Msgr. Josip Pavlišić (28. prosinca 1914., Stari Pazin - 9. prosinca 2005. Rijeka) bio je hrvatski katolički svećenik i riječko-senjski nadbiskup.

Životopis
Rođen je 1914. u župi Stari Pazin školovao se u Gorici i Kopru, a teologiju je završio u Gorici gdje se i zaredio 1938. Najprije je službovao kao župnik u raznim mjestima te je preuzeo službu duhovnika u pazinskom sjemeništvu. Jedan je od onih koji je zaslužan za otvaranje klasične gimnazije u Pazinu u prosincu 1945. te je zajedno s Božom Milanovićem zaslužan da se gimnazija očuva do današnjih dana.

U prosincu 1951. imenovan je pomoćnim biskupom senjsko-modruškim, a mjesec dana kasnije je i zaređen za biskupa. Kao pomoćni biskup zaslužan je u radu i očuvanju Bogoslovnog fakulteta i osnove škole u Rijeci, a pogotovo se zalagao za gradnju sjemeništa. Jerdan je od onih koji su sudjeloivali u osnivanju Riječko-senjske nadbiskupije 1969. kada je i postao biskup koadjutor, a 1974. postao je nadbiskup i metropolit. 1990. postao je nadbiskup u miru, a umro je 2005. u Rijeci gdje je i pokopan u katedrali.

Izvori

Riječko-senjski nadbiskupi

Josip Pavlišić


Chandi di Var (Chandī Dī Vāra = "Chandina djela") religijski je tekst sikhizma, koji je najvjerojatnije napisao Guru Gobind Singh. Drugi nazivi ovog teksta su Var Durga ki (Vāra Durgā Kī) i Var Sri Bhagauti Ji ki (Vāra Srī Bhagautī Jī Kī). Tekst se temelji na jednoj epizodi iz hinduističkog spisa Markandeya Purana, koji je sastavljen na sanskrtu. U tekstu Chandi di Var, velika hinduistička božica Chandi pretvorena je u božansku moć oslobođenja u obliku mača, koji uništava one koji se zalažu za neistinu.

Prvi se dio teksta zove Chandi Charitra Ukti Bilas te je prepričavanje priče iz spomenutog hinduističkog teksta, u kojem Božica (Devi) — kao Durga — pobjeđuje demona u liku bivola, zvanog Mahishasura. Drugi dio ponavlja istu priču, dok se treći usredotočuje na dio Markandeye Purane, naziva Devi Mahatmya. Tekst je važan za kulturu sikhâ te bi neki ratnici sikhi recitirali Chandi di Var kao molitvu.

Izvori i bilješke

Hinduistički tekstovi

Chandi di Var


Allocasuarina este un gen de copaci angiospermi din familia Casuarinaceae. Sunt o specie nativă Australiei, fiind întâlnit cel mai adesea în regiunile sudice ale continentului. Este înrudit cu genul Casuarina.

Descriere
Cuprinde copaci și arbuști ce ies în evidență prin lungile rămurele segmentare care îndeplinesc rolul de frunze. Aceste rămurele se aseamănă într-o anumită măsură cu acele coniferelor, deși copacii sunt plante cu flori. Frunzele sunt reduse la mici solzi care înconjoară fiecare joncțiune. Ramurile căzute formează un strat protector la baza trunchiului, împiedicând dezvoltarea plantelor parazite sau a vegetației abundente (acest fenomen a fost denumit alelopatie).

O altă caracteristică deosebită o reprezintă "conurile" spinoase de dimensiunile unei ghinde, având însă suprafața asemănătoare conurilor de brad. Cu toate acestea, conurile sunt, în fapt, fructe lemnoase. Masculii copacilor nu poartă astfel de fructe.

Precum legumele, rădăcinile copacilor aparținând acestui gen conțin noduli în interiorul cărora se întâlnesc bacterii fixatoare de azot; cu ajutorul acestora copacii reușesc să crească chiar și în cele mai sărăcăcioase soluri și în regiunile semi-aride. Cu toate acestea, sunt mult mai predispuși la incendiile de vegetație decât eucalipții.

Fosile aparținând unor specii din acest gen au fost apreciate ca datând din timpurile supercontinentului Gondwana.

Întrebuințări
Având un lemn de esență tare și cu o textură bogată, copacii acestui gen sunt deosebit de apreciați în rândul strungarilor în lemn. De asemenea acest lemn este excelent ca și combustibil pentru foc, lăsând o cantitate minimă de cenușă.

Datorită rădăcinilor viguroase pe care le pot crește în soluri sărăcăcioase și nisipoase, sunt folosiți pentru stabilizarea solurilor, în special în zonele predispuse la alunecări de teren sau în cazul dunelor de nisip. Totodată pot fi folosiți drept arbuști ornamentali, deși stratul de "ace" pe care îl pot lăsa în ghiveci poate deveni o problemă care trebuie luată în considerare.

Lista speciilor

Referințe

Legături externe

 She-Oak Woodland & Forest (Tasmania Government)
 Research team from IRD working on Casuarinaceae

Casuarinaceae

Allocasuarina


Ronda Jean Rousey () este o luptătoare americană de arte marțiale mixte și judoka retrasă. Rousey a fost prima campioană la categoria cocoș feminină din UFC, precum și fostă campioană la aceeași categorie, în desființată,Strikeforce. Învingând majoritatea adversalelor prin predare (armbar sau braț de pârghie), Rousey a devenit prima femeie americană care a câștigat o medalie olimpică la judo (bronz), obținută la Jocurile Olimpice de la Beijing 2008.

În 2013 Ronda a fost luptătoarea numărul unu în de arte marțiale mixte feminine din lume. În prezent, este clasată pe poziția a doua la categoria sa de greutate.

Carieră în WWE

Raw (2018-prezent)
La finalul evenimentului Royal Rumble 2018 a apărut surprinzător după victoria lui Asuka în primul meci feminin Royal Rumble aratând logo-ul Wrestlemania 34. A indicat apoi l-a ESPN că a semnat un contract cu WWE. Jacheta pe care Rousey o purta în timpul acestei apariții aparținea lui Rowdy Roddy Piper, care ia fost dat de fiul său. La 25 februarie la evenimentul Elimination Chamber, Rousey a fost implicată într-o altercație în ring cu Triple H și Stephanie McMahon, după care și-a semnat contractul (storyline). La 5 martie 2018, sa confirmat că debutul său într-un ring al companiei va avea loc la Wrestlemania 34, facând echipă cu Kurt Angle într-o luptă mixtă împotriva lui Triple H și Stephanie McMahon. Lupta a fost câștigată de echipa Rousey-Angle după ce Kurt l-a lăsat pe Triple H în afara ringului și Ronda i-a aplicat un supelx violent lui Stephanie pentru a aplica ulterior un "Armbar" provocând predarea lui Stephanie.

Viața personală
Ronda Rousey a fost născută în Riverside County, California. Mama sa, Ann Maria Rousey DeMars, de asemenea, a avut o carieră condecorată în judo și a fost prima americană care a câștigat un campionat mondial în această disciplină cu victoria sa în 1994. Ronda este de ascendență venezueleană din partea mamei. Rousey a apărut în ESPN Magazine's 2012 Body Issue.

Runda a urmat diferite diete de-a lungul carierei sale profesionale, pentru a însoți performanța ei fizice și conștientizarea ei despre nutriție. Rousey a fost vegetariană, dar descrie dieta actuală drept "un fel de amestec între paleodieta și dieta de războinic".

Ca anecdotă, explicând sale clasice dislocare de braț, cu care, de obicei, finalizează cele mai multe dintre luptele sale, Rousey a spus că mama ei a sărit pe ea în fiecare dimineață să o trezească cu această tehnică.

A indicat că a avea sex înainte de o luptă este bun pentru o luptătoare, și că are destul sex zile înainte de luptele sale pentru a crește nivelul de testosteron.

Rezultate în arte marțiale mixte

|-
|Înfrângere
|align=center|12–2
|Amanda Nunes
|TKO (punches)
|UFC 207
|
|align=center|1
|align=center|0:48
|Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Înfrângere
| align=center| 12–1
| Holly Holm
| KO (head kick and punches)
| UFC 193
|
| align=center| 2
| align=center| 0:59
| Melbourne, Australia
|
|-
| Victorie
| align=center| 12–0
| Bethe Correia
| KO (punch)
| UFC 190
|
| align=center| 1
| align=center| 0:34
| Rio de Janeiro, Brazil
|
|-
| Victorie
| align=center| 11–0
| Cat Zingano
| Submission (straight armbar)
| UFC 184
|
| align=center| 1
| align=center| 0:14
| Los Angeles, California, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 10–0
| Alexis Davis
| KO (punches)
| UFC 175
|
| align=center| 1
| align=center| 0:16
| Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 9–0
| Sara McMann
| TKO (knee to the body)
| UFC 170
|
| align=center| 1
| align=center| 1:06
| Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 8–0
| Miesha Tate
| Submission (armbar)
| UFC 168
|
| align=center| 3
| align=center| 0:58
| Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 7–0
| Liz Carmouche
| Submission (armbar)
| UFC 157
|
| align=center| 1
| align=center| 4:49
| Anaheim, California, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 6–0
| Sarah Kaufman
| Submission (armbar)
| Strikeforce: Rousey vs. Kaufman
|
| align=center| 1
| align=center| 0:54
| San Diego, California, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 5–0
| Miesha Tate
| Submission (armbar)
| Strikeforce: Tate vs. Rousey
|
| align=center| 1
| align=center| 4:27
| Columbus, Ohio, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 4–0
| Julia Budd
| Submission (armbar)
| Strikeforce Challengers: Britt vs. Sayers
|
| align=center| 1
| align=center| 0:39
| Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 3–0
| Sarah D'Alelio
| Technical Submission (armbar)
| Strikeforce Challengers: Gurgel vs. Duarte
|
| align=center| 1
| align=center| 0:25
| Las Vegas, Nevada, United States
|
|-
| Victorie
| align=center| 2–0
| Charmaine Tweet
| Submission (armbar)
| HKFC: School of Hard Knocks 12
|
| align=center| 1
| align=center| 0:49
| Calgary, Alberta, Canada
|
|-
| Victorie
| align=center| 1–0
| Ediane Gomes
| Submission (armbar)
| KOTC: Turning Point
|
| align=center| 1
| align=center| 0:25
| Tarzana, California, United States
|

Referințe

Legături externe

Americani de origine engleză
Americani de descendență poloneză
Nașteri în 1987
Oameni din Santa Monica, California
Judocani la Jocurile Olimpice de vară din 2004
Judocani la Jocurile Olimpice de vară din 2008

Ronda Rousey


Mollavao é um bairro na cidade de Pontevedra (Espanha), na sua zona sudoeste, ao lado da Ria de Pontevedra. Tem principalmente uma função residencial.

Localização
O bairro de Mollavao está localizado no sudoeste da cidade de Pontevedra. É delimitado a noroeste pela Avenida de Marín e pelo Passeio Marítimo de Pontevedra, a norte pela Rua Manuel del Palacio, a oeste pela Rua Estrigueiras e pela AP-9 e a sul pela Rua Mollavao.

O bairro está dividido longitudinalmente no centro pela Rua Rosalía de Castro e a sua extensão em direcção a Marim, a estrada PO-546.

História
A antiga enseada arenosa onde Mollavao está localizado é a origem do bairro actual. O nome Mollavao vem de molle (cais) e vao (local de descarga). Mollavao teve origem como zona portuária no Império Romano, servindo como porto periférico de Pontevedra. A primeira menção conhecida, como Mollia Vada, é de um documento de 1220. Em 1595, já estava descrito num plano conservado no Arquivo Geral de Simancas como um lugar notável na ria de Pontevedra.

Na primeira metade do século XVIII, a Capela dos Santos foi construída em estilo barroco em Mollavao. A sua construção foi ordenada em 1737 por Juan De Marzoa para ser dedicada a São Francisco (cuja estátua de pedra estava num nicho na fachada) e foi concluída em 1741. Era um templo barroco de inspiração portuguesa, rodeado por colunas coroadas de estátuas de santos (S. Tiago, S. José, S. João, S. Pedro, S. Miguel, S. António, S. Martinho, S. Lobo, a Virgem Maria e o Anjo da Guarda). Em meados do século XIX, foi abandonado e os seus elementos arquitectónicos e estátuas foram deslocados para outros locais, incluindo os cemitérios de Salcedo e São Mauro e a capela de São Brás

Em meados do século XIX, as ligações globais entre a cidade e outras cidades foram melhoradas e entre 1847 e 1851, foram construídas a Rua da Oliva e a actual Rua Rosalía de Castro, cuja extensão como estrada ligava a cidade a Marim através de Mollavao.

A fábrica de sabão Fabril Gallega de Jabones foi instalada no bairro de Mollavao em 1938, no actual número 126 da Rua Rosalía de Castro. O edifício foi projectado pelo arquitecto municipal Emilio Quiroga Losada e permaneceu em actividade até 1944, quando o seu proprietário faleceu. Produzia tudo, desde produtos de lavandaria a sabonetes de banho e de toucador. Entre os mais famosos estavam os sabonetes com sais de San Justo.

Em 1944, foram expropriados terrenos na área para a construção de habitações para oficiais da Marinha que trabalhavam na Escola Naval Militar. Em Mollavao, em ambos os lados da Rua Rosalía de Castro, foram construídas casas para este fim, rodeadas de zonas verdes e jardins.

A 19 de Maio de 1947, foi aprovado o projecto de construção de uma estrada ao longo da ria de Pontevedra entre Pontevedra e o bairro de Placeres, na freguesia de Lourizán. As obras desta estrada, que começaram em 1949 e foram concluídas em 1955, modificaram também a enseada de Mollavao, enchendo-a completamente de terra. Em 1969, a estrada foi concluída com quatro faixas de tráfego e foi aberta como uma estrada de quatro faixas a 8 de Agosto de 1969.

Em 1948, os primeiros inquilinos começaram a mudar-se para as habitações sociais constituídas por pequenas casas coloridas à volta da Praça Benito Vicetto.

Em 1953, a escola privada Juan Sebastián Elcano (pertencente ao Ministério da Defesa) foi construída no bairro, na Rua Rosalía de Castro, junto às habitações militares da Marinha, e começou a funcionar em 1954.

Em 26 de Setembro de 1985, foi inaugurado o edifício do centro de saúde policlínico Casa do Mar, no bairro de Mollavao, com um total de 89 médicos especialistas.

Em 21 de Dezembro de 1989, iniciou-se a construção da ponte da auto-estrada AP-9, a ponte da Ria, e o percurso da auto-estrada através do sul e oeste da cidade, que atravessa o bairro de Mollavao num viaduto e foi aberta em 25 de Março de 1992. Esta auto-estrada alterou completamente o aspecto da zona.

No futuro, há planos para construir uma rua larga que ligue a Rua Rosalía de Castro à Avenida Marín no antigo local do circo, a fim de melhorar a mobilidade na zona.

Planeamento urbano
O bairro é uma zona residencial de média a baixa densidade com alguns estabelecimentos comerciais. Concentra-se em torno da rua central Rosalía de Castro e da estrada PO-546 que liga Pontevedra e Marim e passa pelo Paço de Lourizán, situado a 2,5 quilómetros do bairro. No seu lado sudoeste, o bairro faz fronteira com a ria de Pontevedra e o Passeio Marítimo de Pontevedra, que tem um miradouro sobre a ria.

Mollavao é delimitado na parte mais próxima do centro da cidade, na Rua Rosalía de Castro, pelas casas construídas em meados do século XX para oficiais da Marinha e por edifícios de diferentes alturas, e na zona em redor da estrada PO-546 pela presença de casas dispersas.

A zona tem um parque infantil sob o viaduto da AP-9  e um parque de educação para o trânsito. O parque infantil da Fonte Santa está também localizado em Mollavao.

Instalações

Centros de saúde
O principal centro de saúde do bairro é o centro de saúde policlínico "Casa do Mar", que faz parte do Centro Hospitalar Universitário de Pontevedra e é um centro médico de referência para muitos dos habitantes de Pontevedra.

Escolas
Mollavao é o lar da escola privada Juan Sebastián Elcano, que pertence ao Ministério da Defesa.

Desporto e lazer
 Por baixo da ponte da auto-estrada AP-9 encontra-se o parque de educação de tráfego da Câmara Municipal de Pontevedra.
 Até Outubro de 2022, a associação cultural e sala de concertos Liceo Mutante estava localizada no bairro.

Galeria

Ver também

Bibliografia

Artigos relacionados
 Beira-mar de Pontevedra
 Campolongo

Ligações externas
 Enseada de Mollavao
 Projeto de desenvolvimento do bairro Mollavao apresentado na Universidade da Corunha

Bairros de Pontevedra

Mollavao (Pontevedra)


Jai Bhim (ஜெய் பீம்) est un film indien réalisé par , sorti en 2021.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : Jai Bhim
 Titre original : ஜெய் பீம்
 Réalisation :
 Scénario :
 Musique :
 Pays d'origine : Inde
 Genre : drame et biopic
 Durée : 164 minutes
 Date de sortie : 2021

Distribution
 Suriya :
  : Senggeni
  : Rajakannu
  : Maithra
  : I.G. Perumalsami
  : A.G. Ram Mokan
  : P.P. Cellapandian
  : Sangaran
  : D.G.P. Radhakrishnan

Liens externes

Film indien sorti en 2021
Film dramatique indien
Film biographique indien
Film en tamoul
Film se déroulant au Tamil Nadu
Film biographique sur une personnalité de la justice
Film sur le système de castes en Inde
Film sur la violence policière
Film indien sur la justice

Jai Bhim


is a French term coined by Jacques Derrida. It is central to Derrida's concept of deconstruction, a critical outlook concerned with the relationship between text and meaning. The term  means both "difference of meaning" and "deferral of meaning".

Overview
Derrida first uses the term  in his 1963 paper "". The term  then played a key role in Derrida's engagement with the philosophy of Edmund Husserl in Speech and Phenomena. It was further elaborated in various other works, notably in his essay "" and in the interviews collected in Positions.

The  of  is a deliberate misspelling of , though the two are pronounced identically,  ( plays on the fact that the French verb  means both "to defer" and "to differ"). This misspelling highlights the fact that its written form is not heard, and serves to further subvert the traditional privileging of speech over writing (see arche-writing and logocentrism), as well as the distinction between the sensible and the intelligible. The difference articulated by the  in  is not apparent to the senses via sound, "but neither can it belong to intelligibility, to the ideality which is not fortuitously associated with the objectivity of theorein or understanding." This is because the language of understanding is already caught up in sensible metaphors—for example,  () means "to see" in Ancient Greek.

In the essay "" Derrida indicates that  gestures at a number of heterogeneous features that govern the production of textual meaning. Words and signs are not identical with what they signify, and only acquire meaning through their differences from other words and signs; meaning arises from the differentiation of words from one another, and the consequential engendering of binary oppositions and hierarchies. Thus, meaning is forever "deferred" or postponed through an endless chain of signifiers. Derrida refers to this process as espacement or "spacing" and temporisation or "temporising".

Derrida developed the concept of  deeper in the course of an argument against the phenomenology of Husserl, who sought a rigorous analysis of the role of memory and perception in our understanding of sequential items such as music or language. Derrida's approach argues that because the perceiver's mental state is constantly in flux and differs from one re-reading to the next, a general theory describing this phenomenon is unachievable.

A term related to the idea of  in Derrida's thought is the supplement, "itself bound up in a supplementary play of meaning which defies semantic reduction."

Between structure and genesis
Derrida approaches texts as constructed around oppositions which all speech has to articulate if it intends to make any sense whatsoever. This is so because identity is viewed in non-essentialist terms as a construct, and because constructs only produce meaning through the interplay of differences inside a "system of distinct signs". This approach to text, in a broad sense, emerges from semiology advanced by Ferdinand de Saussure.

Derrida's position might broadly be stated as being that language is fluid rather than ideally static. His notorious comment that "il n'y a pas de hors-texte" ("there is no outside-the-text", sometimes incorrectly translated as "there is nothing outside the text") has given rise to the allegation that he believes that nothing exists but words. Derrida is concerned to distinguish his procedure from Hegel's, because Hegelianism's notion of binary oppositions whose continual supersession (relève) by new higher-level binary oppositions rests on a system of elemental differences, whereas in language there are no fundamental self-sufficient units of meaning.

Saussure, considered one of the fathers of structuralism, explained that terms get their meaning in reciprocal determination with other terms inside language:

Saussure explicitly suggested linguistics was only a branch of a more general semiology, of a science of signs in general, human codes being only one among others. Nevertheless, in the end, as Derrida pointed out, he made of linguistics "the regulatory model", and "for essential, and essentially metaphysical, reasons had to privilege speech, and everything that links the sign to phoné": Derrida will prefer to follow the more "fruitful paths (formalization)" of a general semiotics without falling in what he considered "a hierarchizing teleology" privileging linguistics, and to speak of 'mark' rather than of language, not as something restricted to mankind, but as prelinguistic, as the pure possibility of language, working everywhere there is a relation to something else.

Derrida sees these differences as working in all languages, systems of distinct signs, and codes, where terms do not have absolute meanings but instead draw meaning from reciprocal determination with other terms. Derrida will take this structural differentiation into account when articulating the meaning of , a mark he felt the need to create and will become a fundamental tool in his lifelong work: deconstruction:

But structural difference cannot be taken as absolutely basic; it must also be deconstructed, by destabilizing its static, synchronic, taxonomic, hierarchical, ahistoric elements, bearing in mind that all structure already refers to the generative movement in the play of differences.

 also involves deferring, the recognition that meaning is not only synchronous differentiation from other terms inside a structure of marks or traces, but also diachronous referral back to the origins and development of the mark or trace and its meanings - difference as structure and deferring as genesis:

One consequence of this approach is that the subject is not present to itself, but is constituted in the spacing and temporising process of :

Questioning the myth of the presence of meaning in itself ("objective") and/or for itself ("subjective"), Derrida's approach is to deconstruct texts in order to show where conceptual oppositions are put to work in the construction of meaning and values:

These relations with other terms express not only meaning but also values. Such oppositions are put to work in texts in both theoretical and practical ways.
The first task of deconstruction is to reveal their operation in philosophical, literary, juridical etc. texts:

It is not that the final task of deconstruction is to surpass all oppositions, for they are structurally necessary to produce sense; they cannot simply be suspended once and for all. But this does not obviate their need to be analyzed and criticized in all their manifestations, by showing the way logical and axiological oppositions are at work in all discourse in order for it to be able to produce meaning and values.

Illustration
For example, the word "house" derives its meaning more from the way it differs from "shed", "mansion", "hotel", "building", etc. than from the way it is tied to a certain image of a traditional house. The relationship between signifier and signified depends on each term being established in reciprocal determination with the other terms rather than on an ostensive description or definition.

When can we talk about a "house" or a "mansion" or a "shed"? The same can be said about verbs, in all the world languages: when should we stop saying "walk" and start saying "run"? The same happens, of course, with adjectives: when must we stop saying "yellow" and start saying "orange", or stop defining as "black" and start saying "white", or "rich" and "poor", "entrepreneur" and "worker", "civilized" and "primitive", "man" and "animal", "beast" and "sovereign", "christian" and "pagan", or "beautiful" and start saying "ugly", or "bad" and start saying "good", or "truth" and start saying "false", "determined" and "free"? Or "in" and "out", "here" and "there", "now" and "then", "past" and "present" and "future" and "eternal"? Not only are the topological differences between the words relevant here, but the differentials between what is signified is also covered by différance. Deferral also comes into play, as the words that occur following "house" or "white" in any expression will revise the meaning of that word, sometimes dramatically so. This is true not only with syntagmatic succession in relation with paradigmatic simultaneity, but also, in a broader sense, between diachronic succession in History related with synchronic simultaneity inside a "system of distinct signs".

Thus, complete meaning is always "differential" and postponed in language; there is never a moment when meaning is complete and total. A simple example would consist of looking up a given word in a dictionary, then proceeding to look up the words found in that word's definition, etc., also comparing with older dictionaries from different periods in time, and such a process would never end.

This is also true with all ontological oppositions and its many declensions, not only in philosophy as in human sciences in general, cultural studies, theory of Law, et cetera. For example: the intelligible and the sensible, the spontaneous and the receptive, autonomy and heteronomy, the empirical and the transcendental, immanent and transcendent, as the interior and exterior, or the founded and the founder, normal and abnormal, phonetic and writing, analysis and synthesis, the literal sense and figurative meaning in language, reason and madness in psychiatry, the masculine and feminine in gender theory, man and animal in ecology, the beast and the sovereign in the political field, theory and practice as distinct dominions of thought itself. In all discourses in fact (and by right) we can make clear how they were dramatized, how the cleavages were made during the centuries, each author giving it different centers and establishing different hierarchies between the terms in the opposition.

Paradox
It may seem paradoxical to suggest that , a word invented by Derrida, is not a concept (i.e. does not have a definition), but this is indicative of his broad general approach. Derrida introduces a number of new words and reinterprets others ("deconstruction" itself being the best-known example), but he vigorously resists attempts to pin them down to precise conceptual definitions. He does not seek simply to replace existing conceptual vocabularies with a new "deconstructive" one, whose terms would themselves silently embody precisely the same kinds of systems and structures of meaning, belief and value that he was questioning. His focus is on the process by which language secretly embodies, replicates and enforces certain ways of thinking, certain beliefs and values - a process which on occasion he describes as "violence"; and his method, using the tools and techniques of his invented vocabulary, is to shake it up so that their silences and secrets are brought out into the open. (It is not irrelevant that for Heidegger the Ancient Greek word for "truth" - aletheia - means "unconcealing", i.e. bringing out of concealment into the light.) In later years, when "deconstruction" had come to be used as a kind of quasi-technical term in fields as diverse as literary criticism and cookery, Derrida regretted choosing that word rather than "de-sedimentation" as the name of his approach to critical thinking.

The web of language
We reside, according to this philosophy, in a web of language, or at least one of interpretation, that has been laid down by tradition and which shifts each time we hear or read an utterance—even if it is the same utterance.  and deconstruction are attempts to understand this web of language, to search, in Derrida's words, for the "other of language". This "other of language" is close to what Anglophone Philosophy calls the Reference of a word. There is a deferment of meaning with each act of re-reading. There is a difference of readings with each re-reading. In Derrida's words, "there is nothing outside the [con]text" of a word's use and its place in the lexicon. Text, in Derrida's parlance, refers to context and includes all about the "real-life" situation of the speech/text (cf. speech act theory).

Temporal delay
For Derrida, the relationship between the Signifier and the Signified is not understood to be exactly like Saussure's. For Derrida, there was a deferral, a continual and indefinite postponement as the Signified can never be achieved. The formation of the linguistic sign is marked by movement, and is not static. The easiest way to understand this is to imagine Saussure's model as a two dimensional plane, where each signified is separated due to the difference in its sound image. (If two sound-images are exactly alike, one could not distinguish between the two.) Each signifier then would be a particular point. Derrida adds a third dimension, time. Now, the act of formation is accounted for. This is not to say that there is no relationship between the two. However, Derrida felt that the old model focused too heavily on the signifier, rather than on utterance and occurrence. The Signifier and the Signified are severed completely and irrevocably.

Example of word introduction
An example of this effect occurred in England during the Renaissance, when oranges began to be imported from the Mediterranean. Yellow and red came to be differentiated from a new colour term, "orange". What was the meaning of these words before 1600? – What is their meaning afterwards? Such effects go on often in the use of language and frequently this effect forms the basis of language/meaning. Such changes of meaning are also often centres of political violence, as is apparent in the differences invested in male/female, master/slave, citizen/foreigner etc. Derrida seeks to modulate and question these "violent hierarchies" through deconstruction.

Perhaps it is a misconception that  seeks contradictory meanings. It does not necessarily do so. It can, but what it usually describes is the re-experience, the re-arrival of the moment of reading. Roland Barthes remarked that "those who fail to reread are obliged to read the same story everywhere". This wry comment summarizes the phenomenon of different experience for each iteration.

We are discussing just one text—every text. No distinction is necessarily made between texts in this "basic" level. The difference/deferral can be between one text and itself, or between two texts; this is the crucial distinction between traditional perspectives and deconstruction.

Deconstruction and the history of philosophy
Derrida's neographism (rather than neologism because "neologism" would propose a logos, a metaphysical category; and (more simply) because, when uttered in French, "" is indistinguishable from "difference"—it is thus only a graphical modification, having nothing to do with a spoken logos) is, of course, not just an attempt at linguistics or to discuss written texts and how they are read. It is, most importantly, an attempt to escape the history of metaphysics; a history that has always prioritised certain concepts, e.g., those of substance, essence, soul, spirit (idealism), matter (realism), becoming, freedom, sense-experience, language, science etc. All such ideas imply self-presence and totality. Différance, instead, focuses on the play of presence and absence, and, in effecting a concentration of certain thinking, Derrida takes on board the thought of Freud's unconscious (the trace), Heidegger's destruction of ontotheology, Nietzsche's play of forces, and Bataille's notion of sacrifice in contrast to Hegel's .

Yet he does not approach this absence and loss with the nostalgia that marks Heidegger's attempt to uncover some original truths beneath the accretions of a false metaphysics that have accumulated since Socrates. Rather it is with the moods of play and affirmation that Derrida approaches the issue.

However, Derrida himself never claimed to have escaped from the metaphysics with what he has done. To the contrary, he criticises others for claiming to have demolished metaphysics thoroughly.

Negative theology

Derrida's non-concept of différance, resembles, but is not, negative theology, an attempt to present a tacit metaphysics without pointing to any existent essence as the first cause or transcendental signified. Following his presentation of his paper "" in 1968, Derrida was faced with an annoyed participant who said, "It [différance] is the source of everything and one cannot know it: it is the God of negative theology." Derrida's answer was, "It is and it is not."

In contrast to negative theology, which posits something supereminent and yet concealed and ineffable,  is not quite transcendental, never quite "real", as it is always and already deferred from being made present. As John Caputo writes, " is but a quasi-transcendental anteriority, not a supereminent, transcendental ulteriority." The differences and deferrings of différance, Derrida points out, are not merely ideal, they are not inscribed in the contours of the brain nor do they fall from the sky, the closest approximation would be to consider them as historical, that is, if the word history itself did not mean what it does, the airbrushing speech of the victor/vanquished.

Derrida has shown an interest in negative or apophatic theology, one of his most important works on the topic being his essay "Sauf le nom".

Life and technics
In Of Grammatology, Derrida states that grammatology is not a "science of man" because it is concerned with the question of "the name of man." This leads Derrida into a consideration of the work of André Leroi-Gourhan, and in particular his concepts of "program," "exteriorisation," and "liberation of memory." Derrida writes: "Leroi-Gourhan no longer describes the unity of man and the human adventure thus by the simple possibility of the  in general; rather as a stage or an articulation in the history of life—of what I have called —as the history of the ." Derrida thus explicitly refers the term  to life, and in particular to life as the history of inscription and retention, whether this is genetic or technological (from writing to "electronic card indexes"). And thus grammatology is not a science of man because it deconstructs any anthropocentrism, in the sense that the inscription in question falls on both sides of the divide human/non-human.

Yet, in the article "", Derrida refers  not to physis, that is, life, but to "all the others of physis—tekhnè, nomos, thesis, society, freedom, history, mind, etc.—as physis differed and deferred, or as physis differing and deferring." Bernard Stiegler argues in his book, Technics and Time, 1, that this represents a hesitation in Derrida: "Now phusis as life was already . There is an indecision, a passage remaining to be thought. At issue is the specificity of the temporality of life in which life is inscription in the nonliving, spacing, temporalisation, differentiation, and deferral by, of and in the nonliving, in the dead." What this suggests to Stiegler is that grammatology—a logic of the —must be supplemented with a history of grammatisation, a history of all the forms and techniques of inscription, from genetics to technics, each stage of which will be found to possess its own logic. Only in this way can  be thought as the differing and deferral of life (life as the emergence of a difference from non-life, specifically as the deferral of entropy), and as the difference from physis through which the human must inevitably be defined (the human as the inauguration of another memory, neither the memory of genetics nor that of the individual, but rather a memory consisting in "inscription in the nonliving," that is, technical memory).

Notes

References
"Speech and Phenomena" and other essays on Husserl's Theory of Signs, trans. David B. Allison (Evanston: Northwestern University Press, 1973).
Of Grammatology (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1998, corrected edition).

External links
Full text of  chapter, translated by Alan Bass, from Margins of Philosophy pp. 3–27 (Stanford University)

Deconstruction
Concepts in the philosophy of language
French words and phrases
Literary concepts

Différance


Rosenskovmærke (Phuopsis) er en monotypisk slægt med kun én art, den nedennævnte. Derfor skal slægtsbeskrivelsen ses under artsnavnet.

 Rosenskovmærke (Phuopsis stylosa)

Krap-familien

Rosenskovmærke-slægten


Quneitra (de asemenea, Al Qunaytirah, Qunaitira, sau Kuneitra;  - al-Qunayṭrah) este capitala majoritară distrusă și abandonată a Guvernoratului Quneitra din sud-vestul Siriei. Este situat într-o vale înaltă, în Înălțimile Golanului, la o altitudine de 1.010 de metri deasupra nivelului mării. Numele său este arab pentru "podul mic".

Quneitra a fost fondată în Imperiul Otoman ca stație de cale ferată pe ruta caravanului spre Damasc și ulterior a devenit un oraș de garnizoane de aproximativ 20.000 de persoane. În 1946, ea a devenit parte a Republicii Siriene independente din cadrul Guvernoratului Riff Dimashq și în 1964 a devenit capitala Guvernoratului Quneitra. Quneitra a intrat sub controlul Israelian. A fost recucerită pe scurt de către Siria în timpul războiului din Yom Kippur din 1973, dar Israelul și-a redobândit controlul în contra-ofensiva sa ulterioară. Orașul a fost aproape complet distrus înainte de retragerea israeliană în iunie 1974. Siria a refuzat să reconstruiască orașul și a descurajat în mod activ reinstalarea în zonă. Israelul a fost puternic criticat de către Națiunile Unite pentru distrugerea orașului, în timp ce Israelul a criticat și Siria pentru că nu a reconstruit Quneitra.

Referințe

Legături externe

 Satellite view of Quneitra (Google Maps)

Orașe din Siria
Orașe antice

Quneitra


Observatorul din Haute-Provence (cu sigla OHP, în franceză: Observatoire de Haute-Provence) este un observator astronomic situat la Saint-Michel-l'Observatoire, în Alpes-de-Haute-Provence (Franța).

Istoric
Instalarea observatorului se explică prin puritatea atmosferei din regiunea Forcalquier. Deși calitatea imaginilor de la Observatorul din Haute-Provence nu este excelentă, numărul de nopți utilizabile pentru fotometrie se dovedeşte excepţional.

În urma creării Centrului Național Francez de Cercetări Științifice  de către guvernul Frontului Popular, decizia de constrirea a unui astfel de observator a fost luată în vara lui 1936, iar alegerea sitului a fost decisă la 9 noiembrie 1936  de către un comitet științific condus de Jean Perrin. Lucrările au început în 1937, dar debutul celui de-al Doilea Război Mondial a încetinit considerabil avansarea proiectului. Muncitorii locali au construit un zid scund peste deal, fără o reală funcție (în afară de a împiedica intrarea mistreților pe sit), scopul acestei manevre era de a proteja de STO pe cei care rămâneau în sat pe durata războiului.

Primul telescop adus aici, în 1932 pentru testări, este de 80 cm (diametrul oglinzii primare). A fost instalat pe observatorul oficial în 1945. Particularitaterea sa este absența sistemului de punere la punct asistat de calculator și trebuie poziționat manual inclusiv pentru mișcări de mare amplitudine asemănătoare cu mânuirea unei vergi; de aceea, este deseori destinat studenților care își fac stagiul de astronomie la observator în timpul verii sau îi înlocuiesc pe tehnicienii de cupolă care sunt în concediu.

Abia în 1958 a intrat în serviciu primul mare telescop, cel de 1,93 m, care l-a precedat pe cel de 1,52 m din 1967.

Mult timp, observatorul a rămas cel mai important din Europa. De atunci situația a evoluat mult și cele mai importante observatoare astronomice s-au instalat la mare altitudine, îndeosebi în împrejurimile Anzilor Cordilieri. Marea altitudine oferă o turbulență atmosferică mai slabă (seeing-ul), oferind imagini mai clare. Cel mai mic diametru (relativ) al instrumentelor observatorului permit totodată studierea obiectelor în spectroscopie și în fotometrie. Observaţiile sunt posibile într-un număr important de nopţi de-a lungul întregului an, prezenţa mistralului curăţând cerul nocturn foarte repede.

La Observatorul din Haute-Provence a fost descoperită, în 1995, prima planetă extrasolară (sau "exoplanetă"), în jurul unei stele din secvența principală, 51 Pegasi b, de către astronomii Michel Mayor și Didier Queloz, cu spectrograful  ÉLODIE al telescopului de 1,93 m. După 2006, instrumentul SOPHIE (spectrometru de înaltă precizie) l-a înlocuit; acest instrument asigură continuarea observațiilor făcute de CoRoT. Acest instrument a permis confirmarea existenței planetei Kepler-88b, în jurul stelei Kepler-88, în decembrie 2013.

Activități de cercetare anexe
Observatorul din Haute-Provence posedă și o stație importantă de studiere a atmosferei cu ajutorul instrumentelor LIDAR, spectrometru sau baloane stratosferice. Mai multe rețele internaționale de măsurare a parametrilor atmosferei sunt reprezentate acolo, cum sunt: NDACC (Network for the Detection of Atmospheric Composition Changes), PHOTON/AERONET (supravegherea aerosolilor) sau PAES (Poluare la scara sinoptică).

Din 2009, CNRS (departamentele INEE și INSU) a finanțat instalarea unei plateforme de studiere a stejarului pufos (Quercus Pubescens), Oak Observatory at OHP (O3HP).

Astfel , de-a lungul anilor, observatorul a devenit un sit de observare pentru Științele Planetei și ale Universului.

Observatorul din Haute-Provence este o unitate de sprijin și de cercetare a CNRS (INSU) care este federat cu Laboratorul de Astrofizică din Marsilia (LAM) în cadrul Observatorului Astronomic din Marseille-Provence de la 1 ianuarie 2000. Are încheiate convenții cu Institut Pierre Simon Laplace pentru cercetări de fizică a atmosferei și face parte din federația de cercetări ECCOREV (Écologie Risque et Environnement) pentru partea privitoare la mediul înconjurător.

Centru de astronomie asociat
Construirea unui planetarium la centrul de astronomie, în apropiere de observator, a început în 2009 și s-a încheiat în anul următor. Acesta numără 80 de locuri pe un diametru de zece metri. Este unul din cele mai vizitate locuri din regiunea Forcalquier. În timpul veri, aici sunt prezentate expoziții marelui public.

Telescoape
 T193 Reflector de 1,93 m
 T152 Reflector de 1,52 m
 T120 Reflector de 1,20 m
 T80 Reflector de 0,80 m

Conducerea observatorului
Personalitățile următoare s-au succedat la conducerea instituției:
 Jean Dufay (1936 - 1965)
 Charles Fehrenbach: director adjunct începând din 1943, apoi director din 1966 până în 1983
 Yvette Andrillat (1984)
 Philippe Véron (1985 -  1994)
 Antoine Labeyrie (1995 - 1999)
 Jean-Pierre Sivan (2000 - 2003)
 Michel Boër (2004-2011)
 Auguste Le Van Suu (începând din 2012).

Note

Bibliografie
 Jean Dufay, L'Observatoire de Haute Provence, CNRS, 1946
 Jean-Marie Homet, l'Observatoire de Haute Provence, Édisud, 1995

Legături externe

 Site-ul oficial al Observatorului din Haute-Provence

Vezi și
Observator astronomic
 Listă a observatoarelor astronomice
 Listă a celor mai mari telescoape

Haute-Provence
Fondări în 1937

Observatorul din Haute-Provence


El Instituto Gerardo Cuesta León Duarte (ICUDU) es una asociación civil en el marco del movimiento sindical uruguayo. Es un equipo para la investigación y la formación sindical. Su director es Milton Castellano.

Fundado en 1989 por iniciativa del PIT-CNT, su nombre homenajea a los mártires sindicales uruguayos Gerardo Cuesta y León Duarte. Su objetivo es darle apoyo técnico a los trabajadores organizados para su mejor desempeño en la acción y en la representación de sus iguales en el marco del movimiento obrero.

Entre sus actividades cabe destacar la investigación, difusión, información y capacitación. Los cursos y talleres que se ofrecen en el instituto buscan promover y fortalecer la formación sindical, así como desarrollar diversas reflexiones sobre las áreas en el marco social. Con la modalidad virtual, dado el contexto de pandemia, estos cursos llegaron a un público más amplio.

El instituto se organiza en cuatro regiones: este, litoral, noroeste y centro sur, con el ánimo de descentralizarse y tener un alcance nacional.

Referencias
Organizaciones fundadas en 1989
Sindicatos de Uruguay
Derecho laboral de Uruguay
Movimiento obrero

Enlaces externos
 Sitio web del Instituto Cuesta Duarte

Instituto Cuesta Duarte


Dark é um canal de televisão por assinatura espanhol que transmite filmes de terror e suspense. O canal foi originalmente lançado no ar em 1º de novembro de 2006 e fechado em 1º de julho de 2009, sendo substituído pelo Buzz.

Em 31 de outubro de 2016, foi relançado em substituição ao canal anterior como uma nova marca da AMC Networks International Southern Europe.

História
Em 1º de novembro de 2006, estrou o canal Dark como resultado de uma separação dos conteúdos do Canal 18. Transmitindo por quatro horas na faixa da madrugada, o Canal 18 manteve sua marca para exibir conteúdos adultos e Dark para filmes de terror e suspense durante 20 horas.

Em 1º de julho de 2009, a Teuve decidiu fundir os canais Buzz e Dark/Canal 18, mantendo as marcas Buzz e Canal 18 e extinguindo a marca Dark.

Após sete anos desde a sua cessação das transmissões, em 31 de outubro de 2016 o canal Dark voltou a substituir o Buzz como uma nova marca da AMC Networks International Southern Europe. O canal passou a transmitir em dois sinais. As operadoras cujo contrato com o Buzz ainda era válido distribuiam o sinal "Dark/Dorcel" cuja transmissão inclui a faixa pornográfica oferecida pela Dorcel TV e o resto do dia a transmissão da programação normal do Dark. Por outro lado, operadoras como Movistar+ e Orange TV, que incorporaram o sinal como novidade, transmitiam um sinal limpo cuja programação é transmitida 24 horas por dia, sem a faixa de filmes pornográficos.

A partir de 15 de abril de 2019, o sinal "Dark/Dorcel" recebeu o nome de Dark Red e também teve uma alteração no seu logotipo, passando de branco para vermelho.

Canais de televisão fundados em 2006
Canais de televisão da Espanha
AMC Networks

Dark (canal de televisão)


Tao

Biyoloji
Tao (Tinamus tao); Güney Amerika'da yaşayan bir kuş türü.

Felsefi
 Tao (Taoizm) ; Taoizmin temel felsefi kelimesi

Coğrafya
 Tao - Çoruh Nehri'nin orta havzasında, bugün Türkiye sınırları içinde bulunan Gürcü tarihsel bölgesi.

 Ko Tao,
 Tao, Mali,
 Tao Nehri (:en:Tao River),

Kişiler
 David Tao,
 I. Senakhtenre Tao,
 II. Seqenenre Tao,
 Tao Qian,
 Terence Tao,
 çok Wang Tao:
 Wang Tao (3 Krallık),
 Wang Tao (19. yüzyıl) (1828–1897),
 Wang Tao (masa tenisçi) (d. 1967),
 Wang Tao (futbolcu, d. 1967),
 Wang Tao (futbolcu, d. 1970),

 Wu Tao,
 Tao Yang (Wuxi),
 Tao Yang (Teoma),

Hayalî karakterler
 Tao Ren,
 Tao Jun,
 Tao Pai Pai,
 Tao (comics),
 The Tao "T.J." Jones, bkn. Whale Talk
 Tao, bkn. The Mysterious Cities of Gold

Popüler kültürde

Kısaltmalar
 Tamke-Allan Observatory, Tennessee, ABD'de
 Ten Acre Observatory, Oklahoma, ABD'de
 Transitioning Applications to Ontologies,
 Tropical Atmosphere Ocean,
 Qingdao Liuting International Airport (IATA kodu)
 Track At Once,
 TAO (software),

Diğer

 Tao halkı,

Tao


O Campeonato Mundial de Halterofilismo de 1987 foi a 61ª edição do campeonato organizado pela Federação Internacional de Halterofilismo (FIH) em Ostrava, na Tchecoslováquia entre 6 a 13 de setembro de 1987. Foram disputadas dez categorias com a presença de 168 halterofilistas masculinos de 29 nacionalidades. Esse ano ocorreu a 1ª edição do campeonato de Halterofilismo feminino organizado pela Federação Internacional de Halterofilismo (FIH) em Daytona Beach, nos Estados Unidos entre 30 de outubro a 1 de novembro de 1987. Foram disputadas nove categorias com a presença de 100 halterofilistas femininos de 29 nacionalidades.

Medalhistas

Masculino

  — RECORDE MUNDIAL

Feminino

Quadro de medalhas

Quadro de medalhas no total combinado

Quadro de medalhas nos levantamentos + total combinado

Ligações externas
Site da Federação Internacional de Halterofilismo

1987
Mundial
Halterofilismo
Halterofilismo
Halterofilismo
Halterofilismo


Audronė Pitrėnienė (* 21. Juli 1958 in Lenkimai, Rajongemeinde Skuodas) ist eine litauische Politikerin, Seimas-Mitglied. Von 2015 bis 2016 war sie Bildungsministerin Litauens.

Leben
Nach dem Abitur 1976 an der Mittelschule Ylakiai bei Skuodas absolvierte Pitrėnienė 1984 das Diplomstudium an der Pädagogischen Universität (VPU) in Vilnius und wurde Lehrerin für Biologie und Landwirtschaft. 2004 absolvierte sie das Studium der Edukologie an der Pädagogischen Fakultät der Universität in Klaipėda.

Von 1984 bis 1986 lehrte Pitrėnienė am Handelstechnikum in Vilnius und ab 1986 als Schullehrerin in der Rajongemeinde Skuodas. Von 1999 bis 2004 war sie Direktorin des Gymnasiums. Von 2004 bis 2008 war sie Mitglied des Seimas, gewählt im Wahlbezirk Skuodas-Mažeikiai. 2010 leitete sie Amtsbezirk Mosėdis. Von 2012 bis 2016 war sie wieder Seimas-Mitglied. Vom 28. Mai 2015 bis 13. Dezember 2016 war sie auch litauische Bildungs- und Wissenschaftsministerin im Kabinett Butkevičius. Sie wurde von Dalia Grybauskaitė ernannt.

Seit 2003 ist Pitrėnienė Mitglied von  Darbo partija.

Familie
Pitrėnienė ist verheiratet. Mit ihrem Ehemann Aurelijus Pitrėnas hat sie die Söhne Tomas Matutis und Aurelijus Pitrėnas.

Einzelnachweise

Schulleiter (Litauen)
Pädagoge (20. Jahrhundert)
Pädagoge (21. Jahrhundert)
Politiker (21. Jahrhundert)
Mitglied des Ausschusses für Bildung, Wissenschaft und Kultur (Litauen)
Bildungsminister (Litauen)
Hochschullehrer (Kolleg Vilnius)
DP-Mitglied (Litauen)
Absolvent der Universität Klaipėda
Absolvent der Litauischen Universität für Edukologie
Person (Rajongemeinde Skuodas)
Sowjetbürger
Litauer
Geboren 1958
Frau

Audronė Pitrėnienė


Agdžabedinski rajon (azerski: Ağcabədi rayonu) je jedan od 66 azerbajdžanskih rajona. Agdžabedinski rajon se nalazi u unutrašnjosti Azerbajdžana. Središte rajona je Agdžabedi. Površina Agdžabedinskog rajona iznosi 1.760 km². Agdžabedinski rajon je prema popisu stanovništva iz 2009. imao 121.707 stanovnika, od čega su 61.684 muškarci, a 60.023 žene.

Agdaški rajon se sastoji od 46 općina.

Izvori

Rajoni Azerbajdžana

Agdžabedinski rajon


Kefren (Khaf-Ra), Antik Mısır Firavunlarından biridir. Dördüncü Hanedanlık Dönemi'nde, başkent Memphis'te 24 ila 26 yıl hüküm sürdüğü düşünülen 6 Eski Krallık firavunundan biridir. Birçok Antik Mısır bilim insanı onun Keops'un kardeşi ve veliahtı olduğunu düşünmesine rağmen, daha sonra yapılan araştırmalar sonucunda, Keops'un veliahtının Radjedef olduğu ortaya çıkmış, Kefren ise Radjedef'ten sonra firavunluk yapmıştır.

Eski Mısır dilbilimcileri tarafından isminin anlamı "Ra'ya benzeyen" demek olduğu belirtilen, Kefren (Orj. Khaf-Ra), Gize Platosu'ndaki en büyük 2. piramit olan Kefren Piramidi'ni, Büyük Gize Sfenksi'ni, ve şu ana kadar Eski Krallık'tan günümüze kalmış olan tek tapınağı yaptırmıştır. Ayrıca Büyük Gize Sfenks'indeki yüzün Kefren'in yüzü olduğu tahmin edilmektedir.

Kaynakça

MÖ 3. binyılda doğanlar
MÖ 3. binyılda ölenler
Mısır'ın dördüncü hanedanı Firavunları

Kefren


An Trisetum caudulatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Bernhard von Trinius. An Trisetum caudulatum in nahilalakip ha genus nga Trisetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Trisetum

Trisetum caudulatum


Panduro på film er en dansk dokumentarfilm.

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark

Panduro på film


Akinori Kosaka (født 14. september 1975) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Omiya Ardija.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Akinori Kosaka


Um engenheiro de combate (também chamado de pioneiro ou sapador) é um tipo de soldado que realiza tarefas de engenharia militar em apoio às operações de combate das forças terrestres. Os engenheiros de combate executam uma variedade de tarefas de engenharia militar, de guerra de túneis e minas, bem como tarefas de construção e demolição dentro e fora das zonas de combate.

Os engenheiros de combate facilitam a mobilidade das forças amigas enquanto impedem a do inimigo. Eles também trabalham para garantir a sobrevivência das forças amigas, construindo posições de combate, fortificações e estradas. Eles realizam missões de demolição e limpeza de campos minados manualmente ou com o uso de veículos especializados. As missões comuns dos engenheiros de combate incluem construção e abertura de trincheiras, armadilhas para tanques e outros obstáculos e fortificações; colocação de obstáculos e construção de bunkers; liberação e reconhecimento de rotas; construção ou destruição de pontes e estradas; colocação e remoção de minas terrestres; e ataques de armas combinadas. Normalmente, os engenheiros de combate também são treinados como fuzileiros e, como missão secundária, servem como infantaria provisória quando necessário.

Ver também
 Engenharia militar

Guerras terrestres
Combate
Combate

Engenheiro de combate


A secondary mirror (or secondary) is the second deflecting or focusing mirror element in a reflecting telescope. Light gathered by the primary mirror is directed towards a focal point typically past the location of the secondary. Secondary mirrors in the form of an optically flat diagonal mirror are used to re-direct the light path in designs such as Newtonian reflectors. They are also used to re-direct and extend the light path and modify the final image in designs such as Cassegrain reflectors.

The secondary is typically suspended by X-shaped struts (sometimes called a "spider") in the path of light between the source and the primary, but can be mounted on other types of mounts or optical elements such as optical windows, or schmidt and meniscus corrector plates. Employing secondary mirrors in optical systems causes some image distortion due to the obstruction of the secondary itself, and distortion from the spider mounts, commonly seen as cross-shaped diffraction spikes radiating from bright stars seen in astronomical images.

See also
List of telescope parts and construction
Mirror mount
Point spread function

References

Mirrors
Telescopes

Secondary mirror


Les Chrysosphaerellaceae sont une famille d'algues de l'embranchement des Ochrophyta de la classe des Chrysophyceae et de l'ordre des Paraphysomonadales.

Étymologie
Le nom vient du genre type Chrysosphaerella, dérivé du grec , « couleur or », et σφαερα/ sfaera + -ella, « petite sphère », littéralement « petite sphère jaune », en référence à la couleur des cellules, la forme et la couleur des colonies qu'elles constituent.

Description
Les espèces du genre Chrysosphaerella sont des unicellulaires dont les cellules sont solitaires ou regroupées en colonies plus ou moins sphériques (d'un diamètre pouvant atteindre  de diamètre), nageant librement. Les colonies sont constituées d'un maximum de 64 cellules maintenues ensemble par du mucilage. Les cellules individuelles sont sphériques, ovales ou piriformes (en forme de poire), portant deux flagelles de longueur inégale. Le flagelle court est renflé à sa base qui est étroitement associé au stigmate. Les cellules sont recouvertes de nombreuses écailles et épines siliceuses.

Les épines, dont la pointe est bifurquée ou trifurquée, sont disposées sur une hampe creuse. On observe un à deux chloroplastes, l'un pourvu d'un stigmate à l'extrémité antérieure. Le protoplaste contient également deux vacuoles contractiles, une vacuole à , des vacuoles alimentaires et des mucocystes (cellules à mucus).

Liste des genres
Selon  :
 Chrysosphaerella Lauterborn, 1896

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Chrysophyceae
Famille d'algues (nom scientifique)

Chrysosphaerellaceae


An Anthurium dominicense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott. An Anthurium dominicense in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Anthurium

Anthurium dominicense


شفينتوكشيسكي (بالبولندية: województwo świętokrzyskie) هي واحدة من 16 محافظة التي تتكون منها جمهورية بولندا، وفقا للتقسيم الإداري لعام 1998.مساحتها 11.672 كيلومتر مربع ويبلغ عدد سكانها 1٬291٬000 (2004). مقسمة إلى 13 مقاطعة.

المصادر

دول وأقاليم أسست في 1999

محافظة شفينتوكشيسكي