários da Nova Esquerda.

Tipos de definição de anarquismo
O estudioso do anarquismo Paul McLaughlin estuda as várias definições de anarquismo em seu livro Anarchism and Authority . Segundo ele, existem três tipos comuns de definição de anarquismo:

 definições etimológicas
 definições antiestatistas
 definições anti-autoritárias

Mas todos ficam aquém de fornecer uma definição precisa de anarquismo.

Veja também

 Definição de fascismo
 Definição de terrorismo
 Libertário e Libertário

Bibliografia

Leitura adicional

Libertarismo
Anarquismo

Definição de anarquismo e libertarianismo


Lohmühle bei Neustädtlein ist ein Gemeindeteil der Großen Kreisstadt Dinkelsbühl im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde liegt am Ölgraben, der 100 Meter weiter südwestlich als linker Zufluss in die Wörnitz mündet und unmittelbar östlich des Ortes den Loh- und Lohmühlweiher speist. Ein Anliegerweg führt zur B 25 (0,2 km nordöstlich), die nach Dinkelsbühl (1,7 km nordwestlich) bzw. nach Neustädtlein (0,6 km südöstlich) verläuft.

Geschichte
Die Fraisch über die Lohmühle war strittig zwischen dem ansbachischen Oberamt Wassertrüdingen, dem oettingen-spielbergischen Oberamt Mönchsroth und der Reichsstadt Dinkelsbühl. Das Anwesen hatte die Reichsstadt Dinkelsbühl als Grundherrn. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Wassertrüdingen.

Im Jahr 1809 wurde Lohmühle infolge des Gemeindeedikts dem Steuerdistrikt und der Munizipalgemeinde Dinkelsbühl zugeordnet.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und war ursprünglich nach St. Peter (Sinbronn) gepfarrt, seit der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts ist die Pfarrei St. Paul (Dinkelsbühl) zuständig. Die Katholiken sind nach St. Georg (Dinkelsbühl) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Dinkelsbühl)
Ort im Landkreis Ansbach
Wassermühle im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung
Bauwerk in Dinkelsbühl
Mühle in Europa

Lohmühle bei Neustädtlein


En browser hijacker eller "browser kaprer" er en form for software der modificerer en browsers indstillinger uden brugerens tilladelse for, at "sprøjte" uønsket markedsføring ind i en brugers browser.

En browser hijacker vil omdirigere en brugers søgninger til ondsindede websteder, ændre browserens søgefunktion med sin egen eller ændre start- eller fejlsiden i browseren.

Nogle browser hijackers indeholder også spyware. For eksempel installerer nogle browser hijackers en keylogger for at samle information omkring f.eks. online banking eller e-mail autoriseringsdetaljer. Nogle browser hijackers kan også skade registreringsdatabasen i Windows systemer, ofte permanent.

Mange browser hijackings programmer er inkluderet og bliver installeret uden brugerens accept i software-pakker downloadet fra internettet.

Eksempel på browser hijackers

Værste browser hijackers er markeret med fed.

 Ask Toolbar
 Astromenda Search
 Onewebsearch
 TV Wizard
 Conduit Search
 CoolWebSearch
 Delta Search
 Claro Search
 Search-daily.com
 MyStartSearch
 MyStart.IncrediBar Search
 Nation Zoom
 Babylon Toolbar
 Qone8.com
 qvo6.com
 istartsurf.com
 Mixi.DJ
 Pokki
 Snap.do
 SearchScopes
 Searchnu.com
 Searchgol.com
 Tuvaro
 Trovi
 Coupon Server
 Vosteran
 Groovorio
 GoSave

Malware

Browser hijacker


Viedma Gölü (Lago Viedma), Arjantin'in Santa Cruz eyâletinde, Şili sınırı yakınında, Los Glaciares Milli Parkı içinde bir buzul gölü. Gölün alanı 1.088 ile 1.600 km² arasında değişir.

Coğrafya
Viedma, Şili sınırında, And Dağlarında bulunur. Çevresinde Cerro Fitz Roy (3.406 m), Cerro Torre (3.128 m) ve Poincenot (3.076 m) gibi çok sayıda 3000'lik dağlar vardır. Fitz Roy eteklerinde bir yerleşim yeri olan El Chalten bulunur.

Viedma Gölü'ne açılan en önemli buzullar, batıda bulunan 575 km²'lik
Viedma Buzuludur. Buzul suyu, gölü turkuaz mavisi bir renge boyar. Viedma gölü, güneyindeki Argentino Gölü ile bağlantılıdır. Kuzeyinde ise Lago San Martin (San Martin Gölü) vardır.

Tarihçe
Viedma Gölü, 1782 yılında ispanyol Antonio de Viedma tarafından, bilimsel gezisi sırasında keşfedilmiştir. Göl ismini bu kişiden alır. Daha sonraki geziler 19.yüzyılın ortalarında yapılmıştır. 1945 yılından beri ise Los Glaciares Milli Park'ı mevcuttur. 1981 yılında bu park UNESCO tarafından dünya kültür mirası olarak ilan edilmiştir. 1977 yılında İngiliz yazar Bruce Chatwin Patagonya seyâhati sırasında bu gölü ziyaret etmiştir.

Arjantin'deki göller
Şili'deki göller
Arjantin-Şili sınırı
Güney Amerika'daki uluslararası göller

Patagonya

Viedma Gölü


Club Deportivo Pepeganga Margarita Fútbol Club, ou simplesmente Pepeganga Margarita foi um clube de futebol venezuelano. Fundado em 1985 com base no Estádio Guatamare de Porlamar na Ilha Margarita, o Pepeganga Margarita tinha seu uniforme principal nas cores amarela e azul.

O clube é conhecido por ser o detentor do recorde negativo de maior diferença de gols em um confronto de mata-mata da Copa Libertadores da América. Em 1990, na sua única participação neste torneio, o , da Argentina, eliminou o Pepeganga Margarita com um placar agregado de 9x0 (no jogo de ida, na Venezuela, placar de 6x0, e no de volta, 3x0).

Na primeira fase, o Pepeganga Margarita, enfrentou os uruguaios Defensor Sporting e Progreso, e seu compatriota Mineros de Guayana, conseguindo chegar às oitavas de final.

História
Pepeganga Margarita nasceu em 1985 com o apoio da loja de departamentos Pepeganga. Um dos fatos mais notórios desde a sua fundação é que o time jogava localmente no campo de beisebol do Guatamare adaptado para o futebol. O clube consegue conquistar o título da segunda divisão venezuelana em 1987 pelo que acessa a primeira divisão para a temporada 1987/1988, sua segunda temporada na categoria mais alta foi surpreendente e alcançou o vice-campeonato, sendo superado em um ponto pelo Mineros de Guayana.

A temporada 1989/1990 foi a última atuação de Pepeganga Margarita que teve que se retirar no final do campeonato por problemas financeiros, cedendo seus direitos ao Monagas Sport Club, desde a temporada 1990/1991.

Dados e Estatísticas
 Fundação: 1985
 Última Temporada: 1990
 Temporadas na 1ª Divisão Venezuelana: 3 (1987/88, 1988/89 e 1989/90).
 Maiores vitórias alcançada:
 Em campeonatos nacionais: Pepeganga 5 - Trujillanos FC 0 (1 de fevereiro de 1990).
 Em torneios internacionais: Pepeganga 2 - Mineros de Guayana 1 (21 de março de 1990).
 Maiores derrotas:
 Em campeonatos nacionais:
 Pepeganga 1 - UD Lara 4 (15 de maio de 1988).
 Caracas FC 4 - Pepeganga 1 (7 de fevereiro de 1990).
 Em torneios internacionais:
  Independiente 6 - 0  Pepeganga 0 ( 4 de agosto de 1990 ).

Conquistas
 Torneios da Primeira Divisão
 Vice-campeão da Primeira Divisão da Venezuela (1): 1988/89.
 Torneios da segunda divisão
 Campeão da Segunda Divisão Venezuelana (1): 1986/1987.

Ligações externas
 Venezuela - Foundation Dates of Clubs
 Tribute web
 História do Clube no site virtuamanager.com/

Clubes de futebol da Venezuela
Clubes de futebol fundados em 1985
Clubes de futebol extintos em 1990
Nueva Esparta


يستخدم مصطلح التجريبية في مجال تكنولوجيا المعلومات والذكاء الصنعي والاستمثال الرياضي (أي الطرق الرياضية في إيجاد الحلول الأمثلية للمسائل), التجريبية تعتبر طريقة مساعدة في حل المسائل عندما نكون الطرق التقليدية بطيئة، أو لإيجاد حلول تقريبية عندما تفشل الطرق التقليدية في إيجاد حل محدد.
يتم تحقيق ما سبق مع الأخذ بعين الاعتبار أننا بذلك نتخلى عن فكرة الوصول إلى الحل الأمثل بل نحن بذلك نسعى للوصول إلى حل مقبول وبوقت معقول كما نتخلى عن السلامة (soundness) و .

تعريف وتوطئة

الهدف من التجريبية هو الحصول على حل ضمن وقت منطقي بحيث يكون جيداً بما فيه الكفاية ويبسط حل المسألة لتصبح قابلة للحل بالورقة والقلم.
هذا الحل قد لا يكون الامثل بين جميع الحلول الممكنة للمسألة المطروحة أو قد يكون تقريباً للحل الأمثل لكنه يبقى حلاً ذو قيمة لاننا اوجدناه ضمن وقت قصير.
يمكن ان نجد حلاً باستخدام التجريبية وحدها أو يمكن استخدام التجريبية بالإضافة إلى خوارزميات استمثال لتحسين فاعلية التجريبية في الحصول على الحل أي يمكن استخدام التجريبية للحصول على حلول ابتدائية تستخدمها خوارزميات الاستمثال.
النتائج التي تم الحصول عليها من مسائل علم الحواسيب التي تندرج تحت نوعمسائل NP صعبة تؤكدأن التجريبية هي الخيار الوحيد الذي ستكتب له الحياة والتطبيق على هذا الكلام موجود بتنوع في الحياة العملية.

المقايضات في استخدام التجريبية

عندما نقف أمام مسألة ونريد أن نعرف إن كان استخدام التجريبيات سيفيد أما لا يجب أن ننظر إلى ماذا سنخسر مقابل ماذا سنربح عند استخدام التجريبية وهذه المقايضات هي:
 الأمثلية: أي عندما يوجد عدة حلول لمسألة ما معطاة، هل تضمن لنا التجريبية الوصول إلى الحل الأمثل؟ هل من المجدي الوصول إلى الحل الأمثل؟
 الكمال (completeness) : أي عندما يوجد أكثر من حل للمسألة هل تستطيع التجربيات إيجاد كافة الحلول؟ هل نحن بحاجة لإيجاد كافة الحلول؟العديد من التجريبيات تصمم للحصول على حل وحيد.
 الدقة: أي هل سيكون مقدار الخطأ الناتج عن استخدام التجريبية كبيراً جداً؟
 وقت التنفيذ : هل هذه أفضل تجريبية لحل هذا النوع من المشاكل؟ حيث أن بعض التجريبيات تتقارب أسرع من تجريبيات أخرى.
في بغض الحالات من الصعب جداً معرفة إن كان استخدام التجريبية جيد بما فيه الكفاية حيث أن القسم النظري أثبت أن التجريبية ليست دقيقة.

أمثلة

استخدام مسائل أبسط
أحد طرق الحصول على أداء حاسوبي أفضل في حل المشاكل هو حل المشكلة عن طريق حل مشكلة أسهل منها يكون حلها هو أيضاً حل للمشكلة الابتدائية.
إن هذا النوع من التجريبيات غير قادرة على إيجاد كافة الحلول للمشكلة الأساسية لكن يمكنها أن تجد حلاً بسرعة وذلك لسهولة حل المسألة الأبسط التي تشبه المسألة الأساسية

مسألة البائع الجوال الشهيرة
مثال عن إيجاد حل تقريبي لحل مسألةالبائع الجوال تم طرحه من قبل جون بينتلي وهو عبارة عن ايجاد الترتيب الملائم للتجوال بين المدن كمالو أننا أردنا رسم الخارطة باستخدام طابعة راسمة.
مسألة البائع الجوال تعتبر من نوع المسائل ذات الصعوبة مسألة كثيرة حدود غير قطعية كاملة لذلك أيجاد حل أمثل لهذا النوع من المسائل حتى لو كانت على حجم صغير هو شيء صعب.
يمكن استخدام الخوارزمية الطموحة لإيجاد حل لكنه لن يكون الحل الأمثل بل هو تقريب للحل الأمثل ضمن وقت منطقي. حيث أن التجريبية في الخوارزمية الطموحة تعتمد على اختيار الطريق الأفضل في الخطوة التالية في كلل مرحلة. التجريبية هذه تعطي حلاً جيداً بما فيه الكفاية لكن الدراسة النظرية تبرهن على وجود حل أفضل.

مسائل البحث

مثال آخر على استخدام التجريبية لجعل الوصول إلى الحل أسرع هو في مثال البحث. بدايةً، التجريبية تقوم بتجريب كل الاحتمالات الممكنة في كل خطوة لكنها قادرة على إيقاف عملية البحث في أي لحظة إذا كانت الاحتمالية التي وصلت إليها أسوأ من الحل الأفضل. في المثال المشابهة تستخدم التجريبية لإيجاد الحلول الأفضل أولاً. مثال (تقليم من نوع ألفا بيتا)

نويل وسايمون: فرضية تجريبية البحث

خلال حفل استلامهما لجائزة تورينغ ناقش العالمان آلن نويل وهربرت سايمون فرضية تجريبية البحث: باستخدام نظام معالجة الرموز سيتم توليد وتعديل الرموز المعروفة حتى تكون البنى المنشأة مطابقة لبنية الحل.(يشار إلى أن نظام معالجة الرموز المذكور هو من إنشاء العالمين وهو تعد آلية عمله جزءاً من فلسفة الذكاء الصنعي).
كل دورة تعاقبية من مراحل العمل تعتمد على الخطوة السابقة لها بالتالي تجريبية البحث تتعلم السب التي يجب اتباعها والسبل التي يجب الابتعاد عنها وذلك من خلال حساب بعد الدور الحالي عن الحل بعض الاحتماليات لن يتم حسابها أبداً إذ أنها بعيداً جداً عن الهدف المرجوّ.
تستطيع التجريبية إتمام المهمة الخاصة بها من خلال أشجار البحث.
لسنا بحاجة إلى توليد كل العقد في شجرة البحث حيث أن التجريبية تختار العقد التي نحتاجها في البحث عن حل فقط.

البحث عن الفيروسات

العديد من برامج البحث عن التطبيقات الخبيثة كالفيروسات تستخدم تجريبيات في البحث.
هذا النوع من البحث يتعمد البحث عن أجزاء من برامج معينة تدعى (block of code) أو طابع مميز لنوع معين من أنواع البرمجيات الخبيثة.
عند إيجاد تطابق بين الخواص التي نبحث عنها وجزء من مكونات ملف معين أو مهمة معينة يتم تنفيذها عندها يرسل البرنامج المضاد رسالة بوجود تطبيق غير آمن.
أهم خاصية للتجريبيات المبنية على السلوك هو أنها تسطيع التعامل مع فيروسات مبنية بشكل عشوائي عالي وبطريقة تدعى (polymorphic) حيث أن الفيروسات المبينة بهذا الأسلوب تغير بنيتها البرمجية بشكل مستمر علماً أن الخوارزمية تبقيى ذاتها.

أخطاء ومزالق
إن استخدام نجريبية معينة في مجالات متعددة فقط لأنه بدا أنها تعمل في مجال معين دون البرهان الرياضي على مدى فاعليتها على متطلبات المسألة يجعل الحلول الناتجة عن هذا الاستخدام الخاطئ قريبة من الضجيج

مراجع

خوارزميات
علم الحاسوب

تجريبية (خوارزميات)


Pilule I este un film românesc din 1966 regizat de Ion Popescu Gopo.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1966 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1966

Pilule I


Gaston Célarié est un peintre français né le  à Los Angeles (États-Unis) et mort le  à Montauban (Tarn-et Garonne).

Biographie
Dans les années 1850, les parents de Gaston Célarié, Pierre Célarié et sa femme née Monier, d'origine montalbanaise, émigrent en Californie. Gaston Célarié voit ainsi le jour à Los Angeles le . En 1875, il sinstalle à Montauban.

Il entre à l'école des beaux-arts de Toulouse où il obtient plusieurs premiers prix. En 1879, il intègre l'École des beaux-arts de Paris et fréquente les ateliers de Jean-Léon Gérôme, Fernand Cormon et Jean-Paul Laurens.

Il est membre de la Société des artistes français à partir de 1883 et expose au Salon des artistes français entre 1885 et 1903, où il envoie des œuvres comme Portrait de grand-mère exposé en 1882 et Coin d'atelier exposé en 1903. Il voyage à Venise en 1887 et y peint plusieurs œuvres.

De retour à Montauban, il ouvre un atelier avenue de Bordeaux et y prodigue son enseignement du dessin et de la peinture. Parmi ses élèves, on retrouve des artistes régionaux comme Louis Popineau, Elie Clavel, Renaud de Vézins et Edmond Bernard.

Également passionné de musique, il joue de plusieurs instruments, notamment de la guitare, du violon et de l'harmonium. Il publie un recueil de partitions et compose des morceaux pour orchestre d'instruments à corde. Il crée la première école de musique de Montauban.

Gaston Célarié meurt à Montauban le .

Œuvres dans les collections publiques
 Montauban :
 musée Ingres-Bourdelle :
 Portrait de Rey, 1884, huile sur toile ;
 Portrait de grand-mère, 1881, huile sur toile.
 église paroissiale Saint-Jean-Villenouvelle : Vie de saint Jean-Baptiste, Sacré-cœur de Jésus, saints, saintes, anges, monument aux morts, dessins pour 15 verrières.

Hommages
Une rue de Montauban porte son nom.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 .
 .
 .

Liens externes

Peintre français du XIXe siècle
Peintre français du XXe siècle
Peintre portraitiste français
Étudiant de l'École supérieure des beaux-arts de Toulouse
Élève de l'École nationale supérieure des beaux-arts au XIXe siècle
Naissance en mai 1854
Naissance à Los Angeles
Décès en septembre 1931
Décès à Montauban
Décès à 77 ans

Gaston Célarié


Unión SC ganó dos títulos: el campeonato de Caracas y la Copa Venezuela, en la que goleó a Dos Caminos SC en la final por 9-3. Los "camineros" también fueron subcampeones en el torneo local. Sólo dos contactos con el extranjero: el barco Ajax de Inglaterra jugó dos partidos en el estadio de San Agustín y Deportivo Venezuela viajó a Trinidad y Tobago por segunda vez en la historia (ya lo había hecho en 1932).

Fútbol en la provincia
Varios directivos de los equipos de fútbol de los estados Apure, Aragua, Mérida y Miranda contactaron a la prensa caraqueña, especialmente a la revista Élite, para publicar fotos de sus equipos:

 Aragua: Concordia FC (La Victoria)
 Apure: Apure FC (San Fernando de Apure)
 Mérida: Unión SC (Tovar)
 Miranda: Miranda FC (Los Teques)
 La Guaira: Atlético Vargas (Maiquetía)

Unión Sport Club
Campeón título

Referencias
 Eliézer Pérez / www.futboldevenezuela.com.ve
 Libro Caracas y su fútbol de antaño, Napoleón Arráiz "El Hermanito", 1971.
 Revista Élite

1935
Fútbol en Venezuela en 1935

Campeonato de Primera División 1935 (Venezuela)


Die Dolphin and Union Strait liegt zwischen dem Festland von Kanada und Victoria Island, die zum kanadisch-arktischen Archipel gehört.
Sie verbindet den Amundsen Gulf im Nordwesten mit dem Coronation Gulf im Südosten.
Das südöstliche Ende der Meerenge markiert die Austin Bay.

Die Inuit, die in dieser Gegend leben, sind bekannt als die Copper Eskimos, Copper Inuit oder als das "Volk vom Ende der Welt".

Es gibt mehrere Inseln in der Meeresstraße. Zu ihnen zählen Liston Island und Sutton Island, historisch die Heimat des
Noahonirmiut-Stamms der Copper Inuit.

Die Meerenge hat eine Länge von etwa 210 km.
Ihre Breite variiert zwischen 26 und 65 km.

Im Frühjahr, wenn die Meeresstraße noch zugefroren ist, überqueren Barrenground Karibu, bekannt als "Dolphin and Union"-Herde, diese, um zur Victoria Island zu gelangen und auf dieser den Sommer zu verbringen.
In der Meeresstraße lassen sich Eiderenten beobachten.

In den letzten Jahrzehnten ging die winterliche Eisdicke in der Meeresstraße kontinuierlich zurück.

Meerenge in Kanada
Meerenge (Arktischer Ozean)
Geographie (Nunavut)
Geographie (Nordwest-Territorien)
Meerenge in Nordamerika

Dolphin and Union Strait


Adrian Leo Doyle (Hobart, Tasmânia, 16 de novembro de 1936) é o arcebispo católico romano emérito de Hobart.

Doyle nasceu em Hobart em 1936 como um dos três filhos. Ele frequentou o St Mary's College em Hobart, o Sacred Heart College em New Town e o St Virgil's College, também em Hobart, antes de iniciar seus estudos no Corpus Christi College em Werribee em 1º de março. Em 20 de setembro de 1956, Doyle mudou-se para o Collegio Urbano de Propaganda Fide em Roma e foi ordenado sacerdote em 20 de dezembro de 1961 pelo cardeal Grégoire-Pierre Agagianian.

Depois que Doyle recebeu seu doutorado em Direito Canônico pela Pontifícia Universidade Gregoriana em 1965, ele voltou para a Tasmânia no final daquele ano. De 1973 a 1998 foi capelão na congregação italiana em Hobart.

O Papa João Paulo II nomeou Doyle Coadjutor Bispo de Hobart em 10 de fevereiro de 1997. Em 6 de fevereiro de 1998 foi ordenado bispo pelo arcebispo Joseph Eric D'Arcy. Os co-consagradores foram o Bispo de Parramatta, Kevin Michael Manning, e o Bispo de Ballarat, Peter Joseph Connors.

Depois que o Papa João Paulo II concedeu a renúncia do Arcebispo D'Arcy, Doyle o sucedeu como Arcebispo de Hobart em 26 de julho de 1999. Sua posse ocorreu em 26 de agosto na Catedral de Santa Maria.

Em 19 de julho de 2013, o Papa Francisco aceitou sua renúncia por motivos de idade.

Ver também

Arcebispos católicos da Austrália

Adrian Leo Doyle


Paul Westmoreland ("Wash West" olarak da bilinir), 4 Mart 1966 Leeds, İngiltere doğumlu yönetmen. 1992'de film çekmek arzusuyla Amerika'ya göç etti ve bir süre bulaşık yıkamak, ev temizlemek gibi işlerle geçimini sağladı. Sinema endüstrisine, 90'lı yılların ortasında erotik ve gay filmleri çekerek başladı.

Aynı yıllarda oyunculuk konusunda da şansını denedi ve 1998'de yönetmen Todd Haynes'in Velvet Goldmine filminde rol aldı. Todd Haynes, daha sonra Westmoreland'in Richard Glatzer ile beraber yönettiği ve 2006'da Sundance Film Festivali'nden ödül alan Quinceañera  filminin yapımcılığını da üstlenmiştir. Bu film, Türkiye'de "Bakire ve Hamile" adıyla gösterilmiştir.

Filmografi

 2006 Quinceañera (Türkiye'de "Bakire ve Hamile" adıyla gösterime girecektir)
 2004 Gay Republicans (TV)
 2003 Totally Gay (TV)
 2003 Seven Deadly Sins: Gluttony (Video)
 2003 The Hole (Video)
 2002 Rubber is Natural
 2001 The Fluffer
 1999 Animus (Video)
 1997 Dr. Jerkoff and Mr. Hard (Video)
 1997 Naked Highway (Video)
 1996 Toolbox (Video)

Dış bağlantılar

 Wash Westmoreland  IMDb (İngilizce)
 indiewire.com Glatzer ve Westmoreland ile röportaj (İngilizce)
 Sundance Film Festival (İngilizce)

İngiliz film yönetmenleri
1966 doğumlular
Yaşayan insanlar
Bilgi kutusu bulunmayan kişiler

Wash Westmoreland


An Prosthechea vasquezii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eric Alston Christenson. An Prosthechea vasquezii in nahilalakip ha genus nga Prosthechea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Prosthechea

Prosthechea vasquezii


Articles with hCards
No local image but image on Wikidata
මර්වින් ද සිල්වා (5 සැප්තැම්බර් 1929 - 22 ජූනි 1999) ශ්‍රී ලාංකික මාධ්‍යවේදියෙකි. ඔහු ලේක්හවුස් සහ ටයිම්ස් ඔෆ් සිලෝන් හි ප්‍රධාන කර්තෘ, සිලෝන් ඩේලි නිවුස් සහ ලංකා ගාඩියන් කර්තෘවරයා විය.

මුල් ජීවිතය සහ පවුල
මර්වින් ද සිල්වා උපත ලැබුවේ 1929 සැප්තැම්බර් 5 වැනිදාය.    ඔහු කොළඹ රාජකීය විද්‍යාලයෙන් සහ ලංකා විශ්වවිද්‍යාලයෙන් (පේරාදෙණිය) අධ්‍යාපනය ලැබූ අතර එහිදී ඔහු ෆීලික්ස් ඩයස් බණ්ඩාරනායක මහතාගේ සමකාලීනයෙක් විය.  ඔහු 1949 සහ 1953 අතර විශ්වවිද්‍යාල පුවත්පත සංස්කරණය කළේය

ද සිල්වා 1955 අගෝස්තු 20 දින ලක්ෂ්මි සිල්වියා නී ප්‍රනාන්දු සමඟ විවාහ විය  ඔවුන්ට එක් දරුවෙක් සිටියේය, දයාන් ජයතිලක, ඔහු දේශපාලනඥයෙක් සහ රාජ්‍ය තාන්ත්‍රිකයෙක්.

වෘත්තීය

ද සිල්වා නීතිය හදාරමින් සිටියදී 1954 දී අර්ධකාලීන පාර්ලිමේන්තු වාර්තාකරුවෙකු ලෙස ලේක්හවුස් නමින් ප්‍රචලිත ලංකාවේ සීමාසහිත එක්සත් ප්‍රවෘත්ති පත්‍ර සමාගමට සම්බන්ධ විය.  1960 දී ලේක්හවුස් ආයතනයේ නිත්‍ය කාර්ය මණ්ඩල සාමාජිකයෙකු වූ ඔහු 1965 දී ඔබ්සර්වර් පුවත්පතේ නියෝජ්‍ය කර්තෘ ලෙස පත් විය.  1970 දී ඔහු රටේ ප්‍රමුඛතම ඉංග්‍රීසි භාෂා දිනපතා පුවත්පත වන Ceylon Daily News කර්තෘවරයා ලෙස පත් කරන ලදී.  ඔහු 1972 දී ලේක් හවුස් පුවත්පත් සමූහයේ ප්‍රධාන කර්තෘවරයා ලෙස පත් කරන ලදී  1973 දී ලේක්හවුස් ආයතනය ජනසතු කළ අතර 1976 දී ද සිල්වා රජයෙන් නෙරපා හරින ලදී.  ඔහු  දී Times of Ceylon පුවත්පත් සමූහයේ ප්‍රධාන කර්තෘ බවට පත් විය. ටයිම්ස් ඔෆ් සිලෝන් කණ්ඩායම 1977 දී ජනසතු කරන ලද අතර 1978 දී ද සිල්වා නැවත රජය විසින් නෙරපා හරින ලදී.  ද සිල්වා 1978 මැයි මාසයේදී ලංකා ගාඩියන් සඟරාව ආරම්භ කළ අතර එය ඔහු මිය යන තුරුම සංස්කරණය කළේය.  ලේක්හවුස් ආයතනයේ සේවය කරන කාලය තුළ මර්වින් විලී ද අල්විස්,   ප්‍රේමිල් රත්නායක,  ඩී.බී. ධනපාල  සහ ක්‍රිස්ටි සෙනෙවිරත්න වැනි අය සමඟ එක්ව කටයුතු කළේය.

ද සිල්වා සිය වෘත්තීය ජීවිතය තුළ BBC, Financial Times, The Economist, The Times of India, The Deccan Herald, New York Times, International Herald Tribune, Newsweek, Le Monde Diplomatique, The Guardian, The Christian Science ඇතුළු විදෙස් මාධ්‍ය රැසක ද සේවය කළ අතර, අධීක්ෂණය සහ ඈත පෙරදිග ආර්ථික සමාලෝචනය සිදු කලේය.

ඔහු මේජර් ජෙනරාල් ඇන්ටන් මුත්තුකුමාරු සමඟ ලෝක කටයුතු කවුන්සිලය පිහිටුවීමට සම්බන්ධ වූ අතර ගාමණී කොරයා, ලක්ෂ්මන් කදිරගාමර්, ස්ටැන්ලි ජයවර්ධන සහ ගාමිණී විජේසිංහ සමඟ එක්ව විදේශ කටයුතු උපදේශක කණ්ඩායම ආරම්භ කළේය.

මරණ
ද සිල්වා 1999 ජුනි 22 දින 69 හැවිරිදි වියේදී මිය ගියේය.

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැඳි

 බටහිර නැඹුරු වූ CEYLONESE
1999 මරණ
1929 උපත්

මර්වින් ද සිල්වා


Tammy Lynn Michaels (née Doring), also known by the surname Etheridge from her relationship with Melissa Etheridge, is an American actress.

Michaels portrayed mean girl Nicole Julian on The WB's Popular.

Career
Michaels developed a passion for acting in junior high school, and after graduating, moved to New York City to pursue it. She attended the American Musical and Dramatic Academy in New York and completed three semesters but withdrew from the school before graduation. While working as a bartender at a restaurant, she was discovered by Alayne Skylar, a talent scout.

After moving to Los Angeles, Michaels landed the role of Nicole Julian on Popular.

In 2002, Michaels guest-starred on the Fox show That '80s Show, followed by a guest appearance in 2004 on the Showtime drama The L Word. In 2005, she played the character Tess on the NBC series Committed.

In 2003, Michaels played the role of Max in the short-film D.E.B.S.. The film received several awards  and later was expanded to a feature-length film of the same name and released in 2004. However, most of the actresses in the original D.E.B.S. were replaced for the expanded version, including Michaels. In 2013, she was a part of "Untold": a documentary about sexual assault survivors.

Personal life
Michaels is openly a lesbian.

She started dating singer Melissa Etheridge in 2001. The couple had a commitment ceremony in September 2003 and they became registered domestic partners in 2005. In April 2006, the couple announced that Michaels was pregnant with twins. Michaels gave birth to a daughter and a son in October 2006.

On April 15, 2010, Michaels and Etheridge confirmed that they had ended their nearly nine-year relationship. In May 2012 it was announced that their two-year child support battle had been settled.

Since 2005, Michaels has kept a blog, in which she discusses politics, current events and her personal life.

Filmography

References

External links

 Hollywood Farm Girl (Michaels' blog)

American film actresses
American television actresses
American bloggers
American lesbian actresses
LGBT people from Indiana
Living people
Actresses from Indiana
American women bloggers
21st-century American actresses
Year of birth missing (living people)

Tammy Lynn Michaels


Events from the year 1864 in Canada.

Incumbents

Crown
 Monarch – Victoria

Federal government
Parliament — 8th

Governors
Governor General of the Province of Canada — Charles Monck, 4th Viscount Monck
Colonial Governor of Newfoundland — Anthony Musgrave
Governor of New Brunswick — Arthur Charles Hamilton-Gordon
Governor of Nova Scotia — Charles Hastings Doyle then Richard Graves MacDonnell then Sir William Fenwick Williams
Governor of Prince Edward Island — George Dundas

Premiers
Joint Premiers of the Province of Canada –
John Alexander Macdonald, Canada West Premier
Étienne-Paschal Taché, Canada East Premier
Premier of Newfoundland — Hugh Hoyles
Premiers of New Brunswick — Samuel Leonard Tilley
Premiers of Nova Scotia – Charles Tupper
Premier of Prince Edward Island – John Hamilton Gray

Events
June 29 – St-Hilaire train disaster : A train of newly arrived immigrants fails to stop at the open swing span near Beloeil, Canada East. The Grand Trunk Railway train runs into the Richelieu River, killing 99.
June 30 – Macdonald-Cartier "Great Coalition" government formed.
July 18 – US Civil War: North-South negotiations begin at Niagara Falls, New York
September 1 – September 9: Charlottetown Conference, noted as the first step towards Confederation
September 19 – Confederate agents use Canada as base for attempt to free Confederate prisoners of war on Johnson's Island in Lake Erie.
October 10 – October 27: Quebec Conference, identified 72 resolutions for the British North America Act, 1867
October 19 – St. Albans Raid.

Births

January 11 – Henry Marshall Tory, Canadian university founder (died 1947)
February 15 – Sir William Howard Hearst, politician and 7th Premier of Ontario (died 1941)
March 31 – J. J. Kelso, journalist and social activist (died 1935)
July 27 – Ernest Howard Armstrong, journalist, politician and Premier of Manitoba (died 1946)
October 3 – William Robson, politician (died 1941)
October 8 – Ozias Leduc, painter (died 1955)
November 9 – James Alexander Murray, politician and Premier of New Brunswick (died 1960)
November 24 – John Wesley Brien, physician and politician (died 1949)
December 14 – Henry Edgarton Allen, politician

Deaths
 February 20 – Rose Fortune, entrepreneur (born 1774)
 February 26 – Louis-Hippolyte Lafontaine, politician (born 1807)
 April 29 – Abraham Pineo Gesner, physician and surgeon, geologist, and inventor (born 1797)

Historical documents
Report from a Confederate agent in Canada (including failed breakout at Johnson's Island POW camp)

Brief account of Confederate agents' raid on St. Albans, Vermont

Consequences in the U.S.A. follow the freeing of the St. Albans raiders by a Canadian court

Canadian in the Union Army describes desperate Confederate assaults at Battle of Franklin, Tennessee

Illustration: Battle of Franklin

Intelligence reports that Greek fire is being manufactured at Windsor, Ontario for burning Buffalo, Cleveland, Detroit and other U.S. cities

Halifax, Nova Scotia sends a message of support to President Lincoln

Speaker in Montreal argues the U.S.A. is not hostile toward Canada

Excerpts from George Brown's letter describing the Charlottetown Conference

Good prospects for the port of Collingwood, Canada West

References

Years of the 19th century in Canada
Canada
1864 in North America

1864 in Canada


Hans Olaf Halvor Heyerdahl (født 8. juli 1857, Smedjebacken, Sverige, død 10. oktober 1913, Oslo) var en norsk maler.

Heyerdahl studerede fra 1874 i München. Han boede i Paris fra 1878 til 1882 og debuterede på Salonen i Paris i 1879 med et portræt af den norske komponist Johan Svendsen. Under opholdet i Paris blev han inspireret af Léon Bonnat til at arbejde med friluftsmaleri. Hans maleri Det døende barn vandt i 1881 "Grand Prix du Florence" på Salonen, hvilket gjorde ham i stand til at tage et to-årigt studieophold i Italien.

Han vendte herefter tilbage til Norge, hvor han delvist ernærede sig som underviser i maleri og var blandt andet en tidlig inspirationskilde for Edvard Munch. Efter 1900 opholdt han sig seks år i Paris, hvor hans malerier fik en mere melankolsk drejning.

Værker

Referencer

Eksterne links

 ArtNet: More works by Heyerdahl
 Hans Heyerdahl website by Leif Osvold: Biografi og oversigt over hans værker
 Hans Heyerdahl af Åsmund Thorkildsen - Drammens Museum

Malere fra Norge

Hans Heyerdahl


Ta'u es el nombre de la isla más grande del Grupo de las Islas Manu'a y la isla volcánica más oriental de las islas de Samoa. Ta'u forma parte del territorio dependiente de la Samoa Americana. En el , la isla fue llamada a veces Opoun.

La cumbre de la isla, llamado Montaña  Lata (Lata Mountain), está a una altura de 931m, por lo que es el punto más alto en la Samoa Americana. La última erupción volcánica conocida en las Islas Manu'a fue en 1866, en la cordillera submarina que se extiende hacia el Oeste cerca de Ofu-Olosega.

Administrativamente, la isla está dividida en tres condados: el condado de Faleasao, el condado de Fitiuta, y el condado de Ta'u. Junto con las islas Ofu y Olosega, Ta'ū forma parte del distrito Manu'a.

El área de la isla es de 47.5 km², con una población de 873 habitantes según el censo del año 2000, y 790 en 2010.

Electricidad
En diciembre de 2016 se terminó una instalación eléctrica alternativa, consistente en 5328 paneles fotovoltaicos que suministran 1,4 MW a 60 PowerPacks de 100 kWh sumando una capacidad total de almacenamiento de 6 MWh. La isla puede mantener el suministro durante 3 días completos sin sol. Con 7 horas de sol el sistema se recarga al 100% de su capacidad. Hasta entonces la isla producía su electricidad con generadores diésel y cada uno consumía 414.500 litros de diésel al año.

Margaret Mead
Ta'ū  es conocida por ser el lugar donde la antropóloga de 23 años, Margaret Mead realizó su tesis sobre las costumbres de Samoa en los años 20, trabajo publicado en 1928 como Adolescencia, Sexo y Cultura en Samoa.

Referencias

Véase también
 Islas Manu'a
 Samoa Americana
 Territorio dependiente
 Geografía de Oceanía

Enlaces externos
 Mapa de Localización

Archipiélagos e islas de Samoa Americana

Ta'u


Ethel Dorothy Blondin-Andrew  (born 25 March 1951) is a Canadian politician, educator, and public servant. She became the first Indigenous woman to be elected to the Parliament of Canada in 1988 when she became a member of Parliament for the district of Western Arctic in the Northwest Territories. She is also the first Indigenous woman to be a Canadian Cabinet Minister.

Early life
Blondin-Andrew was born 25 March 1951 in Tulita, Northwest Territories. She is a Dene woman. In 1959, she was sent to Grollier Hall in Inuvik, a residential school. She left the school to live in a tent town with other runaway students. When she was twelve, she went to the hospital for back surgery and discovered that she was ill with tuberculosis. After she recovered, she moved to Délı̨nę with her parents, where a local priest wrote her a recommendation letter for Grandin College, a leadership school in Fort Smith, which accepted her application.

She received a B.Ed from the University of Alberta in 1974, specialising in linguistics and literacy. In 1984, she became National Manager of the Indigenous Development Participation Programme which was run by the Canadian Public Service. She was appointed executive director two years later.

Political career
In 1986, she became Assistant Deputy Minister of Culture for the Northwest Territories. In this role, she became involved in the Assembly of First Nations Aboriginal Language Foundation and the North American Language Institute. She was approached to run for the Territorial Council of the Northwest Territories but instead she ran to be Member of Parliament for the Western Arctic in the 1988 federal election. She won and while an MP, she became the Liberal Party's Assistant Critic for employment equity and Aboriginal affairs. She also served as chair of the Northern and Western Caucus and the Caucus Committee on Aboriginal Affairs, and as a member of the Special Joint Committee on a Renewed Canada, the Standing Committee on Aboriginal Affairs, the Standing Committee on Northern Development, and the Standing Committee on Electoral Reform. She gave her first speech in the House of Commons in the Dene language.

Following the 1993 federal election, the Liberal Party became the majority party and when Jean Chrétien became Prime Minister, Blondin-Andrew was appointed Secretary of State for Training and Youth on 4 November 1993. She helped create both Youth Service Canada and the Youth Employment Strategy. On 10 August 1998, she was elected chair for the Main Committee of the World Conference of Ministers Responsible for Youth in Lisbon. On 11 June 1997, she became Secretary of State (Children and Youth).

When Paul Martin succeed Jean Chrétien as Prime Minister, he appointed Blondin-Andrew as Minister of State (Children and Youth) on 12 December 2003. She served in this role until 20 July 2004, when she became Minister of State (Northern Development). She was re-elected in the 2004 federal election by a razor-thin margin of 53 votes, and was voted out of office in the 2006 federal election, after 17 years of service.

In 2001, her work for Aboriginal communities was formally recognized by Brock University, who awarded her an honorary doctorate. She was also awarded a Queen Elizabeth II Diamond Jubilee Medal by the Governor General of Canada in 2012. She also received the 2019 Maclean's Lifetime Achievement Award given to former MPs.

Later career
Blondin-Andrew was the Chair of Sahtu Secretarial Incorporated from 2009 until September 2018. She currently works with the Indigenous Leadership Initiative.

Personal life
Blondin-Andrew currently lives in Norman Wells. She is married to Leon Andrew and has four children and four grandchildren.

See also
Notable Aboriginal people of Canada

Select publications

Electoral history

References

External links
 How'd They Vote?: Ethel Blondin-Andrew's voting history and quotes

1951 births
Living people
20th-century Canadian women politicians
21st-century Canadian women politicians
20th-century First Nations people
21st-century First Nations people
Dene people
Indigenous Members of the House of Commons of Canada
First Nations women in politics
Liberal Party of Canada MPs
Members of the 26th Canadian Ministry
Members of the 27th Canadian Ministry
Members of the House of Commons of Canada from the Northwest Territories
Women government ministers of Canada
Women in Northwest Territories politics
Women members of the House of Commons of Canada
Officers of the Order of Canada

Ethel Blondin-Andrew


عقد 1330 هو عقد امتد بين 1 يناير 1330 و31 ديسمبر 1339 بحسب التقويم الميلادي. سبقه عقد 1320 ولحقه عقد 1340.

أحداث

مواليد

 ابن خلدون (1332)
 ابن أبي العز (1331)
 نصر الله البغدادي (1332)
 ثيودورا قانتاقوزن خاتون (1332)
 كولوتشيو سالوتاتي (1331)
 نور الدين الهيثمي (1335)
 بيدرو ملك قشتالة (1334)
 ماريا دي باديلا (1334)
 ويليام الأول، دوق بافاريا (1330)
 الأشرف علاء الدين كجك (1334)
 ويليام لانغلاند (1332)

وفيات

 جوان الثانية، كونتيسة بورغندي (1330)
 روجر مورتيمر (1330)
 إليزابيث من بوهيميا (1330)
 أندرونيكوس الثاني باليولوج (1332)
 أبو عبد الله محمد الرابع (1333)
 هوجو تاكاتوكي (1333)
 إدموند من ووستودك، إيرل كينت الأول (1330)
 سراج الدين الدجيلي (1332)
 ابن سيد الناس (1334)
 أبو سعيد عثمان بن يعقوب (1331)
 شهاب الدين النويري (1333)

كتب

 موسوعة حضارة العالم (2002) لأحمد محمد عوف.

مراجع

روابط خارجية

 تصفح سنة بسنة عقد 1330 ابتداءً من

عقد 1330


Maastricht Kriterleri ya da Avrupa Yakınsama Kriterleri, AB'ye üye ülkelerin Ekonomik ve Parasal Birliğe katılabilmeleri için gerekli şartları, Kopenhag Kriterleri ise AB'ye tam üyelik koşullarının esaslarını belirlemektedir.

9-10 Aralık 1991 tarihinde imzalanarak 1 Ocak 1993'te yürürlüğe giren Maastricht Anlaşması'nda Ekonomik ve Parasal Birliğin (EPB) aşamaları, bu süreçte izlenecek ekonomik ve parasal politikalar ile bunların gerektirdiği kurumsal değişiklikler ayrıntılı olarak düzenlendi. Bu düzenleme çerçevesinde EPB'nin son aşamasına geçiş öncesinde, üye ülke ekonomileri arasındaki farklılıkların giderilebilmesini teminen bazı makro büyüklükler açısından yakınlaşma kriterleri tespit edildi ve bunlara uyulmaması durumunda yaptırımlar belirlendi.

Kriterler
 Toplulukta en düşük enflasyona sahip (en iyi performans gösteren) üç ülkenin yıllık enflasyon oranları ortalaması ile, ilgili üye ülke enflasyon oranı arasındaki fark 1,5 puanı geçmemelidir.
 Üye ülke devlet borçlarının GSYİH'sına oranı %60'ı geçmemelidir.
 Üye ülke bütçe açığının GSYİH'sına oranı %3'ü geçmemelidir.
 Herhangi bir üye ülkede uygulanan uzun vadeli faiz oranları 12 aylık dönem itibarıyla, fiyat istikrarı alanında en iyi performans gösteren 3 ülkenin faiz oranını 2 puandan fazla aşmayacaktır.
 Son 2 yıl itibarıyla üye ülke parası diğer bir üye ülke parası karşısında devalüe edilmiş olmamalıdır.

Kaynakça

Avrupa Birliği ekonomisi

Maastricht Kriterleri


Kaiky Fernandes Melo, plus simplement appelé Kaiky, né le  à Santos, est un footballeur brésilien qui évolue au poste de défenseur central à l'UD Almería.

Biographie

Carrière en club

Né à Santos, dans l'état de São Paulo, Kaiky commence à jouer au futsal chez les Portuários de Santos, avant d'intégrer le centre de formation du Santos FC à l'âge de neuf ans.

Ayant signé son premier contrat professionnel avec le club de Santos le , il  fait ses débuts avec le Pexie le  suivant, se voyant titularisé pour un match nul 2-2 à l'extérieur contre Santo André en Campeonato Paulista.

Kaiky fait ses débuts en Copa Libertadores le , titularisé en défense centrale aux côtés de Luan Peres pour un match contre le Deportivo Lara, à l'occasion duquel il marque son premier but en professionnel, portant la marque à 2-1, score final de cette victoire à domicile. Âgé de 17 ans, un mois et 25 jours, il devient alors le plus jeune Brésilien à marquer dans la compétition et le deuxième toute nationalité confondue, derrière .

Carrière en sélection

International brésilien avec l'équipe des moins de 15 ans, Kaiky prend notamment part au championnat sud-américain en  avec la sélection, dont il a également récupéré le brassard de capitaine.

En 2020 — alors que le covid a suspendu la plupart des compétitions junior — Kaiky est plusieurs fois appelé chez les moins de 17 ans, notamment en préparation d'un championnat sud-américain  finalement annulé.

Palmarès

Références

Liens externes

Footballeur brésilien
Naissance en janvier 2004
Naissance à Santos
Joueur du Santos FC
Joueur de l'UD Almería
Mononyme

Kaiky


Randall may refer to the following:

Places

United States
Randall, California, former name of White Hall, California, an unincorporated community
Randall, Indiana, a former town
Randall, Iowa, a city
Randall, Kansas, a city
Randall, Minnesota, a city
Randall, West Virginia, an unincorporated community
Randall, Wisconsin, a town
Randall, Burnett County, Wisconsin, an unincorporated community
Randall County, Texas
Randall Creek, in Nebraska and South Dakota
Randall's Island, part of New York City
Camp Randall, Madison, Wisconsin, a former army camp, on the National Register of Historic Places
Fort Randall, South Dakota, a former military base, on the National Register of Historic Places

Elsewhere
Mount Randall, Victoria Land, Antarctica
Randall Rocks, Graham Land, Antarctica
Randall, a community in the town of New Tecumseth, Ontario, Canada

Businesses
Randall Amplifiers, a manufacturer of guitar amplifiers
Randall House Publications, American publisher
Randall Made Knives, a manufacturer of knives
Randalls, a retail grocery store chain based in Houston, Texas

Schools and institutes
Randall Division of Cell and Molecular Biophysics (the Randall), a research institute of King's College London
Randall University, a Christian liberal arts college in Moore, Oklahoma
Randall High School (Amarillo, Texas), a public school
Randall Junior High School, Washington, DC, on the National Register of Historic Places

Ships
, a US Navy attack transport ship in World War II
, a US Navy troop ship in World War II
, a US World War II Liberty shop

People
Randall (given name)
Randall (surname)

Fictional characters

Given name
Randall Boggs, a character and the main antagonist in the Monsters, Inc. franchise
Randall "Randy" Disher, on the American TV series Monk
Randall Flagg, in works by Stephen King
Randall Pearson, from the American TV series This Is Us
Randall Shire, in the Marvel Comics Universe
Randall Weems, from the American animated TV series Recess
Randall or Randy, a character in Trailer Park Boys

Surname
Hester Randall, on the Channel 5 soap opera Family Affairs
Jeff Randall, a character in two British TV series, both titled Randall and Hopkirk (Deceased) (1969, 2000)
Josh Randall, on the American TV series Wanted: Dead or Alive, played by Steve McQueen
Lucas Randall, on the Canadian TV series Strange Days at Blake Holsey High
Rex Randall, on the Channel 5 soap opera Family Affairs
Tex Randall, a 47-foot tall cowboy figure constructed in 1959 in Canyon, Texas
Lieutenant Randall, a non-playable character in the video game Call of Duty 2

Other uses
Randall Airport, a public use airport in Orange County, New York
Randall Building (disambiguation)
Randall Children's Hospital at Legacy Emanuel, Portland, Oregon
Randall House (disambiguation)
Randall Museum, San Francisco, California
Randall Road, a major roadway in Illinois

See also
"Lord Randall", a British ballad
 Randal (disambiguation)
 Randell
 Randel
 Randle

Randall


Smetovi je planina u općini Zenici. Najviši je vrh na 1025 metara nadmorske visine. Od središta Zenice udaljena je oko 8 kilometara.

Poznato je izletište Zeničanima. Lijepih je krajobraza zbog čega je omiljena slikarima i fotografima. Mnogo je uređeno za rekreativce. To su uređene su staze za šetnju, vožnju biciklom, mjesta za roštiljanje, odmor i ostalo. Izgrađeni su športski tereni za košarku, nogomet i odbojku na pijesku, staze za brdski biciklizam i planinarenje. Na planini je športsko-rekreacijski centar. Na platou je restoran i prenoćište. Uređeno je i za zimske ugođaje staza za skijaše i skijaški lift.

Prema narodnoj predaji dobila je ime gdje se gorostas "smeo", pa je planina dobila ime Smetovi. Gorostas iz narodne predaje zvao se Vran i sukobio se s hrabrim ratnikom imena Duk. Mjesto gdje su se sukobili kiklop Vran i čovjek Duk zove se Vranduk. Gorostas se spodbio i smeo na Smetovima.

Na vrhu Smetova je spomenik podignut borcima Zeničkog partizanskog odreda. Na njemu su imena izginulih boraca i stihovi Izeta Sarajlića: "I ne pitaj jesu li se mogli vratiti, i ne pitaj je li se moglo natrag, dok je posljednji put, crven kao komunizam gorio horizont njihovih želja". Spomenik je izgrađen je 1968. godine, a na metalnu konstrukciju bile su položene aluminijske ploče, koje su za rata nestale, zbog čega sada hrđa.

Sa Smetova je za vedrog vremena vidljivost i do 100 kilometara, pa se mogu vidjeti i obližnje planine Zvijezda, Vranica, Vlašić, Busovačka staja, Lisac i dr.

Na Smetovima djeluje Planinarsko društvo "Željezara". Planinarski dom je na 940 metara nadmorske visine, 10 km od Zenice. Na Smetovima su planinarske staze Pepelari - Smetovi (3 pravca), Nemila - Smetovi i Vranduk - Smetovi. Planinarski dom je pokraj potoka Mračaja, koji se ulijeva nešto dalje u Gračaničku rijeku. 800 metara zapadnije je spomenik Zeničkom partizanskom odredu.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

Planina Smetovi
Avanti Zenica o Smetovima
N1 Zimska idila snimljena iz zraka: Planina Smetovi kod Zenice (VIDEO)
Dron.ba Planina Smetovi kod Zenice - Dron.ba za N1
Spomenikdatabase
Slike izletište Smetovi

Planine u Bosni i Hercegovini
Zenica

Smetovi


Campos, Mallorca, Batı Akdeniz'de, İspanya'nın doğu sahiline yakın, İspanya'nın özerk bölgesi olan Balear Takımadaları'na ait bir belediye. Mayorka Adası'nda olup 2009 yılı sayımlarına göre nüfusu 9601'dir.

Dış bağlantılar
 Resmi site  (İspanyolca)

Mayorka'nın belediyeleri

Campos, Mallorca


Georg Kaufmann ist der Name folgender Personen:

* Georg Kaufmann (Mediziner) (1794–1868), deutscher Mediziner
 Georg Kaufmann (Historiker) (Georg Heinrich Kaufmann; 1842–1929), deutscher Historiker
 Georg von Kaufmann (1907–1972), deutscher Skilangläufer, Bergsteiger, Tanzlehrer, Volksmusiker und Förster
 Georg Kaufmann (Politiker) (* 1955), liechtensteinischer Berufsberater und Politiker (FL)

Siehe auch:
 Georg Kauffmann
 George Kaufman

Georg Kaufmann


Los Jóvenes Europeos Federalistas (frecuentemente conocidos por sus siglas, JEF) es una organización política de jóvenes pertenecientes a países europeos. Fundada en 1972, su objetivo es promover la integración y la cooperación para reforzar la democratización de la Unión Europea bajo la forma de un Estado federal.

JEF es una de las organizaciones pertenecientes al Movimiento Europeo y  la Unión de Federalistas Europeos. Cuenta con el apoyo de la Comisión Europea y del Consejo de Europa.

Los Jóvenes Europeos Federalistas agrupan a más de 30.000 miembros y se estructuran en 35 secciones nacionales formando grupos locales y regionales. La organización a nivel europeo es responsable de organizar actividades por toda la Unión y coordinar a los distintos grupos locales.

Entre sus miembros estuvieron algunos parlamentarios europeos como Monica Frassoni (que fue secretaria general de JEF), Richard Corbett (presidente desde 1979 a 1981) o Jo Leinen (que también fue presidente).

Historia
Creada por primera vez a finales de la década de 1940, la actual estructura de JEF a nivel europeo es fundada en la década de 1970.

Fue alrededor de la década de 1950 cuando aparecen los primeros grupos de jóvenes federalistas como una sección juvenil de la Unión de Federalistas Europeos. Los Jóvenes Federalistas Europeos se organizaron en secciones JEF, estableciendo una nueva estructura europea con una oficina europea en París en 1949. A pesar de la división en el seno del movimiento federalista en los años 50, los diferentes grupos de JEF continuaron con su trabajo a nivel local, regional y nacional, aunque ya no había ninguna organización internacional de JEF.

En 1967, los jóvenes celebraron en Bruselas simulaciones de negociaciones para elaborar un tratado de adhesión del Reino Unido a la Comunidad. En marzo de 1969 organizaron una manifestación en los palco de invitados del Parlamento Europeo, exigiendo su elección directa por sufragio universal. En muchos países europeos se organizaron manifestaciones de protesta contra la dictadura en Grecia. Estas actividades ayudaron a los primeros grupos de jóvenes federalistas a establecer una colaboración muy estrecha y a fortalecer nuevamente sus relaciones. Esta colaboración se concreta en la creación de la oficina de enlace de JEF en 1970. Fue allí donde la asociación internacional toma el nombre de "Jóvenes Federalistas Europeos" y el Congreso fundador se celebró en Luxemburgo los días 25 y 26 de marzo de 1972.

A pesar de que JEF todavía estaba interesada en la Comunidad Europea, nuevos temas se hacen cada vez más importantes para JEF en los años 70: la elección directa del Parlamento Europeo, la reunificación Este-Oeste y ampliación, el desarme, las mujeres, el medio ambiente y las cuestiones de desarrollo internacional. En 1985, cuando Jacques Delors se convierte en Presidente de la Comisión Europea y lanza la idea del Mercado Único, las cuestiones institucionales adquieren importancia en el debate la organización, ya que parecía que una verdadera democracia europea podía establecerse en poco tiempo, JEF estableció su lema: "Los jóvenes europeos, simplemente una generación por delante", mantenido hasta la actualidad.

En la década de los 90, tres desarrollos básicos influyeron en el trabajo y las discusiones de JEF:

 El regreso de las guerras nacionalistas a Europa;
 La crisis de legitimidad del proceso de integración europea, destacada por el referéndum danés de 1992 y el referéndum fallido de Noruega en 1994, así como la actitud negativa de la mayoría de los ciudadanos de la UE hacia el euro;
 Las cuestiones abiertas sobre la ampliación de la Unión Europea.

Desde la década de los 2000, JEF ha trabajado con especial énfasis en cuestiones institucionales que exigen una constitución federal europea y una Europa más democrática. Otro área de gran interés para JEF es la defensa de los derechos humanos.

Objetivos

Según sus estatutos, JEF es una organización no gubernamental europea no partidista financiada por la comisión europea. Su objetivo es una Europa unida bajo una estructura federal. El eje de su programa político es la demanda de una constitución federal para la Unión Europea, cuyo elemento central sería un parlamento bicameral (una de ellas elegida directamente por los ciudadanos y la otra constituida como una cámara de representación de los estados miembros).

Otro elemento importante es la demanda de una política exterior unificada, así como una política de seguridad común en la Unión Europea. JEF propone una reforma integral de la UE hacia una mayor democracia, participación, transparencia, eficiencia y sostenibilidad. Además de los objetivos políticos, la organización trata en particular para promover la conciencia europea entre los jóvenes y fomenta el activismo cívico.

Actividades

JEF difunde sus ideas de la siguiente manera:
Campañas para hacer presión durante un período de tiempo más largo a favor de una causa federalista específica.
Movilizaciónes de toda la red para sensibilizar al público en general sobre los problemas europeos candentes. (Más notablemente la acción callejera anual de Bielorrusia Libre, que se lleva a cabo en numerosas ciudades de Europa y del mundo desde 2006)
Eventos internacionales, como seminarios y cursos de formación sobre una amplia gama de temas en diferentes países de la UE y de fuera de la UE.
 Revista Digital Una revista digital multilingüe e interactiva el Europeísta en la que los jóvenes pueden expresar su opinión en artículos sobre asuntos europeos de actualidad.
Proyectos: planes de acción que implementan una meta específica y para los cuales recibe fondos específicos.
Comunicados de prensa para la defensa de los objetivos de la JEF con destino a medios de comunicación y organizaciones públicas y privadas.

En consecuencia, la organización fomenta el debate sobre los asuntos europeos y las políticas de la UE, al tiempo que fomenta la movilidad de los jóvenes y los intercambios en todo el continente, tratando así de implicar a los ciudadanos europeos, en particular a los jóvenes, de todo el continente en el proceso de integración europea.

Estructura y Organización

JEF cuenta con unos 30.000 miembros en 35 secciones nacionales una amplia autonomía, coordinadas por una organización paraguas europea, JEF Europa..

JEF Europa

JEF Europa es una Asociación internacional sin ánimo de lucro (IVZW/AISBL) de Derecho belga cuya sede se encuentra en Bruselas.

El Congreso Europeo
El máximo órgano decisorio de JEF es el Congreso Europeo, que se reúne cada dos años en una ciudad diferente. Los delegados son elegidos por los miembros de las secciones nacionales (o sus representantes), el número de delgados por sección nacional varía en proporción al número de miembros en cada sección.

El Congreso elige al Presidente y dos Vicepresidentes, un Tesorero, 4 vocales del Comité Ejecutivo y 16 miembros del Comité Federal.

El Comité Federal
El Comité Federal o Federal Comittee (FC) se reúne dos veces al año y está compuesto por 16 miembros elegidos directamente por el Congreso, y un número proporcional de representantes de cada una de las secciones nacionales de JEF nombrados por  éstas al efecto. Además, los miembros del Comité Ejecutivo son también miembros del Comité Federal de pleno derecho a excepción del Secretario General quien participa en las sesiones con voz pero sin voto.

El Comité Federal está presidido por un presidium de tres miembros y es el encargado de adoptar las directrices políticas y estratégicas del Comité ejecutivo así como  supervisar su la actividad. Celebra al menos cuatro reuniones al año.

El Comité Ejecutivo
El Comité Ejecutivo o Executice Board (EB), presidido por el Presidente incluye los dos Vicepresidentes, el Secretario General, el Tesorero, y cuatro vocales. El comité Ejecutivo es el responsable de la implementación de las resoluciones políticas internas y externas adoptadas tanto por el Congreso o el Comité Federal; y es el encargado de la gestión cotidiana de la organización.

El Secretariado

El Secretariado o Secretariat, bajo el liderazgo del Secretario General, es el encargado de la administración diaria de JEF Europa: organización de reuniones ordinarias, proyectos europeos, cabildeo, finanzas y comunicaciones internas y externas de JEF, así como de la coordinación de todas las secciones Nacionales y Locales de JEF en los distintos lugares de Europa.

Presidencia
Christopher Glück, 2011-2019
Pauline Gessant, 2009-2011
Philippe Adriaenssens, 2007-2009
Samuele Pii, 2005-2007
Jan Seifert, 2003-2005
Jon Worth, 2001-2003
Alison Weston, 1999-2001
Paolo Vacca, 1997-1999
Philip Savelkoul, 1995-1997
Ugo Ferruta, 1993-1995
Tor Eigil Hodne, 1991-1993
Stephen Woodard, 1989-1991
Giannis Papageorgiou, 1987-1989
Lars Erik Nordgaard,1985-87
Manfred Auster, 1983-85
Franco Spoltore, 1981-83
David Grace, 1979-1981
Richard Corbett, 1977-1978
Jean Jacques Anglade, 1976-1977
Flor van de Velde, 1974-1976
Julian Priestley, 1972-74 Peter Osten.

Secretaría General
Milosh Ristovski, 2018-2020
Valentin Dupouey, 2014-2018
Ioan Bucuras, 2013-2014
Federico Guerrieri, 2012
Stefan Manevski, 2010-2012
Ruben Loodts, 2008-2010
Peter Matjašič, 2006-2008
Vassilis Stamogiannis, 2004-2006
Joan Marc Simon, 2002-2004
Marianne Bonnard, 2000-2002
Niki Klesl, 1998-2000
Laura Davis, 1996-1998
Tobias Flessenkemper, 1994-1996
Ingo Linsenmann, 1992-1994
Bernd Hüttemann, 1992
Soraya Usmani Martinez, 1989-1991
Irmeli Karhio, 1987-1989
Monica Frassoni, 1985-1987
Giannis Papageorgiou, 1984-1985
Susana Roson, 1982-1984
Tore Nedrebo, 1981-1982
Eva Finzi, 1980-1981
David Grace, 1977-1980
Jacques Vantomme, 1975-1977
Gerda Grootjes

Miembros Notables
Varios eurodiputados importantes como Richard Corbett y Jo Leinen ( Alianza Europea de Partidos socialistas y demócratas), Tom Spencer (Conservador) y Monica Frassoni (Partido Verde Europeo) así como el exsecretario General del Parlamento Europeo (1997-2017) Sir Julian Priestley y el ex primer ministro (1991-1994) y Ministro de Relaciones Exteriores de Suecia (2006-2014) Carl Bildt

Véase también

Federalismo europeo

Referencias

Federalismo europeo
Organizaciones políticas juveniles
Organizaciones internacionales basadas en Bélgica

Jóvenes Europeos Federalistas


An Pteroglossa travassosii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Allen Rolfe, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Gerardo A. Salazar och Mark W. Chase. An Pteroglossa travassosii in nahilalakip ha genus nga Pteroglossa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pteroglossa

Pteroglossa travassosii


Andreas Søndergaard (født 17. januar 2001) er en dansk målmand, der spiller i Wolverhampton Wanderers F.C.. Han har tidligere spillet for flere af de danske ungdomslandshold.

Andreas Søndergaard begyndte sin karriere som ungdomsspiller i OB og blev derfra solgt til den engelske klbu Wolverhampton, hvorfra han blev lånt ud til danske Randers FC i efterårssæsonen 2021, hvor han flere gange blev udtaget til førsteholdstruppen og fik en enkelt kamp; en pokalkamp mod Middelfart.

Efter efterårssæsonen udløb lejemålet, og Søndergaard belv herefter udlejet til engelske Hereford FC i forårssæsonen 2022.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Wolverhampton Wanderers F.C.

Andreas Søndergaard


Acest articol dezvoltă secțiunea Opera a articolului principal Nicolae Grigorescu.Evreu cu gâscă, cunoscut și sub numele de Un cetățean în perspectivă, este o pictură de gen realizată de artistul român Nicolae Grigorescu în anul 1880. Primul nume cu care este cunoscut tabloul, este cel pe care l-a purtat la expoziția de la Paris la Salonul Oficial din anul 1880 . Lucrarea nu a fost datată și aparține astăzi Muzeului Național de Artă al României.

Portretul Evreu cu gâscă face parte din tematica portretelor de evrei pe care artistul a abordat-o începând din anul 1864. Nicolae Grigorescu a avut puține ocazii pentru a surprinde personaje tipice pentru această etnie în opera sa. Această fază a creației pictorului român a venit ca o necesitate în diversificarea portretelor pe care le făcea. El a dorit ca tipologia chipurilor să fie întregită prin trăsături și costume care să fie diferite față de cele pe care le înfățișa în mod obișnuit. Tablourile cu evrei făcute de Grigorescu s-au dovedit a fi unele dintre cele mai valoroase din întreaga sa creație artistică. Ele sunt documente de necontestat chiar și în arta europeană a acelor timpuri.

La expoziția de la București din anul 1887, tabloul a fost achiziționat de Gheorghe Grigore Cantacuzino, zis Nababul, cu suma de 8.000 lei aur. După acest an, nu se știe când, pictura a primit numele cu care este astăzi cunoscută. Opera Evreu cu gâscă este o satiră a situației în care ajungeau petiționarii evrei în fața autorităților statului. Operele de artă al căror caracter definitoriu este satira s-au dovedit a fi cele mai bune lucrări din arta plastică internațională, iar cele care polemizează cu instituțiile dominante teritoriale sunt și mai rare. Au existat întotdeauna caricaturi și pamflete prin ziare și publicații chiar din Evul Mediu. Dar, tablourile ce tratează un astfel de subiect sunt destul de rare. Ca atare, lucrarea lui Nicolae Grigorescu se dovedește a fi un aport semnificativ prin înalta sa valoare artistică la această nișă a picturii europene din acea epocă.

Situația evreilor în România anului 1880
În anul 1492, Spania și ulterior în anul 1497, Portugalia, au expulzat comunitățile de evrei de pe teritoriul țărilor lor. Evreii s-au refugiat în Imperiul Otoman care i-a primit fără opreliști. În anul 2013, guvernul lusitan a dat o lege reparatorie prin care a acordat cetățenie portugheză pentru toți urmașii expulzaților din acea perioadă. Ca urmare a expulzărilor făcute, Sultanul Baiazid al II-lea și-a declarat rezervele privind decizia reginei Isabella și a regelui Ferdinand. Astfel, evreii sefarzi s-au mutat în teritoriile Europei de Sud-Est de jos în sus, de la Atena, Salonic, Sarajevo, Belgrad, Sofia și până în zona de sud a Banatului, Dobrogea și sudul Munteniei. Primele atestări documentare a prezenței evreilor în teritoriile enumerate din România datează din secolul al XVI-lea și ele se referă la evreii sefarzi.

Comunitățile evreiești din România prezintă caracteristici aparte față de cele din alte spații europene, din cauza coabitării dintre evreii sefarzi, de limbă ladino, și cei așkenazi, de limbă idiș. Aceștia din urmă au avut tradiții și rituale de cult parțial diferite, băi rituale, cimitire și sinagogi separate. După cum se știe, în România de sud, au predominat evreii sefarzi și în nord cei așkenazi. Coabitarea dintre cele două comunități a îmbogățit viața cultuală și culturală a acestora, ca și întregul spațiul românesc. Adoptarea Constituției din anul 1866, a marcat diferența dintre evreii din Centrul și Vestul Europei și cei din România. Articolul 7 din Legea fundamentală, condiționa obținerea cetățeniei române de apartenența la religia creștină. Fiind o decizie politică cu implicare economică, târgoveții din București au pus presiune asupra Adunării constituante și au distrus parțial Templul Coral, ce se afla în acele vremuri în construcție. Marea și mica burghezie dorea un ascendent în competiția cu burghezia evreiască. Visul de emancipare politică a evreilor români a fost distrus, ei obținând dreptul la cetățenie de abia în perioada 1919-1923.

Acest eșec, a impus o schimbare de strategie și o imensă dezamăgire. În loc de o integrare rapidă a lor în societate, s-a produs un proces de izolare relativă. S-a văzut ulterior că a existat o tendință importantă în constituirea unor instituții evreiești proprii care includeau și aspectul cultural. Ca argument istoric se poate da, înființarea la Iași în anul 1876 a primului teatru de limbă idiș din lume.

Ca urmare a adoptării Constituției din 1866, România a ratat momentul de sincronizare cu Europa Centrală. Evreii din Austro-Ungaria s-au emancipat după sau în același timp cu cei din Franța (1790), Olanda (1796), Belgia (1830), Germania (1811-1871), Italia (1848-1870), ș.a.m.d. În Rusia țaristă, nici nu se punea vreo problemă de emanicipare a evreilor. Acolo, evreii erau discriminați socio-politic, tot Mihai Eminescu spunea în "Curierul de Iași" din anul 1876, că un evreu austriac ce ar călători în Rusia, riscă să "i se taie cu de-a sila barba, perciunii și poalele caftanului".

În România, nici revizuirea Constituției din anul 1879 nu a rezolvat nimic, cu toată presiunea Marilor Puteri. Articolul nr. 7 a fost modificat și evreii puteau obține naturalizarea, dar nu din oficiu, ci doar în anume cazuri și condiții; și nu în bloc sau pe categorii, ci individual, fiecare caz trebuia analizat și votat de ambele Camere ale Parlamentului; și nu imediat, ci după cel puțin zece ani. Fiecare solicitant pentru cetățenie trebuia să aibă un dosar cu documente vechi doveditoare și trebuiau să depună o cerere Parlamentului prin care-și manifestau dorința de a deveni cetățeni ai României. Dezamăgiți, evreii români și-au întărit instituțiile comunitare pentru păstrarea identității cultural-lingvistice. În ajutorul lor, a fost toleranța socială și confesională a românilor majoritari, care a permis ca aceștia să-și întemeieze școală, teatru de limbă idiș și chiar presă. Ca o concluzie generală, evreii din Europa Centrală pot, dar nu vor; cei din Rusia vor, dar nu pot; și cei din România vor și pot să facă orice.

Ca urmare a dezamăgirii rezultate din adoptarea Constituției din 1866, ca și de revizuirea ei din anul 1879, a apărut o mișcare puternică sionistă înainte de mișcarea politică națională propriu-zisă. Astfel, în anul 1881 s-a întrunit primul Congres Sionist la Focșani, înainte cu șaisprezece ani de Primul Congres internațional sionist de la Basel din anul 1897. Acest congres a avut loc și înainte cu cincisprezece ani de publicarea primei cărți a lui Theodor Herzl - Der Jundenstaat de la Viena din anul 1896, care a fost tradusă și publicată la Botoșani în anul 1897. Ca urmare a Congresului de la Focșani, o mulțime de evrei au pornit din Moldova spre Țara Sfântă cu poeziile lui Eminescu în desagă. Ei au fost pionierii sionismului internațíonal și au creat în Palestina primele colonii agricole: Rosh Pina și Zikhron Yaakov. Cântecul popular românesc Cucuruz cu frunza-n sus a stat la baza creării imnului național sionist, Hatikvah. Începând din anul 1948, Hatikvah a devenit imnul național israelian. Au plecat cu nostalgia în suflet, cântând "Ce simțire dureroasă/ Pentru noi, drumeții,/ Părăsindu-te pe tine – țara Frumuseții./ Gîndul nostru tot la tine/ Vecinic o să fie/ Cît va ține viața noastră,/ Scumpă Românie!""... În anul 1880, pictorul a expus la Expoziția oficială de la Paris o pictură cunoscută sub titlul Evreul cu gâsca. Suflul proaspăt al lucrării și realismul ei frust i-a impresionat pe criticii de artă ai timpului. Lucrarea a fost remarcată și s-a bucurat de succes. Nu era prima lucrare cu subiect evreiesc a pictorului. Mai multe picturi și desene reprezentând evrei din Moldova sau din Galiția au fost realizate de Grigorescu. În anii 1860, în drumul său din Franța în România, pictorul s-a oprit de trei ori în Galiția (în 1864, 1867 și 1869), unde a realizat desene cu evrei ortodocși. Pictura Evreul cu gâsca reprezintă un evreu est-european tipic. El poartă caftan negru și căciulă tradițională cu blană (streimel), are barbă și perciuni rituali etc. Este un evreu sărman dintr-un ștetl din Moldova. ține în mâna stângă o hârtie și în mâna dreaptă (zdravăn, ca să nu o scape) o gâscă vie. Evreii din Moldova (ca și cei din Maramureș) erau mari crescători de gâște. Carnea și grăsimea de gâscă făceau parte din dieta tradițională evreiască. Imaginea unui evreu sărac ținând în mână o gâscă vie nu constituia nimic neobișnuit.Elementul straniu din tablou este hârtia pe care o ține personajul în mâna stângă. Având aplicat un timbru judiciar, pare să fie vorba de un act oficial. Se poate descifra cui îi este adresată petiția: "Domnule Președinte și Dlor Deputați". Titlul inițial al tabloului aduce unele lămuriri: Evreu din Moldova mergând la Parlamentul României pentru a-și cere naturalizarea. Pornit dintr-un ștetl din Moldova – "plin de colb și de evrei", cum scria undeva Mihail Sadoveanu –, evreul din pictura lui Grigorescu merge la București să depună la Parlament o cerere de naturalizare, aducând cu el – ca plocon – o gâscă. Hazul uriaș al situației reprezentate în tablou constă în faptul că bietul evreu își închipuia că un plocon minor – o gâscă (și încă vie!) – poate fi "înmânat" Parlamentului pentru rezolvarea unei probleme atât de importante ("problema evreiască", așa zicând). Astfel trebuie înțeleasă pictura lui Grigorescu: o privire ironică asupra unui om simplu care încearcă să supraviețuiască într-o societate coruptă."-- Andrei Oișteanu: Eseul "De ce sunt evreii din România altfel ", în România literară, nr. 25-26, 2013

Ținând cont de toate prevederile articolului nr. 7 al Constituției României, amendat și modificat în anul 1879, Andrei Oișteanu a adus ca argument din lumea artei, tabloul realizat de Nicolae Grigorescu în anul 1880, intitulat Evreu cu gâscă. Acesta este un document ce prezintă o ironie fină făcută la adresa unui regim profund corupt și clientelar, care a permis în final, elaborarea unor legi profund nedrepte în ce privește drepturile etniei evreiești în România acelor timpuri.

Opera
Datare și denumire

Institutul Național al Patrimoniului a înscris ca dată certă de execuție a lucrării anul 1880, cu toate că pictura a fost semnată în stânga jos a ei, dar nu a fost datată de autor. Sursa cea mai autorizată în biografia lui Nicolae Grigorescu, criticul și istoricul de artă George Oprescu, nu a încercat să dateze această operă, ci a menționat că artistul român, după terminarea Războiului de Independență al României, unde a participat în calitate de pictor de front, a imaginat și a realizat o compoziție satirică pe care a dus-o pe cele mai înalte culmi artistice: un fel de unicum în arta plastică din România. În continuare, Oprescu a amintit faptul că tabloul a participat la expoziția Salonului Oficial din Paris din anul 1880 sub numele de Juif moldave allant demander la naturalisation à l'Assemblée roumaine. Ulterior numele a fost prescurtat în Un cetățean în perspectivă. Sub acest ultim nume, tabloul a fost expus în anul 1887 la expoziția personală de la București din "Palatul Eforiei de pe Bulevard", unde artistul a prezentat publicului 200 de tablouri.

La expoziția de la București din anul 1887, tabloul Evreu cu gâsca a fost achiziționat de Gheorghe Grigore Cantacuzino, zis Nababul, cu suma de 8.000 lei aur. După acest an, nu se știe când, pictura a primit numele cu care este astăzi cunoscută - Evreu cu gâscă.

Un filatelist din județul Neamț, Daniel Marcu, a studiat tabloul și a constatat că pe scrisoarea pe care evreul dorea s-o dea Parlamentului României, Nicolae Grigorescu a pictat efectiv un timbru fiscal.
Citind însemnările fiscalotelistului Francisc Ambrus cu privire la utilizarea timbrelor fiscale generale emise intre 1872-1919, Marcu a tras concluzia că documentul reprezentat de Nicolae Grigorescu este o hartie cu timbru fix de 1 Leu, pe care a fost aplicat un timbru fiscal de 25 bani, reprezentând Taxa clasa a II-a, corespunzătoare tuturor petițiilor din partea persoanelor fizice care se adresau oricărei autorități publice.Conform prevederilor Art. 13.1, din Legea Timbrului de la 1877 Deci, perioada în care taxa de 25 bani s-a putut aplica pe coala timbrată de 1 leu se află între anii 1878 - 1881, deoarece timbrul cu o valoare nominală de 1 Leu a fost emis de abia în anul 1878 și a circulat până în anul 1881. Concluzia logică, pe baza analizelor filatelice, este că pictorul a pictat Evreul cu gâscă oricând în perioada 1878 - 1880, anul 1880 fiind un an cert în care tabloul era pe simezele Salonului Oficial din Paris. Desigur, că această concluzie nu ține cont de ipoteza în care artistul ar fi pictat un timbru care era din altă epocă.

Tematica evreiască

Portretul Evreu cu gâscă face parte din tematica portretelor de evrei pe care artistul a abordat-o începând din anul 1864. Nicolae Grigorescu a avut puține ocazii pentru a surprinde personaje tipice pentru această etnie în opera sa. Această fază a creației pictorului român a venit ca o necesitate în diversificarea portretelor pe care le făcea. El a dorit ca tipologia chipurilor să fie întregită prin trăsături și costume care să fie diferite față de cele pe care le înfățișa în mod obișnuit.

Grigorescu a făcut trei călătorii din Franța în România, prin Galiția, pe atunci provincie austriacă, în perioada anilor '60 ai secolului al XIX-lea, respectiv 1864, 1867 și 1869. A întâlnit în aceste peregrinări, oameni care l-au uimit de spectacolul pictural izbitor pe care l-a întâlnit. Un rol important l-a avut și amintirea portretelor de rabini și a portretelor orientale făcute de Rembrandt și atracția a fost irezistibilă pentru evreul de tip galițian și mai apoi a celui de la Bacău, care au dus în final la realizarea câtorva realizări artistice de mare efect.

Interesul pe care l-a manifestat pentru astfel de modele, nu a fost unul trecător, el și-a dat seama că, dacă va reuși să creeze tipologia specifică etniei evreiești și va putea să surprindă în pictura lui specificul înfățișării fizice, umanitatea și sufletul acestora, va crea pentru arta românească opere nemuritoare. Intuiția sa nu l-a înșelat. Tablourile cu evrei făcute de Grigorescu s-au dovedit a fi unele dintre cele mai valoroase din întreaga sa creație artistică. Ele sunt documente de necontestat chiar și în arta europeană a acelor timpuri.

Primele apariții în expozițiile la care a participat cu o astfel de tematică, au fost cele organizate la București în perioada 1873 - 1876 și mai apoi la Salonul Oficial de la Paris din anul 1877. Salonul de la Paris, a fost deschis în primăvară, cu puțin înaintea chemării sale în România, moment în care i s-a propus să participe ca pictor de război la campania Războiului din 1877. La această expoziție a fost expusă o pânză reprezentând un Evreu din Moldova, semnată de un anume Nicolas Dio și aparținând lui George Bellu. Criticul de artă George Oprescu, a considerat că acest tablou nu putea fi decât a lui Grigorescu. Oprescu nu a putut determina motivele pentru care Grigorescu s-a ascuns sub un nume fals, el făcând doar supoziții.

Pe același model de evreu, Nicolae Grigorescu l-a folosit și pentru realizarea lucrării intitulate Capul de evreu, aflat astăzi la Muzeul Național de Artă al României, și pentru Cap de evreu de dimensiuni mai mici. Acesta din urmă este reprezentat ușor aplecat spre dreapta, cu obrajii îmbujorați și cu trăsături dure pe o structură osoasă masivă pe care se simt mușchii feței puternici sub o piele aspră. Părul este aproape cărunt și încâlcit și barba neîngrijită. Acest portret a fost făcut cam în aceeași perioadă cu Evreu cu gâsca în care reprezentarea este voit epică, fiind necesară exagerarea unor detalii cu accentuări a unor detalii. Evreul cu caftan și Rabinul sunt două variante ale aceluiași tablou. În primul modelul este văzut în mare ca un bust și în al doilea, de dimensiuni mai mici, este văzut în picioare. Cele două tablouri au o remarcabilă calitate, dar nu întrec în valoare Evreu cu gâscă sau Capul de evreu în cele două variante. Rabinul și Evreul cu caftan au fost făcut în anul 1874 la Bacău.

Descrierea picturii - de Alexandru Vlahuță

"Vine prin Galiția. Ce nerăbdător trebuie să fie de a-și revedea țara lui, de care nu-l mai desparte acum decât o zi de drum! Și iată că mulțimea de note interesante ce-l împresoară de pretutindeni, pitorescul acelei părăgini de lume, în fața căreia ochii lui neliniștiți se aprind ca de farmecul unei descoperiri, îl fac să-și întrerupă călătoria pentru câteva zile. Se oprește la Lemberg. Îl opresc străzile vechi, tăcute, triste, ca orice început de moarte, hanurile mari adormite sub greu coperiș de olane, și mai cu seamă evreii aceia așa de caracteristici din biata Galiție, de la izvorul evreilor noștri, unde s-a păstrat, în toată primitiva habotnicie a neamului, adevăratul tip al rasei. De aici sunt primele lui studii de evrei: telali, cârciumari, zarafi, belferi — fiecare, în mișcarea și cu expresia lui particulară înfățișându-ți portretul general al rasei, care te privește, din umbra vremilor biblice, prin ochii aceia întredeschiși, atenți, sclipitori, ochi ce nu dorm — îndărătul cărora simți sufletul îngrijat, încordat, al neamului îmbătrânit, pururea în luptă cu tinerețea celorlalte neamuri.

Cu ce căutătură strabătătoare, profund serioasă, se uită el la pictor! Dar și pictorul, cu ce intuiție și cu câtă putere de sinteză vede și recheamă toată străvechea seminție a lui Israel în privirea unui biet vânzător de mere murate de pe ulițele Lembergului! Multe se vor discuta până să-și ia locul lor printre lucrurile pe care obișnuim să le numim eterne. Ceea ce se va așeza însă fără nici o discuție alături de tot ce mâna omenească a creat mai viu și mai profund adevărat pe lume va fi Ovreiul lui Grigorescu. În toată istoria artei de a exprima vieața prin linii și prin colori nu cunosc un alt pictor care să fi văzut mai adânc, în figura unui evreu, caracterul tipic al rasei și să-l fi înfățișat mai puternic sub specie aeterni. În străinătate, e cunoscut mai mult Ovreiul cu gâsca, expus pentru întâia oară în Salonul picturii franceze din primăvara anului 1880, și apoi în expoziția pe care a făcut-o Grigorescu mai târziu (1887) la Paris, în Boulevard des Italiens, și despre care presa de atunci vorbește ca de un adevărat eveniment în lumea artistică. Criticul de la Figaro îl compara cu Watteau; Stop, de la Journal Amusant, în seria lui de caricaturi, după cele mai importante pânze din Salonul anului 1880, nu uită Ovreiul cu gâsca, de care, de altmintrilea, toată presa vorbește cu elogii. Nici vorbă că e o bucată extraordinar de puternică acest cetățean român în perspectivă, cum îl numește pictorul, care pentru a-și însufleți modelul, pentru a-i aprinde în ochi scânteia semitică, îi povestea mereu anecdote palpitante despre amețitorul joc al milioanelor în țara dolarilor. Un tip urât de evreu, de o urâțenie brutală, respingătoare, cu părul și barba nepieptănate, cu gura mare, jimbată, cu nasul boboșat și cu acei ochi bolnavi ai rasei, ochi mici, spălăciți, fără gene, cu pleoapele roșii, umflate; în mâna stângă ține o hârtie, cererea de împământenire, pe care se vede scris: Domnule Președinte, Domnilor Deputați... cu dreapta strânge lacom o gâscă - ploconul gheșeftului — și nu știu ce expresie de rapacitate cu cele cinci degete rășchirat îngropate în puful alb și moale de pe pieptul gâștei, care sufere — te-aștepți parcă s-o vezi sărind deodată jos, scuturându-și aripele și strigând de bucurie c-a scăpat. Figura evreului e însuflețită de-o lumină dinlăuntru — lumina inspirației... fulgerarea unui gând care vine mai departe și bate mai departe decât fărâma lui de vieață — verigă și ea din lanțul cel mare și sfânt. Toți evreii, de la telalul din Hârlău până la Rothschild, sunt acolo.

E o pictură viguroasă, de o strașnică vervă, — și fără îndoială că-și merită celebritatea de care se bucură. Dar cu cât e mai sintetic văzut, și în același timp mai adânc și mai nobil tratat, acel tip de evreu din Moldova care e la Pinacotecă, — Ovreiul cu caftan, — și mai ales celălalt evreu, din Pinacotecă, intitulat Un habotnic din Galiția care de mare nevoie, și numai biruit de pofta banului, trebuie să se fi înduplecat să pozeze pictorului!... Atâta ură stăpânită e în ochii aceia încruntați, cătând chiorâș la golul care-l fixează, și atâta grijă în toată figura aceea hotărâtă, concentrată, de o înfiorătoare seriozitate dramatică — ai zice o luptă crâncenă, interminabilă: între două rase care se urăsc de moarte, adânc exprimată în misterioasa privire a unui portret."

-- Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu - capitolul În Țară, Editura Casa Școalelor, București, 1910

Analiză critică

Biografii artistului au menționat că acesta nu a trecut în opera sa de viața grea a țăranului. El a făcut lucrări în care a înfățișat case în mizerie de la marginea satelor. De asemenea a schițat și critica socială ascuțită într-un tablou intitulat Vechilul, cunoscut și ca Portretul doctorului Atanasiade. În Evreu cu gâscă, pictorul a reușit să facă cea mai desăvârșită și mai expresivă formă artistică cu care a argumentat absurditățile politice care neglijau latura umană a problemei invocate. Tabloul în sine, nu poate fi înțeles fără a cunoaște împrejurările care au stat la baza creării compoziției. Situația reală a evreilor, care s-a menținut de secole în România și care plasa într-o poziție inferioară și nejustificată a etniei evreiești, era o certitudine și pentru cei care descindeau din familii de mult timp stabilite aici. După cum s-a văzut, Parlamentul a acceptat acordarea dreptului de cetățean în mod individual și nu în masă, luând toate precauțiile necesare conform moravurilor din acele vremuri.

Opera Evreu cu gâscă este o satiră a situației în care ajungeau petiționarii evrei în fața autorităților statului. Operele de artă al căror caracter definitoriu este satira s-au dovedit a fi cele mai bune lucrări din arta plastică internațională, iar cele care polemizează cu instituțiile dominante teritoriale sunt și mai rare. Au existat întotdeauna caricaturi și pamflete prin ziare și publicații chiar din Evul Mediu. Dar, tablourile ce tratează un astfel de subiect sunt destul de rare. Ca atare, lucrarea lui Nicolae Grigorescu se dovedește a fi un aport semnificativ prin înalta sa valoare artistică la această nișă a picturii europene din acea epocă.

Tabloul pe care pictorul român l-a realizat, are o dublă semnificație satirică și ca urmare critică. Pe de o parte, critica artistului are ca țintă modelul însuși, reprezentant al negustorilor evrei, și pe de altă parte el demască corupția administrației care transforma calitatea de cetățean în marfă. Mesajul operei este legat de lumea dezgustătoare în care astfel de acțiuni dădeau rezultate pecuniare pentru cei care le practicau. Folosirea darului murdar, a ploconului, a bacșișului era ceva cotidian și uzual pentru obținerea unui drept. Satira pictorului revoltat de asemenea practici, are două tăișuri. Candidatul la cetățenie are în mâna stângă, ieșită de sub o haină veche și ponosită, petiția către Camera Deputaților. În mâna dreaptă ține ploconul, anume găsca ce era prețul estimat în vederea obținerii dreptului la care aspiră, ca într-un clește, strângând-o pe sub burtă.

Dacă la realizarea portretelor obișnuite, tratarea materialului păstos era făcut cu mare grijă prin pesulații fine și delicate, aici el este aplicat cu violență extremă. Tușele sunt plasate în pete distincte și largi, pictorul având grijă ca ele să-și păstreze independența una față de alta. Grigorescu a folosit o manieră de compunere a volumelor prin crearea de fațete tăiate ca în prelucrarea diamantelor. Fiecare element al compoziției, fiecare detaliu, cum este obrazul evreului, a fost pus în relief, intenționat exagerat și subliniat, dar nu peste măsură executat, ci doar atât de cât era nevoie ca privitorul să înțeleagă că și evreul era și el însuși degradat, având în vedere fapta la care urma să participe. Atitudinea evreului este una clară, a unui om înclinat să folosească mijloacele corupției, fiind evident pentru oricine l-ar privi. Expresia modelului izbește privitorul, omul trăiește în fața lui, interesează și atrage într-un anume mod. Forța artei lui Grigorescu, face ca tocmai acea ființă decăzută prin modul ei de viață să fie atrăgătoare mai mult decât imaginea portretizată, insuficient reușită, a vreunei gingașe domnișoare.

Deosebit de reușite sunt mâinile evreului, mai ales cea cu care strânge găsca. Caftanul a fost și el admirabil de bine pictat. Gâsca pare mirată de situația în care este. Răspândind o parte din fulgi prin prejur, ea se zbate în mâna care o strânge cu putere și se apără cu labele, gârâind în speranța vreunui ajutor. Grigorescu nu a neglijat nimic în acest tablou. Privindu-l, gândul consumatorului de artă merge spre mari exemple din arta universală, de la olandezii și italienii reprezentanți ai barocului, la francezii și germanii din secolul al XIX-lea, adică de la Courbet și chiar de la Manet, la Wilhelm Leibl.

Pentru oricine care s-a oprit ]n analiza sa la Evreu cu gâscă, poate constata că artistul a ajuns la execuția acestei opere remarcabile ca urmare a unor încercări anterioare cum au fost capetele de evrei, Evreu cu caftan și Rabinul ce sunt datate în deceniul al șaptelea al secolului al XIX-lea. În anul 1880, pictorul ajunsese la o măestrie și o forță de execuție demnă de maeștrii contemporani lui, nu nedemnă chiar și de Courbet. Pentru a ajunge aici, Grigorescu a avut nevoie de o perioadă în care a trebuit să-și perfecționeze metodele de investigație și spiritul de observație și mai ales mijloacele de realizare. Acest rol l-au avut picturile cu evrei din anul 1874. Ele sunt veriga care leagă Evreu cu gâscă de metodele realiste pe care le-a studiat în perioada sa de formare de la Barbizon, ca și cea imediat următoare. Celor cinci opere - Capete de evreu (2), Rabinul, Evreu cu caftan și Evreu cu gâscă, li se adaugă lucrarea din fosta colecție a lui Virgil Cioflec. În Portretul de evreu a lui Cioflec, modelul este unul mai sănătos, el neprezentând elementele decăderii rezultate dintr-o viață plină lipsuri materiale. El privește din față și îndrăzneț. Se simte în imaginea înfățișată o persoană combativă și curajoasă în lupta cu vicisitudinile vieții.

Expoziții unde a fost expusEvreu cu gâscă a fost expus pentru prima oară la Salonul Oficial de la Paris în anul 1880. Lucrarea nu a trecut neobservată de critica acelui an deoarece făcea figură discordantă în comparație cu sutele de primăveri, nimfe, cupidoni sau izvoare, învinși sau învingători, ca de altfel și tot felul de alegorii ale adevărului sau inocenței, abstracțiuni, scene militare sau istorice și portrete cuminți sau flatate care au fost expuse la acel eveniment artistic. Grigorescu a venit cu un om viu pe care se văd cu predilecție urmele pe care modul de viață le-a lăsat pe fizionomia sa. Artistul a expus o critică severă, realistă, critică ce s-a impus în fața lucrărilor fade ce au fost prezente la acea expoziție pariziană. Presa a vorbit despre el și un desenator al ziarului Le Journal Amusant a fost foarte amuzat de lucrare, drept pentru care a reprodus-o într-un mic desen publicat la acea dată.

După închiderea Salonului de la Paris din anul 1880, tabloul Evreu cu gâscă a fost expus la expoziția pe care a făcut-o Grigorescu mai târziu (1887) la Paris, în Boulevard des Italiens, și despre care presa de atunci vorbește ca de un adevărat eveniment în lumea artistică. După anul 1880 tabloul a fost prezent pe simezele mai multor expoziții din România, la București. După ce a ajuns în proprietatea Băncii Naționale a României, tabloul a intrat în posesia Colecției Muzeului Național de Artă al României.

Portrete de evrei - Galerie

Evreu cu gâscă și scandalurile antisemite
În anul 2011, a existat o reclamație făcută Consiliului Național pentru Combaterea Discriminării, de către un petent V. T., profesor de științe politice la Universitatea din Maryland și președinte al Consiliului Științific al Institutului de Investigare a Crimelor Comunismului și Memoria Exilului Românesc, împotriva unui interviu publicat în revista Kamikaze nr. 26 din 29 iunie - 5 iulie 2011. Interviul a fost realizat de către jurnalistul Alexandru Căuș. Reclamantul a considerat că materialul media a adus grave prejudicii de imagine reclamantului prin realizarea unui montaj caricatural în care el apărea în rolul Evreului cu gâscă, care a fost în opinia petentului un mesaj antisemit prin trimitere la tabloul făcut de pictorul Nicolae Grigorescu în anul 1880.

Petentul de la Maryland a considerat că montajul foto a însumat mai multe stereotipuri de tip antisemit care au distorsionat grav conținutul mesajelor din interviu. Circa jumătate din întrebările formulate de jurnalist, precum și șapoul materialului media s-a referit la etnia evreiască, fapt care a trădat o obsesie a acestuia față de un astfel de subiect.

Revista Kamikaze a transmis punctul său de vedere cu privire la calitatea interviului publicat, menționând că acesta ar fi fost declanșat de scandalul public aruncat pe piața media de atunci de președintele Traian Băsescu care a spus:
"Vedeți,  noi încă nu  ne  așezăm  corect  valorile.  Spre  exemplu,  pentru  noi  toți  și pentru  istorie, Antonescu  rămâne  responsabil  de  Holocaust  împotriva  evreilor  și  a  țiganilor, ducerea lor în Transnistria,  nu știu ce. Nimeni nu spune că statul român avea un șef de stat atunci. Ăsta era doar prim-ministru atunci.  Unora le dăm averi,  iar pe alții îi considerăm criminali de război -  șeful de stat și prim-ministru.  Doar pentru că  unul  a  fost  slugă  la  ruși  și  a  lăsat  țara  prin  abdicare  îl  iertăm,  de  toate păcatele".
Ca urmare, interviul a răspuns necesității dezbaterii publice a unui astfel de subiect și că petentul avea mai multe calități la acea dată: era un evreu bun cunoscător al istoriei și era autorul Raportului despre crimele comunismului.

În materialul video, petentul a fost înfățișat într-un desen trucat explicit cu elemente adăugate din celebrul tablou al lui Nicolae Grigorescu - Evreu cu gâscă. Petentul a făcut două acuzații, una privind folosirea tabloului lui Grigorescu pe care dânsul îl considera ca fiind antisemit și a doua care viza stilul editorial prin tratarea etniei evreiești într-un registru caricatural pe care tot el l-a considerat ofensator.

Ca urmare a dezbaterii, Colegiul Director al Consiliului Național pentru Combaterea Discriminării, a cercetat sursele privind comentariile critice referitoare la tabloul Evreu cu gâscă și a expus ca motivație a hotărârii și comentariile critice și de descriere lirică făcute de primul biograf al vieții lui Nicolae Grigorescu - Alexandru Vlahuță. Colegiul Director a clasat petiția reclamantului, recomandând reclamatului, revista Kamikaze, mai multă prudență în exprimarea diferitelor opinii în media.

Incertitudini, controverse
   Evreu din Moldova  - este o pictură realizată Nicolas Dio (?) și a fost atribuită lui Nicolae Grigorescu. Ea a fost expusă la Salonul Oficial de la Paris în anul 1877, fiind semnată sub numele de Nicolas Dio. În 1877, lucrarea aparținea lui George Bellu. Criticul George Oprescu a făcut mențiunea că Evreul din Moldova era de fapt realizată de Nicolae Grigorescu și nu de Nicolas Dio, acesta fiind, probabil, un pseudonim al pictorului. Oprescu a făcut o vizită la Paris, în anul 1940 la ginerele lui George Bellu, și a văzut colecția de pictură pe care acesta o avea prin moștenire. Existau în această colecție și multe picturi ale căror autor era Grigorescu, dar Oprescu nu a identificat la acel moment vreo lucrare semnată sub numele de Nicolas Dio. În biografia lui Nicolae Grigorescu pe care a publicat-o în anii (19)'60, Oprescu a menționat că mai târziu, după 1940 (datare neprecizată), un cercetător (neprecizat), a vizitat pe fiica lui George Bellu, care avea 90 de ani. Acest cercetător ar fi identificat tabloul și i-a comunicat lui Oprescu descoperirea.

Note
  Lucrarea Capul de evreu a fost într-o perioadă în colecția Morțun de unde a fost evacuat în anul 1916 când a început primul război mondial în Rusia o dată cu Tezaurul României. A revenit în țară în anul 1956.
  Tabloul Cap de evreu a fost reprodus în cartea lui Alexandru Vlahuță. Diferența față de Capul de evreu care a revenit în 1956 din Rusia, este că evreul poartă o calotă în timp ce al doilea nu are nimic pe cap. Trăsăturile modelului sunt mai accentuate, mai ales expresia gurii, și nu se vede ochiul stâng.
  Portretul de evreu din fosta colecție a lui Virgil Cioflec, a fost furată din pavilionul românesc al unei expoziții de artă românească de la Bruxelles, după primul război mondial.

Referințe

Bibliografie
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul lui artistului, editat de Muzeul Național de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, texte de Mariana Vida și Monica Enache, coordonator Rodica Matei, București, 25 octombrie 2007
 Povestea unui tablou filatelic - "Evreu cu gâscă" - de Daniel Marcu (jud. Neamț), pe www.kolector.ro, accesat 15 iunie 2017
 De ce sunt evreii din România altfel - de Andrei Oișteanu, în "România literară", nr. 25 - 26, 2013, accesat 15 iunie 2017
V.T. de la Universitatea din Maryland versus revista Kamikaze nr.26, 29 iunie - 5 iulie 2011, p.14-15

Legături externe

Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
Bunuri culturale mobile clasate în Patrimoniul Cultural Național - Fișa lucrării - accesat 27 iunie 2017
Ovreii lui Nicolae Grigorescu - "Portretul unui evreu galițian", adjudecat cu 52.000 de euro la Artmark, pe 20 octombrie 2011, articol publicat în 25.10.2011, accesat 27 iunie 2017
Andrei Oișteanu: Imaginea evreului în cultura română'' - Publirom, carte digitală, accesat 1 august 2017

Nicolae Grigorescu

Evreu cu gâscă (pictură de Nicolae Grigorescu)


Völkershausen ist ein Ortsteil der Stadt Heldburg im Landkreis Hildburghausen in Thüringen.

Lage
Das Dorf Völkershausen liegt im Heldburger Land nördlich der Stadt Bad Colberg-Heldburg an der Landesstraße 1134 eingerahmt von Wiesen und Wäldern. Von 1888 bis 1946 bestand eine Bahnverbindung nach Hildburghausen.

Geschichte
1134 wurde das Dorf erstmals urkundlich erwähnt.
Das Dorf mit 113 Einwohnern war einst Vorwerk des fürstlichen Amtes Heldburg. Heute bestimmen gepflegte Wohnhäuser das Ortsbild.

Literatur
 Norbert Klaus Fuchs: Das Heldburger Land–ein historischer Reiseführer; Verlag Rockstuhl, Bad Langensalza 2013, ISBN 978-3-86777-349-2
 Hans Löhner: Das "Bimmelbähnle" von Hildburghausen nach Lindenau-Friedrichstal: Eine Thüringer Schmalspurbahn ins Heldburger Land. Verlag Michael Resch, Neustadt/Coburg 2000, ISBN 3-9805967-5-3.
 Paul Lehfeld: Bau- und Kunstdenkmäler Thüringens. Heft XXXI, Herzogthum Sachsen-Meiningen, Amtsgerichtsbezirke Heldburg und Römhild, 1904, Reprint, Verlag Rockstuhl, Bad Langensalza, ISBN 978-3-86777-378-2

Einzelnachweise

Weblinks

 https://www.facebook.com/TourismusvereinHeldburgerLandeV

Ortsteil von Heldburg
Ort im Landkreis Hildburghausen
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Hildburghausen)
Ersterwähnung 1134
Gemeindeauflösung 1993

Völkershausen (Heldburg)


Un claque-doigt ou clac-doigt est un pétard de type capsule détonante explosant au choc. Le but est de générer un bruit.

Composition
Les claque-doigts sont constitués d'une petite quantité de gravier ou de sable grossier enrobé d'une infime quantité (~0,2 milligrammes) de fulminate d'argent hautement explosif et placé dans un papier à cigarette tordu pour produire une forme ressemblant à une cerise. Le fulminate d'argent sensible au frottement explose lorsqu'on marche dessus, qu'on l'enflamme ou qu'on le lance sur une surface dure, produisant un bruit tranchant semblable à celui d'un .

Malgré la production d'une détonation hautement explosive, le rapport de poids extrêmement élevé du gravier par rapport à l'explosif agit comme un tampon pour garantir qu'ils ne produisent que le « craquement » audible de l'onde de choc supersonique ; ils sont incapables de produire des dommages physiques, même lorsqu'ils explosent dans la main. L'explosion est incapable de propulser le gravier sur une longue distance qui tombe généralement au sol, ce qui les rend sûrs pour une utilisation en tant que jouet pour bébé, raison pour laquelle ils sont largement vendus dans le monde depuis les années 1950.

Production
Les claque-doigts sont principalement produits, avec les autres pétards et feux d'artifice d'exportation, au Brésil, en Corée et en Chine. Ils sont généralement emballés dans de la sciure de bois pour les empêcher d'exploser en raison d'une manipulation brutale pendant le transport. Ils sont vendus dans des magasins de farces et attrapes ou de petits jouets.

Dans la culture populaire
 Dans le film de 1985 Les Goonies, Data utilise des claque-doigts comme « pièges » contre la famille Fratelli.
 Dans l'épisode de South Park : Good Times with Weapons, Cartman agace Kyle en lui lançant constamment des claque-doigts à ses pieds.
 Dans le pilote d'American Horror Story, des jumeaux utilisent des claque-doigts pour effrayer.

Notes et références

Articles connexes
 Fulminate d'argent
 Pétard

Pyrotechnie

Claque-doigt