Boris Vasilievich Snetkov (; Saratov, 27 de fevereiro de 1925  Moscou, 18 de setembro de 2006) foi um militar do Exército Vermelho e brevemente general do exército das Forças Armadas da Rússia.

Snetkov lutou na Segunda Guerra Mundial como oficial de artilharia autopropulsada e, durante a Guerra Fria, subiu de cargo no comando. Ele comandou o 1.º Exército Blindado de Guardas e serviu como primeiro vice-comandante do Grupo de Forças Soviéticas na Alemanha durante a década de 1970. Snetkov liderou o Distrito Militar da Sibéria, o Distrito Militar de Leningrado na década de 1980, e em 1987, tornou-se comandante do Grupo de Forças Soviéticas na Alemanha (em inglês: GSFG), que em 1989 se tornou o Grupo de Forças Ocidental quando a Guerra Fria acabou. Snetkov foi afastado do comando do grupo em dezembro de 1990 e transferido para o Grupo de Inspetores Gerais do Ministério da Defesa, antes de deixar o cargo militar em 1992.

Primeiros anos e carreira militar na Segunda Guerra Mundial
Snetkov nasceu em 27 de fevereiro de 1925, na cidade de Saratov, e formou-se na Escola nº 2 de Pugachyov. Ele foi convocado para o Exército Vermelho em 1942 e, em outubro do ano seguinte, formou-se em cursos acelerados da 2.ª Escola de Artilharia Autopropulsada de Kiev, como tenente júnior. Como comandante de um canhão autopropulsado SU-152 no 9.º Regimento Separado de Tanques Avançados de Guardas, do 38.º Exército da Primeira Frente Ucraniana, Snetkov viu seu primeiro combate a oeste de Rozhiv, na Batalha de Kiev, em 25 de novembro, durante o qual sua tripulação, conforme um superior, teria destruído um tanque de guerra Tiger e dois canhões. Por suas ações, Snetkov recebeu a Ordem da Estrela Vermelha em 12 de dezembro. Enquanto o avanço para o oeste, através da Ucrânia, continuava no inverno, ele e seu regimento lutaram na Ofensiva Zhitomir-Berdichev e na Ofensiva Korsun-Shevchenkovsky como parte do 38.º Exército. Durante a última operação, em 26 de janeiro, um superior relatou que sua tripulação engajou uma coluna de tanques alemães de cerca de 20 tanques e destruiu três, um dos quais era um Tiger, na estrada Lypovets  Rososhe. Por esta ação, Snetkov recebeu a Ordem da Guerra Patriótica, 1.ª classe, em 2 de fevereiro.

Em fevereiro de 1944, seu regimento foi retirado da frente e convertido no 395.º Regimento de Artilharia Autopropulsada Pesada da Guarda. Ele também foi reequipado com canhões autopropulsados ISU-152 atualizados, de um dos quais Snetkov se tornou comandante. Ele e seu regimento não retornaram na frente até junho de 1944, quando se tornaram parte da Terceira Frente Bielorrussa. Ele foi promovido a tenente nessa época e, no final de junho, lutou na Operação Bagration, a ofensiva estratégica soviética que recapturou a Bielo-Rússia e o leste da Polônia. Entre 22 e 27 de junho, durante os combates na área de Bogushevsk, a tripulação de Snetkov foi comentada por um superior por ter destruído um canhão autopropulsado, dois bunkers e dois canhões antitanque. Por isso, ele recebeu uma segunda Ordem da Estrela Vermelha em 10 de julho. O regimento, como parte da frente, lutou na Ofensiva do Báltico e na Operação Gumbinnen durante o outono.

Snetkov tornou-se ajudante do comandante do regimento e foi promovido a primeiro-tenente. A partir de janeiro de 1945, o 395.º Regimento de Artilharia Autopropulsada Pesada de Guardas lutou na Ofensiva da Prússia Oriental. De acordo com um relatório feito por seu comandante regimental, Snetkov ajudou a coordenar a entrada de canhões autopropulsados na batalha e frequentemente visitava pessoalmente as linhas de frente sob fogo pesado para passar ordens entre 13 e 21 de janeiro. Em 15 de janeiro, o rádio do comandante da 2.ª Bateria apresentou defeito, levando à perda da bateria. Apesar do pesado fogo de morteiro alemão, Snetkov foi capaz de transmitir ordens à bateria, permitindo-lhe cumprir a sua missão. Por essas ações, recebeu a Medalha "Pela Coragem" no dia 20 de fevereiro. O regimento lutou na Batalha de Königsberg e na Ofensiva de Samland nas últimas semanas da guerra. Entre 23 e 25 de abril, na luta em torno de Pillau, a bateria de Snetkov destruiu um canhão autopropulsado, nove canhões, oito bunkers, uma bateria de morteiros e 15 posições de metralhadoras. Por esta ação, recebeu a Ordem da Guerra Patriótica, 2.ª classe, a 6 de maio.

Após o fim da guerra na Europa, o 395.º Regimento de Artilharia Pesada Autopropulsada da Guarda foi transferido para o Extremo Oriente para a Operação Tempestade de Agosto. Snetkov tornou-se seu chefe de inteligência e assistente do chefe de gabinete de inteligência, terminando a guerra com o posto de capitão. Entre 8 de agosto e 3 de setembro, o regimento lutou na invasão soviética da Manchúria anexado ao 5.º Exército, e em 8 de setembro recebeu uma segunda Ordem da Guerra Patriótica, 1.ª tropa, por fornecer informações cruciais obtidas do reconhecimento à sua unidade.

Guerra Fria
Entre 1946 e 1950, Snetkov foi subchefe do estado-maior para operações de um regimento, e depois ingressou na Academia Militar das Forças Blindadas, graduando-se em 1953. Até 1965, ele serviu sucessivamente como chefe de um estado-maior regimental, chefe do departamento de operações de uma divisão e comandante de um regimento de tanques. Entre 1965 e 1966, Snetkov foi chefe do estado-maior de uma divisão e, em 1968, formou-se na Academia Militar do Estado-Maior. Depois de se formar, Snetkov assumiu o comando de uma divisão de tanques no Distrito Militar de Kiev e, em maio de 1971, foi transferido para o Grupo de Forças Soviéticas na Alemanha (em inglês: GSFG) como chefe de gabinete e primeiro vice-comandante do 3.º Exército de Choque. Ele foi promovido a major-general em 1972 e serviria no GSFG durante a maior parte da década. Ele foi nomeado comandante do 1.º Exército Blindado de Guardas em agosto de 1973, após o qual foi promovido a tenente-general em 1974 e tornou-se primeiro vice-comandante em julho de 1975. Ele deixou a Alemanha Oriental para comandar o Distrito Militar da Sibéria em janeiro de 1979 e, posteriormente, foi promovido a coronel-general naquele ano, transferindo-se para o oeste novamente para liderar o Distrito Militar de Leningrado em novembro de 1981. Em 7 de maio de 1986, Snetkov foi promovido a general do exército.

Em novembro de 1987, Snetkov foi nomeado comandante do GSFG, que se tornou o Grupo de Forças Ocidental (em inglês: WGF) em junho de 1989, quando foi transferido para uma função defensiva. Durante as revoltas na Alemanha Oriental durante outubro e novembro, as tropas do WGF não intervieram nas manifestações de Leipzig, na segunda-feira, e na queda do Muro de Berlim como resultado de ordens dadas a Snetkov pelo embaixador soviético na Alemanha Oriental, Vyacheslav Kochemasov, que foram confirmados pelo governo soviético. Após a queda do Muro de Berlim e o alívio das tensões da Guerra Fria, a disciplina no WGF começou a declinar. Em resposta às acusações de abuso fatal de recrutas, deserção generalizada e contrabando de armas entre as tropas soviéticas, Snetkov deu uma entrevista coletiva em novembro de 1990 para negar as acusações, na qual afirmou que apenas 84 soldados morreram em 1990, principalmente em treinamento ou acidentes de trânsito, e 83 soldados "deixaram unidades sem permissão". Snetkov negou as acusações de contrabando de armas, afirmando que apenas sete armas estavam "desaparecidas". Em resposta às reclamações dos cidadãos alemães, ele também interrompeu todos os treinamentos nos fins de semana e feriados e acabou com os voos de baixa altitude sobre locais populosos.

Em dezembro, depois que o ex-líder da Alemanha Oriental Erich Honecker recebeu um mandado de prisão de promotores em Berlim e foi acusado de dar ordens para atirar em fugitivos, Snetkov se recusou a entregar Honecker, que estava sob proteção soviética em um hospital militar em Beelitz. Ele se opôs à retirada das tropas soviéticas da Alemanha e afirmou em várias entrevistas no início dos anos 2000 ao jornal militar russo Krasnaya Zvezda que sua oposição à retirada soviética foi o motivo de sua demissão do comando do WGF no final daquele mês. No entanto, de acordo com um relatório contemporâneo do Izvestia, ele foi demitido junto com deputados após as deserções de um comandante de regimento e um líder de unidade de abastecimento em 29 de novembro, que levaram dois mísseis, três projéteis de tanque e outros armamentos com eles. Após sua demissão, Snetkov se juntou ao Grupo de Inspetores Gerais do Ministério da Defesa, tradicionalmente um posto de aposentadoria para generais idosos. Ele se retirou do serviço militar em maio de 1992, após a extinção do Grupo de Inspetores Gerais.

Últimos anos de vida
Snetkov viveu seus últimos anos de vida em Moscou e morreu nesta cidade em 18 de setembro de 2006. Ele foi enterrado no Cemitério Troyekurovskoye.

Vida pessoal e política
Snetkov ingressou no Partido Comunista da União Soviética em 1945, e foi deputado do Soviete Supremo da União Soviética em sua décima e décima primeira convocações, que duraram de 1979 a 1989. Ele também foi candidato a membro do Comitê Central do Partido Comunista entre 1986 e 1990. Durante a eleição legislativa da União Soviética em março de 1989, as primeiras eleições soviéticas relativamente livres, Snetkov, que era apoiado pelo Partido Comunista, perdeu sua cadeira, que representava um distrito em Yaroslavl, para o tenente-coronel reformista Viktor Podziruk, em uma campanha focada no questão da existência do rascunho soviético.

Snetkov se casou com Aleksandra Ivanovna, que morreu em 2011, e teve um filho, Vladislav Borisovich Snetkov, que também se tornou oficial do exército e morreu em 1997.

Honrarias
Snetkov recebeu as seguintes condecorações.

 Ordem de lenin
 Ordem da Revolução de Outubro
 Ordem da Guerra Patriótica, 1.ª tropa (3)
 Ordem da Guerra Patriótica, 2.ª tropa
 Ordem da Estrela Vermelha (2)
 Ordem de Serviço à Pátria nas Forças Armadas da URSS 3.ª tropa
 Medalha "Pela Coragem"

Notas

Bibliografia

Sepultados no Cemitério Troyekurovskoye
Ordem de Lenin
Militares russos da Segunda Guerra Mundial
Mortos em 2006
Nascidos em 1925
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de destaque)

Boris Snetkov


Horná Mičiná este o comună slovacă, aflată în districtul Banská Bystrica din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 629 de locuitori.

Istoric
Localitatea Horná Mičiná este atestată documentar din 1293.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Horná Mičiná, Banská Bystrica


Kjerstin Boge Solås (født 31. december 1997 i Dale, Norge) er en norsk håndboldspiller som spiller for Siófok KC. Hun fik debut på det norske A-landshold til Golden League i 2016.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Norge
Håndboldspillere fra Tertnes Idrettslag
Håndboldspillere fra Siófok KC

Kjerstin Boge Solås


Le Lockheed L-193 Constellation II était un projet d'avion de ligne étudié par Lockheed au tout début des années 1950. S'il avait été réalisé, il aurait appartenu à la première génération des avions de ligne à réaction.

Lancement

Lockheed occupe, à la fin des années 1940, une place prépondérante sur le marché des avions longs-courriers, avec ses prestigieux quadrimoteurs pressurisés Constellation. Alors qu'en Grande-Bretagne, De Havilland développe puis met en service le Comet, premier avion de ligne à réaction du monde, Lockheed commence, vers 1949, à travailler sur son propre jet long-courrier.
À la même époque, l'US Air Force s'appuie de plus en plus sur le ravitaillement en vol pour étendre l'autonomie de ses appareils, et les limites des ravitailleurs à hélice Boeing KC-97 Stratofreighter, dérivés du B-29, sont de plus en plus en évidentes : leur vitesse et leur altitude sont trop faibles, et de plus, ils doivent avoir des réserves de carburants séparées pour leur propre consommation (essence aviation) et pour les jets à ravitailler (kérosène). Lockheed compte donc proposer aussi une version de son appareil comme ravitailleur en vol.

Configuration

Le L-193 se présente comme un quadriréacteur, avec un fuselage similaire, en taille et en forme, à celui du Constellation, mais une voilure en forte flèche, et quatre réacteurs à l'arrière, groupés par deux de chaque côté du fuselage, configuration reprise ensuite sur le Lockheed JetStar. Il était plus gros que le Comet, mais nettement plus petit que le Boeing 707 et le Douglas DC-8 qui sont finalement les premiers jets de ligne américains. Sa masse maximale au décollage était de l'ordre de . Pour les réacteurs, les productions américaines n'ayant pas encore rattrapé l'avance technologique des Britanniques, il était question de faire produire aux États-Unis, sous licence, chez Curtiss-Wright, le Bristol Olympus. Une maquette taille réelle en bois est présentée en 1953.

Abandon

En 1954, l'US Air Force choisit le L-193 comme futur avion ravitailleur ; mais, pressée par le temps, elle décide aussi d'acheter des Boeing KC-135 Stratotanker comme solution intérimaire, car le prototype de cet avion vole déjà. Finalement, le KC-135 donnant toute satisfaction, il apparait inutile d'aligner deux modèles en parallèle et la commande pour Lockheed est abandonnée. Les perspectives n'étant guère meilleures pour la version commerciale, Lockheed abandonne le projet, se retirant ainsi du segment des longs-courriers. Il tente, cependant, de rester présent dans l'aviation civile, avec deux avions s'attaquant à d'autres segments de marché : le Lockheed L-188 Electra, un avion de ligne plus modeste (moyen-courrier turbopropulsé adapté aux aérodromes secondaires) et le Lockheed JetStar, premier avion d'affaire à réaction.

Références

Avion quadriréacteur
Avion des années 1950
Aéronef Lockheed
C-140

Lockheed L-193


75 Centilitres de prière est un film français réalisé par Jacques Maillot et sorti en 1994.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : 75 Centilitres de prière
 Réalisation : Jacques Maillot
 Scénario : Jacques Maillot
 Photographie : François Paumard
 Décors : Ariane Audouard
 Son : Frédéric de Ravignan
 Montage : Frédéric Krettly
 Musique : Frédéric Renaud
 Production : Magouric Production
 Pays d'origine :
 Durée :
 Date de sortie : France - mai 1994 (présentation au Festival de Cannes)

Distribution
 Myriem Roussel
 Alain Beigel
 Éric Bonicatto
 Laura Mañá
 Olivier Py
 Philippe Macaigne
 Sascha Rau

Distinctions

Sélection
 Festival de Cannes 1994 (sélection de la Quinzaine des réalisateurs)

Récompenses
 Prix Jean-Vigo 1994
 Prix spécial du jury au Festival international du court métrage de Clermont-Ferrand 1994

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Vincent Vatrican, Bref, , mai 1995,
 Daniel Sauvaget, La Saison cinématographique 95, janvier 1996,

Liens externes

Film français sorti en 1994
Comédie dramatique française
Court métrage français
Prix Jean-Vigo

75 Centilitres de prière


Richard Charles Rodgers (28 iunie 1902 - 30 decembrie 1979) a fost un compozitor american, evreu de origine, care a compus muzica la 43 operete și musicaluri de pe Broadway (din care multe au fost transpuse în cinematografie) și la peste 900 de arii și cântece de muzică ușoară.

La multe din creațiile sale au colaborat ca textieri Lorenz Hart și Oscar Hammerstein II. A fost unul dintre puținii artiști care au fost distinși în acelaș timp cu premiile Oscar, Tony, Grammy, Emmy și Pulitzer, (asemănător cu compozitorul Marvin Hamlisch)

Biografie

Copilărie și tinerețe
Rodgers s-a născut într- familie bine situată de evrei germani din Arverne, Queens, New York City. El era fiul lui Mamie născută Levy și al lui dr.William Abrahams Rodgers, un medic apreciat, care și-a americanizat numele de familie din Abrahams în Rodgers. Richard Rodgers a studiat pianul de la vârsta de 6 ani. A învățat în acelaș timp la școala publică din Townsend Harris Hall 10 și apoi, la liceul Dewlitt Clinton. În vacanțele de vara petrecute la Camp Wigwam la Waterford, Maine, el a compus primele cântece.
Ca și viitorii săi colaboratori, Lorenz Hart si Oscar Hammerstein II, Rodgers  a studiat la Universitatea Columbia.
Acolo el a aderat la "frăția" Pi Lambda Phi. În 1921 el s-a transferat la Institutul de Arta Muzicală, cunoscut in zilele noastre ca Școala Julliard. În activitatea sa componistică a fost influențat de operetele pe care le-a văzut pe Broadway cu părinții în copilărie, precum și de compozitori ca Victor Herbert și Jerome Kern.

Cariera muzicală

Rodgers și Hart
În anul 1919 prin intermediul lui Philipp Leavitt, un amic al fratelui sau cel mare, Rodgers l-a cunoscut pe Lorenz Hart. Cei doi au început sa colaboreze in domeniul comediilor muzicale, scriind împreună mai multe spectacole pentru amatori. Debutul profesional și l-au făcut cu cântecul "Any Old Place With You" care a devenit număr în comedia muzicală "A Lonely Romeo." Prima lor producție profesională a fost in 1920 Poor Little Ritz Girl, unde muzica a fost scrisă împreună cu Sigmund Romberg. Următorul lor spectacol profesional The Melody Mana fost pus pe scenă abia în 1924.

Dupa ce a terminat studiile universitare, Rodgers a lucrat o vreme ca director muzical al companiei Lew Fields. Aici el a acompaniat, între altele, vedete ca Nora Bayes și Fred Allen. Cântecele pe care Rodgers și Hart le-au scris pentru "The Garrick Gaieties", un spectacol de binefacere al Teatrului Guild s-au bucurat de aprecierea criticilor care le-au găsit înviorătoare și agreabile. Spectacolul care era prevăzut pentru  o singură zi, a fost pastrat in repertoriu și pentru altădată, cel mai mare șlagăr al său fiind "Manhattan", cântecul despre care se afirma ca a lansat cu adevărat cariera celor doi artiști.
În anii următori perechea Rodgers-Hart a creat show-uri-șlagăre atât pe Broadway, cât și la Londra:Dearest Enemy (1925), The Girl Friend (1926), Peggy-Ann (1926), A Connecticut Yankee  (1927), și  Present Arms (1928). Cântecele lor "Here in My arms", "Mountain Greenery", "Blue Room" (1926), "My Heart School" și "You Took Advantage of Me" au devenit standarduri ale muzicii de pe Broadway.

După Marea criză economică , aflati în prima jumătate a anilor 1930  într-un mare elan creator, Hart și Rodgers si-au căutat norocul la Hollywood. Acolo au scris mai multe cântece și benzi muzicale de film devenite clasice, precum pelicula "Love Me Tonight" (1932), (în filmul sub regia lui Ruben Mamoulian, care ulterior a regizat opereta lui Rodgers, "Oklahoma" pe Broadway) , vestită prin hit-urile "Lover", "Mimi" și "Isn't it Romantic?"
Rodgers a mai scris o melodie, pentru care Hart a scris patru texte succesive, din care al patrulea a rămas vestit: Blue Moon.
Alte creații ale cuplului au cuprins muzica la filmele 'The Phantom President' (1932), cu participarea lui George M.Cohan, "Hallelujah", "I'm a Bum", în interpretarea lui Al Jolson, și în cursul unei scurte întoarceri la Hollywood, după ce l-au părăsit, Mississippi, în care s-au evidențiat Bing Crosby și W.C. Fields
În 1935 s-au întors pe Broadway, scriind un șir aproape neîntrerupt de showuri și șlagăre, care s-a sfârșit doar cu decesul lui Hart în anul 1943.
Între ele figurează "Jumbo" (1935). "On Your Toes" (1936) care includea și baletul "Slaughter on Tenth Avenue" in coregrafia lui George Balanchine, Babes in Arms (1937), I Married an Angel (1938), The Boys from Syracuse (1938), muzicalul Pal Joey (1940), și ultima lor creație originală By Jupiter (1942).
Multe din numerele acestor spectacole sunt încă interpretate și cunoscute, inclusiv  "The Most Beautiful Girl in the World" (1935), "My Romance", "Little Girl Blue", "I'll Tell the Man in the Street", "There's a Small Hotel", "Where or When", "My Funny Valentine", "The Lady Is a Tramp", "Falling in Love with Love", "Bewitched, Bothered and Bewildered", and "Wait till You See Her".
În 1939 Rodgers a compus muzica la baletul "Ghost Town" pentru Baletul rus din Monte Carlo, pe coregrafia lui Marc Platoff

Note

Legături externe

  City Journal article on Rodgers
  Centennial features on Rodgers
  The Richard Rodgers Collection at the Library of Congress
  Richard Rodgers papers, 1914–1989, held by the Billy Rose Theatre Division, New York Public Library for the Performing Arts
  Musicals by Rodgers and Hammerstein
  TimeLine of Rodgers' Life
  Review and analysis of Rodgers' later plays

  A feature on Rodgers and Hammerstein.

Nașteri în 1902
Nașteri pe 28 iunie
Decese în 1979
Decese pe 30 decembrie
Absolvenți ai Universității Columbia
Atei americani
Atei evrei
Câștigătorii premiilor Grammy
Câștigătorii Premiului Pulitzer pentru Dramaturgie
Compozitori americani
Compozitori evrei
Compozitori de operetă
Compozitori și libretiști de pa Broadway
Laureați ai premiilor Emmy
Muzicieni americani
Onorați ai Kennedy Center

Richard Rodgers


دار أوبرا فيينا هي شركة عمومية للأوبرا والباليه تقع بالعاصمة النمساوية فيينا. إنها إحدى أروع الأوبرات الموجودة في العالم، وإحدى أوائل المؤسسات الثقافية فيها.

 يعود تأسيس أول أوبرا في إمبراطورية الهابسبورغ إلى عام 1625 بالهوفبورغ  بفيينا في بلد اكتسب تقاليد موسيقية راقية. اما كمؤسسة فقد تأسست الأوبرا عام 1810.

انظر أيضًا
 غوستاف مالر
 فريتس شتيدري

مراجع

تأسيسات سنة 1869 في الإمبراطورية النمساوية المجرية
ثقافة فيينا
دور أوبرا
صالات الموسيقى اكتملت في 1869
مبان ومنشآت في إننغير شتات
مسارح اكتملت في 1869
مسارح باليه
موسيقى نمساوية
دور أوبرا في النمسا
تأسيسات سنة 1869 في النمسا
دور أوبرا في فيينا
عمارة القرن 19 في النمسا

دار أوبرا فيينا


Hrvatski nogometni klub "Mladost" (HNK "Mladost"; "Mladost" Veliki Raven; "Mladost") je nogometni klub iz Velikog Ravena, grad Križevci, Koprivničko-križevačka županija, Republika Hrvatska.
U sezoni 2020./21. "Mladost" se natjecala u "3. ŽNL Koprivničko-križevačkoj - skupina Križevci", ligi sedmog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva.
Klupske boja je crvena.

O klubu
Mladost je osnovana 1970. godine kao nogometna sekcija SD "Mladost", ali ubrzo postaje samostalan klub. Od 1974. do 1991. "Mladost" je redoviti član Općinske lige Križevci, s povremenim nastupima u Međuopćinskoj ligi. Svoje vlastito igralište klub je dobio 1979. godine.
U samostalnoj Hrvatskoj Mladost pretežno nastupa u županijskim ligama Nogometnog saveza Koprivničko-križevačke županije.

Uspjesi

nakon 1991.
 1. ŽNL Koprivničko-križevačka
 drugoplasirani: 1995./96.

 4. ŽNL Koprivničko-križevačka
 prvak: 2004./05.
 drugoplasirani: 2019./20.

do 1991.
 Općinska liga Križevci
 prvak: 1978./79., 1983./84.

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Poznati treneri

Povezani članci
 Veliki Raven

Vanjske poveznice
 HNK Mladost Veliki Raven, facebook stranica
  sofascore.com, HNK Mladost Veliki Raven
 sportilus.com, HRVATSKI NOGOMETNI KLUB MLADOST VELIKI RAVEN

Izvori

 Ivan Majdak: "Križevačka nogometna priča : 1909. – 2009.", Križevci, 2009.,
 Franjo Frntić, Dragutin Hripko i dr: Sto godina nogometa u Hrvatskoj : 1880-1980., Zagreb, 1983., UDK: 796.332(497.13)"1880/1980", str. 97
 nogomet.lzmk.hr, "Nogometni leksikon", Koprivničko-križevačka županija, nogometni savez
 ns-kckz.hr, Klubovi, pristupljeno 21. lipnja 2021.
 poslovna.hr, HRVATSKI NOGOMETNI KLUB MLADOST VELIKI RAVEN
 bisnode.hr, HRVATSKI NOGOMETNI KLUB MLADOST VELIKI RAVEN
 fininfo.hr, HNK MLADOST VELIKI RAVEN
 fininfo.hr, NK "Mladost" V.Raven
 companywall.hr, HNK MLADOST VELIKI RAVEN

Nogometni klubovi u Koprivničko-križevačkoj županiji
Šport u Križevcima

HNK Mladost Veliki Raven


An Galeottia acuminata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Charles Schweinfurth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert Louis Dressler och Eric Alston Christenson. An Galeottia acuminata in nahilalakip ha genus nga Galeottia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Galeottia

Galeottia acuminata


Aceasta este o listă de preoți victime ale regimului comunist din România:

 Vasile Aftenie
 Bartolomeu Anania

 Ioan Bălan
 Arsenie Boca
 Adalbert Boroș

 Gheorghe Calciu-Dumitreasa
 Tit Liviu Chinezu
 Alexandru Cisar
 Horia Cosmovici

 Ioan Dragomir
 Ioan Duma

 Alexandru Filipașcu
 Valeriu Traian Frențiu

 Gheorghe Drăgulin
 Vladimir Ghika
 Marcu Glaser
 Gheorghiță Guțescu, preot gorjean din comuna Bălănești, dar cu parohie în localitatea Pișteștii din Deal. Profesorul Grigore Haidău, din municipiul Târgu Jiu, care a scris o lucrare despre părintele Guțescu.

 Iuliu Hirțea
 Iuliu Hossu
 Vasile Hotico

 Gherasim Iscu, starețul de la Mănăstirea Tismana, a fost unul dintre principalii luptători împotriva comunismului din Oltenia. Acesta a fost unul dintre liderii Mișcării Naționale de Rezistență din Oltenia (MNRO), alături de generalul Ioan Carlaonț, care a condus această organizație, și a fost exterminat într-o închisoare comunistă.

 Ioan Iovan

 Ilie Lăcătușu
 Grigorie Leu

 Áron Márton
 Nicolae Mărgineanu (psiholog)
 Hieronymus Menges
 Ștefan Meteș
 Octavian Moisin
 Nicodim Munteanu
 Lucian Mureșan

 Zosim Oancea
 Pompeiu Onofreiu

 Augustin Pacha
 Liviu Victor Pandrea
 Arsenie Papacioc
 Ioan Ploscaru
 Anastase Popescu
 Nicolae Popoviciu
 Visarion Puiu

 Alexandru Rusu

 János Scheffler
 Joseph Schubert
 Ioan Suciu (episcop)
 Aladár Szoboszlay

 Alexandru Todea
 Sandu Tudor
 Petroniu Tănase

 Constantin Voicescu

 Adrian Cărăușu, preot în satul Nadișa, comuna Strugari, jud. Bacău.
 Alexandru Ghiță
 Alexandru Nica
 Alexandru Șendrea
 Amos Florea
 Andrei Iancu
 Aurel Bazilescu
 Aurel Gliga
 Aurel Negoescu
 Axinte Iepure
 Benedict Ghiuș
 Boris Răduleanu
 Constantin Necșulescu
 Constantin Pătuleanu
 Constantin Sârbu, ucis în spital
 Cornel Tomescu
 Crăciun Oprea
 Dimitrie Balaur
 Dimitrie Bejan
 Diodor Todea
 Dumitru Bălașa, istoric, a refuzat să devină membru al Academiei Române
 Dumitru Argint
 Dumitru Biolănescu
 Dumitru Iliescu Palanca
 Dumitru Mihăilescu
 Dumitru Mitoiu
 Dumitru Moldovanu
 Dumitru Morega
 Dumitru Rădulescu
 Dumitru Uta
 Emanuel Păsculescu-Orlea
 Emilian Doicu
 Enache Graur
 Evmenie Moraru
 Honoriu Filimon
 Gheorghe Beșchea
 Gavriil Burzo
 Gavril Branea
 Gheorghe Cârstoiu
 Gheorghe Beldiman (preot)
 Gheorghe Cotenescu (1886-1965)
 Gheorghe Doară
 Gheorghe Dragomirescu
 Gheorghe Giurgiu
 Gheorghe Lungu
 Gheorghe Nițu (preot)
 Gheorghe Perian
 Gheorghe Popa (preot)
 Gheorghe Precupescu, unul dintre martirii care au fost prigoniți de comuniști și întemnițați din cauza credinței lor
 Gheorghe Purdea
 Gheorghe Vețeleanu
 Gheorghe Tarcea
 Grigorie Bogza
 Florea Mureșan
 Florea Mureșanu
 Ilarion Felea
 Ilie Imbrescu
 Ioan Coliță
 Ioan Datculescu
 Ioan Dovăncescu
 Ioan Duma
 Ioan Iovan
 Preotul Ioan Moldovan
 Ioan Neagoe
 Ioan Negruțiu
 Ioan Sărăcuțu
 Ioan Sevastre
 Ioan Șandra
 Ioan Tomuță
 Ion Băldescu-Popescu
 Ion Dobrotescu
 Ion Druțu
 Ion Iorgulescu
 Ion Lupșa
 Ionel Pavel (preot) a îndurat șapte ani de schingiuire și foamete în penitenciarele Jilava, Gherla, Pitești și la Canal.
 Ioniță Diaconescu
 Ilie Cioruță - preot, tuns în monahism
 Ilie Imbrescu
 Laurențiu Pop
 Laurian Moraru
 Lazăr Cârja
 Liviu Brânzaș
 Liviu Galaction Munteanu
 Marin Neamțu
 Marin Tănase
 Metodie Popescu
 Mihai Tipa
 Mihail Toderașcu
 Nicolae Adam
 Nicolae Anghel
 Nicolae Cantaragiu
 Nicolae Deliu
 Nicolae Iordănescu
 Nicolae Petculescu
 Nicolae Târcă
 Oprea Crăciun a plătit dragostea pentru credință cu opt ani de închisoare, în lagărele comuniste
 Panait Iordache
 Pascu Trif
 Paul Munteanu
 Pavel Glavan
 Petre Focșăneanu
 Petre Roșu
 Roman Braga
 Romul Grecu
 Sinesie Ioja
 Ștefan Smărăndescu
 Ștefan Stoica
 Toma Chiricuță
 Toma Gherasimescu
 Toma Suru
 Traian Moșic
 Valerian Zaharia, dat jos din ierarhie de comunisti, pentru ca "vorbea" prea mult, s-a retras la Biserica Podeanu din Bucuresti.
 Vasile Bârluțiu
 Vasile Cenușă
 Vasile Georgescu
 Vasile Păstrașcu
 Vasile Samoilă
 Vasile Țepordei (Basarabia)
 Viorel Todea

Susținători ai partizanilor
 Dumitru Iliescu-Palanca
 Dumitru Laslău
 Gheorghe Cotenescu
 Ștefan Marcu
 Victor Paul

Autori de cărți
 Liviu Brânzaș - "Raza din catacombă"

Preoți prigoniți în Basarabia
 Vasile Țepordei (1908-2002)

Vezi și
 Listă de victime ale regimului comunist din România

Note

Legături externe
 Memoria Bisericii în imagini: Martirii Muscelului din vremea comunismului , 9 noiembrie 2009, Adrian Nicolae Petcu, Ziarul Lumina
 Clericii anticomuniști din "Gărzile lui Decebal" (I) , 24 septembrie 2010, Adrian Nicolae Petcu, Ziarul Lumina
 Clericii anticomuniști din "Gărzile lui Decebal" (II) , 2 octombrie 2010, Adrian Nicolae Petcu, Ziarul Lumina
 Clericii anticomuniști din "Gărzile lui Decebal" (III) , 8 octombrie 2010, Adrian Nicolae Petcu, Ziarul Lumina

 Listă
Preoți, Victime
Preoți, Victime

Listă de preoți victime ale regimului comunist din România


An Anthoxanthum horsfieldii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Johannes Joseph Bennett, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni John Raymond Reeder. An Anthoxanthum horsfieldii in nahilalakip ha genus nga Anthoxanthum, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Jawa.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. h. angustum
 A. h. borneense
 A. h. celebicum
 A. h. ceramense
 A. h. formosanum
 A. h. japonicum
 A. h. luzoniense
 A. h. siamense
 A. h. sumatranum
 A. h. viridescens

Mga kasarigan

Anthoxanthum

Anthoxanthum horsfieldii


RISUG (Abkürzung für Reversible inhibition of sperm under guidance) ist eine in Indien entwickelte nicht-hormonelle Methode zur Empfängnisverhütung für den Mann. Dazu wird ein Kunststoffgel basierend auf Styrol-Maleinsäureanhydrid-Copolymer (SMA) in den Samenleiter injiziert. Das Adjektiv reversibel ist insofern irreführend, als es bislang keine Untersuchungen gibt, inwieweit der Eingriff bei Menschen rückgängig gemacht werden kann. Die Methode wurde von Sujoy K. Guha am Indian Institute of Technology Kharagpur entwickelt. Das Präparat befindet sich in Indien in der Phase III der klinischen Studie und ist in den Staaten Indien, China, Bangladesch und in den Vereinigten Staaten von Amerika (USA) patentiert. In den USA arbeitet die Parsemus Foundation unter dem Markennamen "Vasalgel" an dieser Methode und strebt eine Zulassung bei der FDA an.

Funktionsmechanismus
RISUG wird in den Samenleiter (Vas deferens), also jenen Gefäßabschnitt den die männlichen Samenzellen vor der Ejakulation durchwandern müssen, injiziert. Innerhalb weniger Minuten beschichtet diese Injektion die Wände des Samenleiters mit dem Polymergel. Dieses Gel schädigt dann die vorbeifließenden Samenzellen derart, dass sie nicht mehr imstande sind, eine weibliche Eizelle zu befruchten. Der Methode liegt die Idee zugrunde, dass die Sterilität rückgängig gemacht werden kann, indem das Kunststoffgel durch Injektion des Lösungsmittels Dimethylsulfoxid (DMSO) oder von Natriumhydrogencarbonatlösung herausgespült wird.

Nach der Anwendung an 250 Freiwilligen wurden keine Nebenwirkungen verzeichnet, die über eine leichte Hodenschwellung, die bei manchen Probanden direkt nach der Injektion auftrat, hinausgingen. Etwaige Schwellungen verschwanden innerhalb weniger Wochen. Wegen des ungehinderten Austritts der Spermien gab es bei den Probanden keine Druckgefühle oder Granulombildung, wie sie bei Vasektomie-Patienten auftreten können.

Eine 2009 veröffentlichte Weiterentwicklung von RISUG ist ein SMA-Gel, das fein verteilte Eisenoxid- und Kupferpartikel enthält (Smart RISUG): durch diese werde die spermizide Wirkung erhöht, da freigesetzte Kupferionen zu einer Herabsetzung der Beweglichkeit und vermehrter Missbildung der Spermien führten. Ferner ließen sich nach der Injektion die Lage und Form des Gelkörpers im Samenleiter durch Anlegen eines elektromagnetischen Feldes noch korrigieren, auch eine Entfernung soll durch eine Verflüssigung im Magnetfeld möglich sein.

Vorteile
 Gesundheit: Keine hormonelle Belastung beider Partner.
 Effektivität: Bei 250 Versuchspersonen gab es nur eine ungeplante Schwangerschaft, die aufgrund einer unsachgemäßen Injektion entstanden war. Bei 15 dieser Versuchspersonen liegt der Eingriff bereits länger als 10 Jahre zurück.

 RISUG erfordert im Gegensatz zum Gebrauch von Kondomen keine Unterbrechung des Sexualaktes.
 Ambulanter Eingriff: Die Männer können die Klinik sofort nach der Injektion wieder verlassen und ihr gewohntes Sexualleben nach einer geringen Wartezeit, bis keine Spermien im Ejakulat mehr nachweisbar sind (in der Regel innerhalb einer Woche), wieder aufnehmen.
 Langfristige Effektivität: Laut Erfinder Guha soll eine einzige Injektion eine Wirkungsdauer von bis zu 10 Jahren haben.
 Kostengünstig: RISUG wurde als kostengünstige Verhütungsmethode entwickelt, um auch ärmeren Bevölkerungsschichten Familienplanung zu ermöglichen. Im Gegensatz zu hormonellen Präparaten, die regelmäßig eingenommen werden müssen, fallen hier nur die Kosten für einen Eingriff an.
 Ökologische Aspekte: Es entsteht keine hormonelle Belastung von Gewässern durch Ausscheidungen hormoneller Stoffe (wie z. B. bei der Antibabypille).

Nachteile
 Die nichtinvasive Entfernung nach längerer Tragezeit des Kunststoffgels ist nicht gesichert.

Literatur
 SK. Guha: Contraceptive for use by male. United States Patent. 1996:5,488,075.
 C. Y. Cheng, D. D. Mruk: Male contraception: Where do we go from here? In: Spermatogenesis. Band 1, Nummer 4, 10 2011, S. 281–282, doi:10.4161/spmg.1.4.19014, PMID 22332110, .
 R. K. Jha, P. K. Jha, S. K. Guha: Smart RISUG: a potential new contraceptive and its magnetic field-mediated sperm interaction. In: International journal of nanomedicine. Band 4, 2009, S. 55–64, PMID 19421370, .
 Stephanie T. Page, John K. Amory, William J. Bremner: Advances in Male Contraception. In: doi:10.1210/er.2007-0041ne, 29(4), S. 465–493,
 Sujoy K.Guha, Vandana Chauhan, Shubhadeep Banerjee: Designed Self Assembly of Nano-Liposomes in the Male Reproductive Tract for Model Drug Delivery to the Prostate. (PDF; 1,3 MB) In: The Open Nanoscience Journal. 2011, 5, S. 11–15 doi:10.2174/1874140101105010011.
 NK Lohiya, B Manivannan, PK Mishra, N Pathak, SPA Balasubramanian: Intravasal contraception with styrene maleic anhydride and its noninvasive reversal in langur monkeys (Presbytis entellus entellus). In: Contraception. 58, 1998, S. 119–128, PMID 9773267.
 B Manivannan, PK Mishra, NK Lohiya: Ultrastructural changes in the vas deferens of langur monkeys Presbytis entellus entellus after vas occlusion with styrene maleic anhydride and after its reversal. In: Contraception. 59, 1999, S. 137–144, PMID 10361629.
 NK Lohiya, B Manivannan, PK Mishra: Repeated vas occlusion and non-invasive reversal with styrene maleic anhydride for male contraception in langur monkeys. In: International Journal Andrology. 23, 2000, S. 36–42, PMID 10632760.
 NK Lohiya, B Manivannan, PK Mishra, S Sriram, SS Bhande, S Panneerdoss: Pre-clinical evaluation for non-invasive reversal following long-term vas occlusion with styrene maleic anhydride in langur monkeys. Contraception, 71, 2005, S. 214–226, PMID 15722073.
 B Manivannan, SS Bhande, S Panneerdoss, S Sriram, NK Lohiya: Safety evaluation of long-term vas occlusion with styrene maleic anhydride and its non-invasive reversal on accessory reproductive organs in langurs. In: Asian Journal of Andrology. 7, 2005, S. 195–204, PMID 15897977.
 NK Lohiya, R Suthar, A Khandelwal, S Goyal, AS Ansari, B Manivannan: Sperm characteristics and teratology in rats following vas deferens occlusion with RISUG and its reversal. In: International Journal of Andrology. 33, 2010, S. e198–e206, PMID 19811546.

Weblinks
 Parsemus Foundation – Vasalgel, a multi-year contraceptive
 RISUG Malecontraceptives.org
 The Birth of a male-contraceptive. Open Magazine / Sohini Chattopadhyay, 31. März 2012

Einzelnachweise

Empfängnisverhütung


Biserica de lemn din Căpățânești, comuna Broșteni, județul Mehedinți a fost construită în jur de 1700, refăcută în 1802. Are hramul "Tăierea Capului Sfântului Ioan Botezătorul". Biserica se află pe noua listă a monumentelor istorice sub codul LMI: .

Istoric și trăsături
Biserica de lemn "Tăierea Capului Sfântului Ioan Botezătorul" se află la marginea localității, în cimitirul fostului sat înglobat Condulești, în partea dreaptă a drumului ce leagă satul Căpățânești de localitatea gorjeană Boca. Este dezafectată cultului, golită de podoabe și lăsată în paragină.

Pereții, construiți din bârne de stejar, îmbinate în coadă de rândunică, înscriu un plan dreptunghiular, cu absida altarului decroșată, poligonală, cu cinci laturi.

Prispa de pe latura vestică păstrează stâlpii de lemn originari, în timp ce acoperișul de șindrilă a fost înlocuit cu unul mai durabil din eternit.

Note

Bibliografie
Studii regionale

Vezi și
 Căpățânești, Mehedinți

Legături externe
 CIMEC Fișă de monument
 Monumente istorice din România Fișă de monument

Galerie de imagini

Căpățânești
Monumente istorice din județul Mehedinți
Biserici din secolul al XVIII-lea din România

Biserica de lemn din Căpățânești


Demonizar o inimigo, demonização do inimigo ou desumanização do inimigo é uma técnica de propaganda que promove uma ideia de que o inimigo é um agressor ameaçador e maligno com apenas objetivos destrutivos. A demonização é a mais antiga técnica de propaganda destinada a inspirar o ódio ao inimigo necessário para feri-lo mais facilmente, para preservar e mobilizar aliados e desmoralizar o inimigo.

Critérios básicos
Devido ao uso indevido frequente do termo demonização, ele é privado de seu potencial para ser analisado. É por isso que Jules Boykoff definiu quatro critérios de demonização do inimigo:

 Tanto a mídia quanto o estado empregam molduras para retratar a natureza inerente do chamado inimigo principalmente em termos morais.
 O caráter do oponente é retratado de forma maniqueísta, como o bem contra o mal.
 O Estado é a origem de tal representação demonológica.
 Não há uma contra-reivindicação significativa do Estado.

História
A demonização do inimigo tem sido realizada rotineiramente ao longo da história. Tucídides registrou exemplos na Grécia Antiga.

Phillip Knightley acreditava que a demonização do inimigo (primeiros líderes inimigos e depois indivíduos inimigos) tornou-se um padrão previsível seguido pela mídia ocidental, sendo o estágio final as atrocidades.

Durante a Segunda Guerra Mundial, documentários de propaganda que continham demonização do inimigo e patriotismo de bandeiras foram preparados pelo Departamento de Estado dos EUA e outras instituições estatais dos Estados Unidos e distribuídos, após serem aprovados.

Personificação e demonização
A demonização do inimigo pode ser muito mais fácil de conduzir se o inimigo for personalizado em um homem, como o Kaiser Wilhelm II, que foi demonizado pela mídia popular russa durante a Primeira Guerra Mundial.

A estratégia de demonização do inimigo conduz inevitavelmente a um ciclo vicioso de atrocidades, que foi elaborado por muitos autores, incluindo Carl von Clausewitz. A demonização do inimigo impossibilita a solução diplomática e conduz inevitavelmente à guerra ou ao agravamento das relações. Descrever o inimigo como particularmente maligno inspira sentimentos que tornam os assassinatos mais fáceis.

A representação de um inimigo como demoníaco muitas vezes levou ao tratamento de toda a população ou aparato político associado ao grupo ou líder inimigo como igualmente demoníaco. Isso também muitas vezes resulta em uma tendência a reduzir os motivos mais complexos de um inimigo à simples promoção do puro mal.

O teórico revolucionário chinês Mao Zedong sustentava que a demonização de si mesmo pelo inimigo era uma coisa boa. Ele disse: "Ainda é melhor se o inimigo nos atacar descontroladamente e nos pintar como totalmente pretos e sem uma única virtude; isso demonstra que não apenas traçamos uma linha clara de demarcação entre o inimigo e nós mesmos, mas conseguimos muito em nosso trabalho." (Ser atacado pelo inimigo não é uma coisa ruim, mas uma coisa boa (26 de maio de 1939))

Referências

Leitura adicional

Propaganda

Demonização do inimigo


الارتباط في علم الإحصاء ربما تشير إلى عدد من المواضيع:

 ارتباط
 ارتباط ذاتي
 ارتباط متبادل
 دالة ارتباط

انظر أيضا
 ربط (توضيح)
 رابط (توضيح)
 رباط (توضيح)
 الرباط (توضيح)
 رباط مقوس (توضيح)
 مرابط (توضيح) : اسم عائلي

صفحات توضيح أسماء أماكن

ارتباط (توضيح)


الطريق الوطنية رقم 5 أو ط و5 طريق رئيسية تونسية تصل بين مدينة تونس والحدود التونسية الجزائرية قرب مدينة ساقية سيدي يوسف، وهي تمرّ بالمدن التالية على التوالي:
 مدينة تونس،
 برج العامري،
 مجاز الباب،
 تستور،
 تبرسق،
 دقة،
 الكريب،
 الكاف،
 ساقية سيدي يوسف.

الطرقات الوطنية - تونس

الطريق الوطنية رقم 5 (تونس)


Gara Plopșoru este o gară care deservește comuna Plopșoru, județul Gorj, România.

Plopșoru

Gara Plopșoru


Michel Durand-Delga, né le  à Gaillac et décédé le  à Fontainebleau, est un géologue français et un historien de la géologie.

Biographie
Il fait des études de géologie à Toulouse, interrompues par la guerre, puis à Paris.

En 1945, il devient préparateur en géologie dans le laboratoire de Paul Fallot du Collège de France. En 1947, il devient chef de travaux à l'INA, puis en 1955 à la Sorbonne. Il est maître de conférences à la Sorbonne en 1958, professeur sans chaire en 1960 et titulaire de chaire en 1963. En 1972, il devient professeur et patron du laboratoire de géologie méditerranéenne à l'Université de Toulouse. Il devient professeur émérite en 1986

Il préside la section géologie du Comité national du CNRS de 1971 à 1976.

Il préside la Société géologique de France  en 1975.

Il est élu Membre correspondant de l'Académie des Sciences de France  en 1980. Après sa mort, un colloque scientifique a été organisé en son honneur par l'Académie des sciences, les 3 et 4 décembre 2013.

Il est membre, puis membre d'honneur (2002) du conseil d'administration de l'.

Travaux scientifiques
Il s'intéresse à la géologie et à la tectonique des chaînes alpines autour de la Méditerranée occidentale : l'Atlas marocain, des Cordillères Bétiques, de Gibraltar, de la partie orientale des Pyrénées et de la Corse. C'est un géologue de terrain qui fait des cartes extrëmement précises précises au 1/ème. En paléontologie, il est spécialiste des calpionelles.

Il écrit des biographies de grands géologues, notamment de Jules Marcou, de Ami Boué et de Marcel Bertrand. Il écrit différents articles sur l'affaire Deprat, qui est la plus importante erreur judiciaire de l'histoire en sciences géologiques, puisqu'elle a conduit à évincer Jacques Deprat de la fonction publique pour forfaiture, alors que l'intéressé était totalement innocent des chefs d'accusation ; ces articles lui ont valu le prix Wegmann de la Société géologique de France et ont permis de réhabiliter Deprat après sa mort.

Distinctions

Médaille des évadés
Lauréat de l'Académie des sciences (1956)
Prix Prestwich de la Société géologique de France (1972)
Prix Wegmann de la Société géologique de France (2004)
Médaille d'honneur de l'université de Université Saint-Clément-d'Ohrid de Sofia (Bulgarie) (1994)
Golden Jurassic Ammonite Award décerné par l' (2008)
Docteur honoris causa des universités de Cagliari et de Grenade
Membre correspondant de l'Académie des Sciences de France (1980), section des Sciences de l'univers
Président de la Société géologique de France (1975)
Membre de l'Académie polonaise des arts et sciences, de l'Académie hongroise des sciences, de l'Académie roumaine
Membre d'honneur de la Société géologique de Pologne, de la Société tchécoslovaque de géologie et de minéralogie, et de la Société géologique de Bulgarie

Principales œuvres

Géologie
 Étude géologique de l'Ouest de la chaîne numidique, thèse de doctorat à la Sorbonne, 1955
Livre à la mémoire du Prof. Paul Fallot consacré à l'Évolution paléogéographique et structurale des domaines méditerranéens et alpins d'Europe, janvier 1963, 718 pages, édité par la Société géologique de France
 Situation structurale et nature ophiolitique de roches basiques jurassiques associées aux flyschs maghrébins du Rif (Maroc) et de Sicile (Italie), in Comptes rendus de l'Académie des sciences, Volume 331, issue 1, 15 juillet 2000, p. 29-38
 Homologies géologiques entre les deux rives du detroit de Gibraltar, avec Jean Didon et Jacques Kornprobst, in Bulletin de la Société Géologique de France (1973) S7-XV (2), p. 77–105

Histoire de la géologie
 Jules Marcou, précurseur français de la géologie nord-américaine, Paris: L'Harmattan, 2002 (avec Richard Moreau)
 Marcel Bertrand, génie de la tectonique, Paris: Presse des Mines, 2010

Liens externes

Notes et références

Géologue français du XXe siècle
Paléontologue français du XXe siècle
Professeur à la faculté des sciences de Paris
Membre de l'Académie polonaise des arts et sciences
Membre de l'Académie hongroise des sciences
Membre étranger de l'Académie roumaine
Titulaire de la croix de guerre 1914-1918
Chevalier de la Légion d'honneur
Officier des Palmes académiques
Naissance en mai 1923
Naissance à Gaillac
Décès en août 2012
Décès à 89 ans
Décès à Fontainebleau

Michel Durand-Delga


Lamar Cardinals (en español los Cardenales de Lamar) es el nombre que reciben los equipos deportivos de la Universidad Lamar, situada en Beaumont, Texas. Los equipos de los Cardinals (masculino) y las Lady Cardinals (femenino) participan en las competiciones universitarias organizadas por la NCAA, y forman parte de la Southland Conference, de la cual son miembros de pleno derecho desde su creación en 1963. El 1 de julio de 2021, Lamar dejará la Southland Conference por segunda vez y se unirá a la Western Athletic Conference.

Apodo y mascota
En 1932, John Gray, el entonces entrenador de fútbol americano y director deportivo de la universidad, cambió el apodo de Lamar de los Brahmas a los Cardinals y los colores de la escuela de marrón y gris a rojo y azul. Los colores cambiaron en 1960 a los actuales rojo y blanco. La mascota se denomina Big Red.

Programa deportivo
Los Cardinals y las Lady Cardinals participan en las siguientes modalidades deportivas:

Baloncesto
El equipo de baloncesto masculino ha conseguido ganar en cinco ocasiones el Torneo de la Southland Conference, lo que le ha dado derecho en otras tantas ocasiones de participar en el Torneo de la NCAA, cuyo mejor resultado obtiuvieron en 1980, cuando alcanzaron los octavos de final. Tres de sus jugadores han llegado a jugar en la NBA.

Fútbol Americano
Comenzó su actividad en 1923, y salvo parones en sus primeros años, se ha venido desarrollando hasta la actualidad. Han participado en dos ocasiones en los bowls de post temporada, ganando en uno de ellos, el Tangerine Bowl de 1961. 24 de sus jugadores han conseguido jugar en la NFL.

Instalaciones deportivas
 Montagne Center es la instalación donde disputan sus partidos los equipos de baloncesto. Construido en 1984, tiene capacidad para 10.080 espectadores.

 Provost Umphrey Stadium es el estadio donde juega el equipo de fútbol americano. Tiene una capacidad para 16.000 espectadores, y fue construido en 1964.

Referencias

Enlaces externos

 Web oficial de los Cardinals

Equipos de la National Collegiate Athletic Association
Clubes y equipos deportivos del estado de Texas
Southland Conference
Condado de Jefferson (Texas)

Lamar Cardinals


71483 Dickgottfried este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
71483 Dickgottfried este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în cadrul proiectului CSS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,98 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 10,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 71001-72000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

71483 Dickgottfried


Obtüratör, fotoğraf filmine düşürülecek ışık miktarını ayarlamadaki iki değişkenden biridir. Diyafram ve obtüratör fotoğrafta iki temel ayardır. Diyafram, makineye giren ışık ışınlarının geçtiği dairenin çapını belirtirken, obtüratör hızı ise filmin ışığa ne kadar süre maruz kalacağını belirler. İki değerin birlikte ayarlanarak film üzerine ışığın istenilen düzeyde düşürülmesine pozlama denir. Obtüratör hızına aynı zamanda perde hızı, shutter speed, enstantane de denilmektedir.

Obtüratör film üzerine düşme süresini belirleyen mekanik bir sistemdir. Bu süreler çoğunlukla saniyelerin birimleri kadardır. Örneğin 1/1, 1/2, 1/4, 1/8, 1/15, 1/30, 1/6 0, 1/125, 1/250,1/500, 1/1000 gibi. 1/1'de perdenin açılıp kapandığını gözle görebilirken 1/1000'de gözle görülemeyecek kadar kısa sürede perde açılıp kapanır. Objektifler arası ve perdeli olmak üzere iki tip obtüratör sistemi vardır. Obtüratörün iki fonksiyonu vardır:

 Işık miktarını saptamak,
 Hareketi saptamak.

Fotoğrafçılık

Obtüratör


An Coelachne minuta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Norman Loftus Bor. An Coelachne minuta in nahilalakip ha genus nga Coelachne, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Coelachne

Coelachne minuta


Emil Breivik, né le  à Gossen en Norvège, est un footballeur norvégien qui évolue au poste de milieu central au Molde FK.

Biographie

En club
Né à Gossen en Norvège, Emil Breivik est formé par le club local du Gossen IL, puis par le Molde FK, où il commence sa carrière professionnelle. Il joue son premier match le , lors d'une rencontre coupe de Norvège contre . Il entre en jeu à la place de Fredrik Aursnes et son équipe s'impose largement par cinq buts à zéro.

Le 20 août 2019, Emil Breivik est prêté au Raufoss IL. Il joue son premier match pour cette équipe le jour suivant, lors d'une rencontre de championnat contre le Sandefjord Fotball. Il entre en jeu et son équipe s'incline par un but à zéro.

Il fait ensuite son retour à Molde. Le 22 octobre 2021, il prolonge son contrat jusqu'en 2025.

Le , il participe à la finale de la coupe de Norvège face au FK Bodø/Glimt. Il est titularisé et son équipe s'impose grâce à un but de Sivert Mannsverk, qui inscrit le seul but de la partie.

En équipe nationale
Emil Breivik joue son premier match avec l'équipe de Norvège espoirs le  face à l'Azerbaïdjan. Il entre en jeu à la place de Sivert Mannsverk et son équipe s'impose sur le score de deux buts à un.

Palmarès
 Molde FK
 Coupe de Norvège (1) :
 Vainqueur : 2021-22.

Références

Liens externes

Footballeur norvégien
Joueur du Raufoss IL
Joueur du Molde FK
Naissance en juin 2000
Naissance en Norvège

Emil Breivik


(also called Power Office Girls) is a comedic TV drama serial based on the Japanese manga of the same name by , though much of the details (all besides the company name and the characters) have departed from the comic. Released in 1998, Shomuni was a surprise winner of the ratings war for drama serials aired in Japan between April and June, despite being projected to finish a lowly thirteenth in a survey conducted by a major TV station.

Story
The stories revolve around the office ladies (OL) of General Administration Section 2 (Shomu ni, or GA-2) in a large multinational company called Manpan Corporation.

GA-2 is called "the graveyard for female office ladies", simply because it is the place where female employees are dumped should they mess up big time elsewhere. Rarely is anyone ever allowed to leave for other more purposeful departments. Jobs include replacing used toilet rolls, changing light bulbs, organizing company outings, and other menial tasks. GA-2 is located in the basement, which is in fact a disused store room.

The purpose of GA-2 is to convince these errant – or simply useless – employees to quit (and typically people last three days at most) due to the monotonous and meaningless nature of the job, just so that the company, headed by sex-crazed executives and a Personnel Section willing to stoop to any means, will save on the costs of firing them.

However, the employees posted to GA-2 exhibit no intention to quit, to the chagrin of the Personnel Section Chief  and his assistant , since the people at Shomuni are happy their menial jobs give them more than enough time to pursue their other interests during office hours.

As the drama series progresses, it is evident that these seemingly lowly employees have their own pride despite them being the most despised employees in the company, and in every episode, they end up saving the company from a potential catastrophe, inadvertently or otherwise.

GA-2 has one male employee, the friendly and affable Section Chief , whose role can at best be described as that of a nominal caretaker. Save for caring for a female tabby cat, he is an old man who appears to be only interested in waiting for his retirement age while idling in the GA-2 office.

Characters

GA-2 was composed of four women from the start of the first episode, and is seen first through the eyes of Tsukahara Sawako (the fifth woman to join GA-2).

  is the tallest person in GA-2 and is also often their leader. She is responsible for carrying the ladder which GA-2 uses for fixing lightbulbs. Her uniform skirt is shorter than those of the other women in GA-2. Chinatsu believes that a woman's worth is determined by how many men she "conquers", or sleeps with (Episode 1). Before she entered Manpan Corporation, she used to work as a nightclub hostess (episode 1).
  has a past which few people know about. She is often not seen having lunch with her fellow GA-2 colleagues in the company canteen, for she spends lunch hour with different male high-ranking executives of the company. In episode 6 of the first season, it is revealed that Kana was the tenth mistress of Manpan's late president, and that he sent her expensive gifts of jewelry
  is the second oldest employee in GA-2, after Section Chief Inoue. Nobody in GA-2 seems to remember how she ended up in GA-2. She is responsible for making announcements as well as drawing up the daily company routines of GA-2. Highly interested in stock investments. Azusa is also trying to find a husband, and once slipped a personals ad into the folder of a high powered executive.
  is the quirkiest of the GA-2 members. Her mother sells antiques and her father has a photocopy store. She has a night job as a fortune teller at night after work at GA-2 – and her predictions are never wrong. Her foresight often sparks an entire episode, depending on GA-2's interpretation on her prediction. Much of her comic appeal comes from her deadpan delivery.
  is the youngest (at age 21) employee in GA-2, and is very incompetent at getting the job done correctly due to her extremely simple and innocent manner. After knocking down the president of Manpan Corporation in an elevator lobby (as the result of a fight between her and a wronged wife in an elevator) she was posted to GA-2. She is in love with Mr. Ukyo, and Azusa labels her to be 'ambitious'.
  At the end of the third episode, she became the sixth member of GA-2. She attended elementary school with Chinatsu, and is one of the few people who can get Chinatsu visibly angry. In episode 7, Ume tells Sawako she remembers Chinatsu as "...a big crybaby who got nicknamed Gassy Chinatsu." Highly ambitious, she is learning several languages (such as Arabic) and aims to leave GA-2 as soon as she can. She is a computer analyst, and specializes in acquiring information.

Each of the twelve episodes usually focuses on the developments of one character of Shomuni. Each episode is independent of another, except for the season's finale.

Sequel
Two sequels to Shomuni were made, as well as three Special movie editions. Shomuni was followed up by two TV movies: Shomuni Special 1 (aired on October 7, 1998), Shomuni Special 2 (aired on January 2, 2000), and two sequel drama serials: Shomuni 2 (aired April 12, 2000 – June 28, 2000) and the other was Shomuni Final (July 3, 2002 – September 18, 2002). A third TV movie, Shomuni Forever, was aired on January 1, 2003, to round off the drama series.[2] In the end, each individual leave GA-2 2 months apart from one another. Tsukahara is last.

In 2013, another Shomuni were made since the previous season departure on 2002, known as Shomuni 2013 or Shomuni 4/Power Office Girls 4, premiering on Fuji TV on July 10. Led by the same actress Esumi Makiko as the main protagonist, this season were completely backed up by a total new cast as supporting.

Cast List
 as Chinatsu Tsuboi
 as Ume Maruhashi
 as Sawako Tsukahara
 as Kana Miyashita
 as Azusa Tokunaga
 as Rie Himukai
 as Kaoru Sugita
 as Tomonori Ukyō
 as Kouji Inoue
 as Terasaki
 as Nonomura

References

External links
Official Shomuni 1 Homepage @ Fuji TV (Archived)
Shomuni 2013 @ Fuji TV
Review on the JDrama ratings

1998 Japanese television series debuts
1998 Japanese television series endings
2000 Japanese television series debuts
2000 Japanese television series endings
2002 Japanese television series debuts
2002 Japanese television series endings
Fuji TV dramas
Japanese drama television series
Japanese television dramas based on manga
Kodansha manga
1996 manga
Seinen manga

Power Office Girls


Déjà Vu er en dansk dokumentarfilm fra 2016 instrueret af Jon Bang Carlsen.

Handling
Dokumentarfilmen er en kærlighedshistorie, der tog sin begyndelse for længe siden i instruktørens barndomshjem langt ude på landet. Da Jon Bang Carlsen blev døbt, gav hans far ham et maleri af Jesus og hængte det op over hans seng. Hver aften før han lukkede sine barneøjne, bad han til manden på korset om at se efter sin familie. Da Jon Bang Carlsens far alligevel pludselig forlod familien, brændte han i desperation øjnene ud på farens gave med en rødglødende ildrager. Dokumentarfilmen er en selvbiografisk skæbnefortælling om Jon Bang Carlsens søgen efter at gøre skaden god igen, fortalt gennem billeder og klip fra instruktørens lange karriere, der tæller mere end 40 film i et væld af genrer.

Medvirkende

 Jon Bang Carlsen
 Stine Bierlich
 Reine Brynolfsson
 Flemming (Bamse) Jørgensen
 Else Petersen
 Ingolf Gabold
 Bodil Kjer
 Ulla Henningsen
 Rasmus Seebach

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2016

Déjà Vu (film fra 2016)


هذه قائمة بأسماء قبائل وعشائر سكان العراق، ذكر مزهر الفرعون في كتابه القضاء العشائري، التسميات الرئيسية للعشيرة ومعانيها:
 العشيرة: تتكون من عدة أفخاذ
 القبيلة: وتتكون من عشائر وكلها تنتهي إلى جد واحد فهي أوسع من العشيرة، وفي العراق تُستعمل كلمة عشيرة مكانَ كلمة قبيلة فيما يتعلق بمعاني الأصل الواحد والكثافة العددية والأعراف والالتزامات.
 السلَف: وهو يتكون من عدة عشائر کالقبيلة إلا أنه يدخل معها عشائر غير قريبة بالنسب لتلك القبيلة فتصبح تحت لوائها وهذا ما يسمی بالسلَف وهو أوسع من القبيلة، وكل هذه الكلمات تدلّ على العشيرة. يستعمل بعض العراقيين كلمة «البو» قبل اسم العشيرة، فتصبح «البو فلان»، معنى كلمة البو فلان، هو آل فلان.

أسماء قبائل العراق

 عامر بن صعصعة
 عقيل (عگيل في اللهجة العراقية)
 بنو هلال
 عبادة
 ربيعة (الربيعي)
 بني شيبان (الشيباني)
 بنوعجل وحنيفة
 تغلب الحمدانيين (البوحمدان) والغرير
 عنزة
 الحبلان
 الصقور
 السلقا
 السبعة
 الفدعان
 ولد سليمان
 الرولة
 الرفيع
 الأشاجعة
 البدور
 تغلب
 بني ركاب
 عتاب
 عبد القيس
 عبودة
 زبيد
 الجنابيون
 الجبور
 العبيد
 الدليم
 العقيدات
 الجوابر
 العونان
 المجانين
 الجحيش
 السواعد
 البو شعبان
 البوسلطان
 اللهيب
 البو محمد
 العزة
 البو محمد
 البو بكر
 البو عواد
 البو طراز
 البو غصيبة
 البو حردان
 البو مسرة
 البو موسى
 البو عجيل
 البو حامد
 البو فراج
 الجيايلة
 الملاطشة
 البو حنظل
 الفريجات
 قبائِل جَبر أو عَرب جُبور وتشمل:
 قبيلة لُهيب المشهورة.
 قبيلة جُبور الخَوالِد وهم بني خالِد بن جَبرْ.
 قبيلة جغيف أو الجغايفة وهم بني حَمد الجَغاف أو أجرة حَمد.
 قبيلة الجُبور الأكراد أو الجُمور
 قبيلة جِبارة
 قبيلة هَيكَلْ
 قبيلة عِجلْ
 قبيلة جُبور الواو
 قبيلة الدُعوم
 قبيلة شُويخ
 قبيلة الجوذر
 قبيلة جاموس
 قبيلة مُلحِم
 قبيلة البو جَمالْ
 قبيلة بنو نَجاد
 قبيلة دَهمَش
 قبيلة بنو عَميرة
 قبيلة بنو طُعمة
 قبيلة بنو خَطاب أو البو خَطاب
 قبيلة بنو سالم أو البو سالم
 قبيلة القُضاة
 قبيلة قُريع أو القريعات أو الكريعات
 قبيلة البو جابر السواكن
 قبيلة العويليّين
 قبيلة العويديين
 عنزة منهم:
 العمارات
 البدور
 الروله
 السبعة - الفدعان - ولد سليمان - العبادله
 الدليم
 المحامدة
 البو عزام
 البو عمران
 البو شجل
 البو خالد
 الجريسات
 الفلاحات
 المصالحة
 البو شهاب
 السلمان
 البو رديني
 البو عساف
 البو خليفه
 البو مرعي
 البو عيثه
 البو ذياب
 البو هزيم
 النمر
 البو جابر
 الفلاحات
 البو فراج
 الحلابسة
 البوعلوان
 البوفهد
 البو حمزة
 البو عرب
 البو موسى
 البو صميدع
 الكرابلة
 الملاحمة
 البو عبيد
 الفتلة
 طيء
 شمر
 شمر الجزيرة
 الحلابسة
 الشجيرية الشمرية
 المسعود
 الأسلم
 سنجارة
 آل جشعم
 الجعفر
 زوبع
 البو حيدر
 بني لام
 الفضول
 آل خرسان
 آل غزي
 الصرخة
 آل سلطان
 الكثران
 النبهان
 العساف
 آل مغيرة
 آل خياري
 العشاوين
 آل غدفاء
 الظفير
 آل سويط
 القواسم
 السعيدات
 أبا ذراع
 العساكرة
 المعاليم
 آل عائذ
 بني حسين
 المحلف
 باقي طيء
 بني حسن
 الحواتم
 البوعامر
 عشيرة السواكن الطائية أحفاد الأمير عدي ابن حاتم الطائي
 عشائر آل نبهان الطائية
 هوازن
 بني خالد
 الكلاك
 آل غزالي
 آل شعيب
 الفارس
 المساحلة
 البحر
 الجنام
 آل محمد العيسى
 آل سيف الدين
 آل نصار
 آل حميد
 البو جاسم
 الصفر
 العبابسة
 مضر
 كنانة
 قريش
 السادة و الأشراف
 الحسنيين
 الكمر
 الجلالات
 الزنيتات
 الدراوشة
 الدريسات
 النظامات
 الكوامات
 البو ناجي
 الحياي
 بيت بريسم
 بني صخر
 المجاحيل
 القصاب
 اللويزيين
 بني ليث
 بني أسد
 بني تميم
 بني سعد
 بني عمرو
 البوحشمة
 البوخشمان
 البوريشة
 البو حسان
 البو حسن
 هوازن
 المنتفق
 ثلث الأجود
 ثلث بني سعيد
 ثلث بني مالك
 بني سعد بن بكر
 الرباح
 الزريرات
 آل جارالله
 المريزات
 آل طاوة
 الشحيلات
 آل غناوي
 آل الملة
 آل سلمان
 آل ثويني
 الحسامات
 البو ياسين
 آل كليب
 البوياس
 بني كعب
 خفاجة
 مطير
 الدوشان
 الجشعم
 الجعافره
 العزايزه
 زهران
 البو مفرج
 الحليحل
 البو جامن
 البو منخي
 الكراعنة
 المريات
 آل كشكول
 البو زركة
 البو صالح
 الجزامي
 البو سليمان
 آل منخي
 الشويخات
 آل درويش
 البو رزوقي
 الأزد
 الخزرج
 المعامير
 المحامدة
 البو سليمان
 الرحاحله
 الفرج
 الشطيطة
 البو صافي
 البو حيدر
 البو سياب
 البداحات
 البو شلش
 العبد الله
 البيانين
 بن زريق
 خزاعة
 جيس
 بني سيالة
 بنو دراج
 البو عذار
 البو إبراهيم
 البو كرم الله
 البو مساعد
 البو حسون
 البو راشد
 البو عباس
 النصاصرة
 البو مغيزل
 البو حاجم
 البو سويط
 العوامر
 قضاعة
 جهينة
 البيات
 الرجبان
 الرفاعة
 الريباوي
 الصوالحه
 القوفة
 قبيلة الدواسر
 البدارين
 الصخابرة
 آل نغيمش
 الحميد
 الخليفة
 السعد
 اليحي
 الدايم
 خولان
 حرب
 جمعان
 البو حجر
 المحاميد
 البو حمزه
 الخنيفس
 الرحمة
 البورفه
 البو سليمان
 الصفران
 البو صكر
 الطولات
 بني حجيم
 الأعاجيب
 الجوارين
 الظوالم
 الصفران
 الأعبس
 الجوابر
 الزياد
 الفرطوس
 آل توبة
 البركات
 البقارة
 البو عرب
 البو حسن
 البو فاضل
 البو صالح
 السحاب
 الخنجر
 البو فرج
 العبد الكريم
 الرفيع
 البو بدران
 عشائر الشويلات
 عشيرة الجدعان
 الشحماني
 السراي
 ألبو ناصر

أنظر أيضا

 قائمة قبائل الكرد

المراجع

عرب في العراق
عشائر
قبائل العراق
مجموعات عربية

قائمة قبائل العراق


Vasile Morariu (n. 1873, Luduș – d. 1933)  a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Vasile Morariu a fost învațător și delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia. S-a nascut la Luduș și a trăit între 1873-1933.

Activitate politica
A fost delegat la Marea Adunare Naționala de la Alba Iulia din partea Cercului Murăș-Ludoș. A fost primar in Luduș și senator PNȚ.

Note

Bibliografie
Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003.

Lectură suplimentară
Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1873
Decese în 1933
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Primari din România
Oameni din Luduș

Vasile Morariu


Asya Ana Karayollar Projesi (İngilizce: Asian Highway Project-AH), Asya'daki ana karayollar sistemini geliştirmek hedefli olarak Asya ve Avrupa'da bulunan 32 ülke ile Birleşmiş Milletler Asya ve Pasifik Ekonomik ve Sosyal Komisyonu (ESCAP) arasında yapılmış olan bir kooperatif projedir. Bu proje Komisyonu'nun 48. Toplantısında 1992'de kabul edilmiş olan Asya Kara Ulaşımı Altyapı Geliştirmesi (ALTID) ana projesinin üç genel kısmından biridir. Bu kısımlar şunlardır:
 Asya Ana Karayollar Projesi (AH projesi):
 Trans-Asya Demiryolu (TAR);
 Asya karadan taşımacılık projeleri için teşvik.

Asya Ana Karayollar Projesi Asya kıtasında uluslararası kara yolu ile taşımanın geliştirilmesini teşvik etmek hedefiyle 1959'da başlatılmıştı. Projenin 1960-1970 arasındaki birinci aşamasında önemli gelişmeler başarılmıştır; ama 1975'te finansal destek kesildikten sonra gelişmeler çok yavaşlamıştır. Ancak 1992'de yeni (ALTID) projesi kabul edildikten sonra BM Asya ve Pasifik Ekonomik ve Sosyal Komisyonu Asya Anayollar Projesine katılan üyelerle aşama aşama işbirliği yapmayı öngören birkaç proje çalışmasına girişmiştir.

'Asya Ana Karayollar Ağı üzerinde Hükümetlerarası Anlaşma (IGA)' 13 Kasım 2003'teki Hükümetlerarası Toplantı'da kabul edilmiştir. Bu anlaşmadaki Ek I, 32 üye ülkede toplam olarak yaklaşık 140.000 km (87.500 mil) uzunlukta bir Asya Ana Karayollarını tanımlamaktadır. Ek II ise 'Sınıflandırma ve Tasarım Standardları'nı tespit etmektedir. Bu IGA Anlaşması Nisan 2004'te 23 ülke tarafından imzalanıp kabul edilmiş ve 2007'de ise bu sayı 28 ülkeye çıkmıştır.

Kabul edilen 'Asya Ana Karayolları'nin başında AH1-yolu gelmektedir. Bu yol Tokyo'dan başlayıp her iki Kore'den, Çin'den, Orta Asya, Güneydoğu Asya ve Güney Asya ülkelerinden geçip İstanbul'un batısındaki Edirne'ye kadar uzanmaktadır. Bu yol koridoru Çin, Rusya ve Hindistan gibi büyük arazili ve büyük nüfuslu Asya ülkeleri arasındaki ticaret bağlantılarını çok geliştireceği ön görülmektedir. Bu yolu tamamlamak için halihazırda mevcut yollar yenilenecek ve ağı daha yoğunlaştırmak için yeni yollar inşa edilecektir. Bu hedefle 26.000 km uzunluğundaki kara yolunu yenilemek veya geliştirmek için 2007'ye kadar bu yol için 25 milyar ABD doları harcanmış veya harcama bütçelerine konulmuştur ve 18 milyar ABD doları daha harcama yapma planı bulunmaktadır.

Asya AH-yolları

Tek basamaklı AH-yolları

Tek basamaklı numaralar tüm Asya kıtasının bir ucundan diğer ucuna giden yolları gösterir:
 AH1: 20.557 km (12.848 mil); Tokyo, Japonya'dan Türkiye ile Bulgaristan sınırına kadar (AH5 ile birlikte).
 AH2: 13.177 km (8.326 mil). Denpasar,Endonezya'dan Hosravi,İran'a kadar.
 AH3: 7.331 km (4.582 mil). Ulan-Ude,Rusya'daki AH6 ile kavşaktan) Tanggu, Çin'e; ve Şangay,Çin'deki AH5 ile kavşaktan Chiang Rai,Tayland'a ve Kyaing Tong, Myanmar'a kadar (her ikisi de AH2 üzerinde)
 AH4: 6.024 km (3.765 mil). Novosibirsk,Rusya'daki AH6 ile kavşaktan) Yarantai, Moğolistan ve Urumçi,Çin'deki AH5 ile kavşaktan Karaşi,Pakistan'a AH7 ile kavşağa kadar.
 AH5: 10.380 km) (6.488 mil). Şangay,Çin'deki AH3 ile kavşaktanTürkiye ile Bulgaristan sınırındaki AH1 ile kavşağa kadar.
 AH6: 10.475 km (6.547 mil). Busan,Güney Kore'deki AH1 ile kavşaktan) Rusya ile Belarus sınırına kadar.
 AH7: 5.868 km; (3.667.5 mil)); Yekaterinburg,Rusya'dan Karaşi,Pakistan'daki AH4 ile kavşağa kadar.
 AH8: 4.718 km; (2.949 mil) Rusya ile Finlandiya sınırından Bandar Emam, İran'a kadar.

Güney-Doğu Asya içindeki yollar

Güney-Doğu Asya içindeki yollar için 10-29 ile 100-299 numaraları kullanılmıştır :

 AH11: 1.588 km (992,5 mil); Vientiane,Laos'taki AH12 ile kavşaktan Sihanoukville,Kamboçya'ya kadar.
 AH12: 1.195 km (747 mil); Nateuy,Laos'taki AH3 ile kavşaktan Hin Kong,Tayland'daki AH1 ile kavşağa kadar.
 AH13: 730 km (456 mil); Oudomxai,Laos (AH12 ile kavşaktan) to Nakhon Sawan,Tayland'daki AH1/AH2 ile kavşaklara kadar
 AH14: 2.077 km (1.298 mil); Hai Phong,Vietnam'dan Mandalay,Myanmar'daki AH1/AH2 ile kavşaklara kadar.
 AH15: 566 km (354 mil); Vinh,Vietnam'daki AH1 ile kavşaktan Udon Thani,Tayland'daki AH12 ile kavşağa kadar
 AH16: 1.032 km)(645 mil); Dong Ha,Vietnam'daki AH1 ile kavşaktan Tak, Tayland'daki AH1/AH2 ile kavşaklara kadar
 AH18: 1.042 km (651 mil); Hat Yai,Tayland'daki AH2 ile kavşaktan to Johor Bahru Causeway, Malezya'ya kadar.
 AH19: 459 km (287 mil); Nakhon Ratchasima,Tayland (AH12 ile kavşakdan) to Bangkok, Tayland'daki AH2 ile kavşağa kadar.
 AH25: 2.549 km (1.593 mil); Banda Aceh,Endonezya'dan Merak,Endonezya'daki AH2 ile kavşağa kadar.
 AH26: 3.517 km (2.198 mil); Laoag,Filipinler'dan Zamboanga,Filipinler'e kadar.

Doğu Asya ve Kuzey-Doğu Asya içindeki yollar

Doğu Asya ve Kuzey-Doğu Asya içindeki yollar için 30-39 ile 300-399 numaraları kullanılmıştır :

 AH30: 2.739 km (1.712 mil); Ussuriysk,Rusya'daki AH6 ile kavşaktan Chita,,Rusya'daki AH6 ile kavşağa kadar.
 AH31: 1.595 km (997 mil); Belogorsk,Rusya'deki AH30 ile kavşaktan Dalian, Çin'a kadar.
 AH32: 3.748 km (2.342.5 mil); Sonbong,Kuzey Kore'dekiAH6 ile kavşaktan Khovd,Moğolistan'daki AH4 ile kavşağa kadar.
 AH33: 575 km (359 mil) Harbin,Çin'deki AH6/AH31 ile kavşaktan Tongjiang,Çin'e kadar.
 AH34: 1.033 km (646 mil); Lianyungang,Çin'den Xi'an,Çin'deki AH5 ile kavşağa kadar.

Güney Asya içindeki yollar

Güney Asya içindeki yollar için 40-59 ile 400-599 numaraları kullanılmıştır :

 AH41: 948 km (592.5 mil); Myanmar ile Bangladeş sınırdan Mongla, Bangladeş'e kadar
 AH42: 3,754 km (2346 mil); Lanzhou,Çin'deki AH5 ile kavşaktan Barhi,Hindistan'daki AH1 ile kavşağa kadar.
 AH43: 3,024 km(1892 mil); Agra,Hindistan'daki AH1 ile kavşaktan Matara, Sri Lanka'a kadar.
 AH44: 107 km (67 mil) ; Dambulla, Sri Lanka'daki AH43 ile kavşaktan Trinconmalee,Sri Lanka'a kadar.
 AH45: 2,030 km (1269 mil); Kalküta,Hindistan'daki AH1 ile kavşaktan Bangalore,Hindistan'daki AH43/AH47 ile kavşaklara kadar.
 AH46: 1,513 km (946 mil); Kharagpur,Hindistan'daki AH45 ile kavşaktan Dhule,Hindistan'daki AH47 ile kavşağa kadar.
 AH47: 2,057 km (1286 mil); Gwalior,Hindistan'daki AH43 ile kavşaktan Bangalore,Hindistan'daki AH43/AH45 ile kavşaklara kadar.
 AH48: 1 km (0,625 mil); Phuentsholing,Bhutan'dan Bhutan ile Hindistan sınırina kadar.
 AH51: 862 km (539 mil); Peşawer,Pakistan'daki AH1 ile kavşaktan Quetta,Pakistan'daki AH2/AH7 ile kavşaklara kadar.

Kuzey Asya, Orta Asya ve Güney-Batı Asya içindeki yollar

Kuzey Asya, Orta Asya ve Güney-Batı Asya içindeki yollar 60-89 ve 600-899
numaraları kullanılmıştır:

 AH60: 2,151 km (1.344 mil) ; Omsk,Rusya'daki AH6 ile kavşaktan Burubaital, Kazakistan'daki AH7ile kavşağa kadar.
 AH61: 4,158 km (2.599 mil); Kashi,Çindeki AH4/AH65 ile kavşaklardan Rusya ile Ukrayna sınırına kadar
 AH62: 2.722 km (1.701 mil) ; Petropavlovsk,Kazakistan'daki AH6/AH64 ile kavşaklardan Mazarı Sharif,Afganistan'daki AH76 ile kavşağa kadar.
 AH63: 2.434 km (1.521 mil); Samara,Rusya'deki AH6 ile kavşaktan Guzar,Özbekistan'daki AH62 ile kavşağa kadar.
 AH64: 1.666 km (1.041 mil); Barnaul,Rusya'deki AH4 ile kavşaktan Petropavlovsk,Rusya'daki AH6/AH62 ile kavşaklara kadar.
 AH65: 1,250 km (781 mil); Kashi,Çin'deki AH4/AH61 ile kavşaklardan Termez,Özbekistan'daki AH62 ile kavşağa kadar.
 AH66: 995 km (622 mil); Çin ile Tacikistan sınırından Duşanbe, Tacikistan'a kadar.
 AH67: 2,288 km (1430 mil); Kuitun,Çin'deki AH5 ile kavşaktanZhezkazgan,Kazakistan'daki AH62 ile kavşağa kadar.
 AH68: 278 km (174 mil); Jinghe,Çin'deki AH5 ile kavşaktan Ucharal,Kazakistan'daki AH60 ile kavşağa kadar.
 AH70: 4.832 km (3.020 mil); Ukrayna ile Rusya sınırından Bender Abbas, İran'a kadar.
 AH71: 426 km (266 mil); Dilaram,Afganistan'daki AH1 ile kavşaktan Dashtak,İran'daki AH75 ile kavşağa kadar.
 AH72: 1.147 km (717 mil); Tahran,İran'daki AH1/AH2/AH8 ile kavşaklardan Buşehr,İran'a kadar.
 AH75: 1.871 km (1.169 mil); Tejen, Türkmenistan'daki AH5 ile kavşaktan Çabahar,İran'a kadar.
 AH76: 986 km (616 mil); Polekhumri,Afganistan'daki AH7 ile kavşaktan Herat,Afganistan'daki AH1/AH77 ile kavşaklara kadar.
 AH77: 1.298 km(811 mil) ; Djbulsarcj,Afganistan'daki AH7 ile kavşaktan Mary,Türkmenistan'daki AH5 ile kavşağa kadar.
 AH78: 1.076 km (672.5 mil) ; Aşkabat,Türkmenistan'daki AH5 ile kavşaktan Kerman,İran'daki AH2 ile kavşağa kadar.
 AH81: 1.143 km (714 mil) ; Larsi,Gürcistan'dan Aktau,Kazakistan'daki AH70 ile kavşağa kadar.
 AH82: 1.261 km (788 mil) ; Rusya ile Gürcistan sınırından Iveoqlu,İran'daki AH1 ile kavşağa kadar.
 AH83: 172 km (107.5 mil); Kazak,Azerbaycan'deki AH5 ile kavşaktan Erivan,Ermenistan'daki AH81/AH82 ile kavşaklara kadar.
 AH84: 1,188 km (742.5 mil); Doğubayazıt,Türkiye'deki AH1 ile kavşaktan Mersin,Türkiye'ye kadar.
 AH85: 338 km (211 mil) Refahiye,Türkiye'deki AH1 ile kavşaktan Merzifon,Türkiye'deki AH5 ile kavşağa kadar.
 AH86: 247 km (154 mil) Aşkale,Türkiye'deki AH1 ile kavşaktanTrabzon,Türkiye'deki on AH5 ile kavşağa kadar.
 AH87: 606 km (378.75 mil) Ankara,Türkiye'deki AH1 ile kavşaktan İzmir,Türkiye'ye kadar.

Ülkelere göre AH-karayol uzunluğu

Asya Ana Karayol Ağı toplam olarak 140.479 km (87.799 mil) uzunlukta olacağı öngörülmüştür. Bu ağın ülkelere göre dağılımı şöyledir:

 Afganistan: 4.247 km
 Ermenistan: 958 km
 Azerbaycan: 1.442 km (901,25 mil)
 Bangladeş: 1.804 km (1.127,5 mil)
 Bhutan: 1 km (0,625 mil)
 Kamboçya: 1.339 km (837 mil)
 Çin: 25.579 km (15.978 mil)
 Kuzey Kore (Kuzey Kore): 1.320 km (825 mil)
 Gürcistan: 1.154 km (721,25 mil)
 Hindistan: 11.432 km (7.145 mil)
 Endonezya: 3,989 km (2.493 mil)
 İran: 11.152 km (6.970 mil)
 Japonya: 1.200 km (750 mil)
 Kazakistan: 13.189 km
 Kırgızistan: 1.695 km (1.059 mil)
 Laos: 2.297 km (1.436 mil)
 Malezya: 1.595 km (997 mil)
 Mogolistan: 4.286 km (2.678,75 mil)
 Myanmar: 3.003 km (1.877 mil)
 Nepal: 1.321 km (826.6 mil)
 Pakistan: 5.377 km (3.360,6 mil)
 Filipinler: 3.517 km (2.198,1 mil)
 Güney Kore: 907 km (566.9 mil)
 Rusya: 16,869 km (10.543,1 mil)
 Singapur: 19 km (11,9 mil)
 Sri Lanka: 650 km (406,25 mil)
 Tacikistan: 1.925 km (1.203.1 mil)
 Tayland: 5.112 km (3.195 mil)
 Türkiye: 5,254 km (3.283,75 mil)
 Türkmenistan: 2.204 km (1.377,5 mil)
 Özbekistan: 2.966 km (1.853,75 mil)
 Vietnam: 2.678 km (1.673,75 mil)

Dipnotları

İçsel kaynaklar

 Avrupa E-yolları
 Trans-Asya Demiryolu

Dış bağlantılar
 : AsianHighway: The project homepage  (Görülme tarihi:1.12.2008)
 : Asya 'Yeni İpek Yolu' projesi için imza atıyor. BBC News report (26 Nisan, 2004) (Görülme tarihi:1.12.2008)
 : UNESCAP raporu (Görülme tarihi:1.12.2008)
 : 2003 Asian Highway kitabı (PDF)(Görülme tarihi:1.12.2008)

Birleşmiş Milletler
Karayolları

Asya Otoyolu Projesi


1. ŽNL Karlovačku u sezoni 2017./18. je činilo 10 klubova. Prvenstvo se igralo trokružno, a prvak je nakon 27 kola postao NK Ilovac Karlovac, ali nije ostvario promociju u viši rang. Iz lige je ispao NK Vatrogasac Gornje Mekušje.

Tablica

Izvori

 Službene vijesti NSKŽ - 2018.

2018-19
karlovačka-1

1. ŽNL Karlovačka 2017./18.


De Fire Forbehold er Sonja Halds opfølger på deres debutalbum Vækstplanen. Det blev udgivet på REO Records den 21. april 2016.

Sangen "De Sidste" fik en vis airplay hos Danmarks Radio.

Spor

Referencer

EP fra 2016
Album fra 2016
Debutalbum fra Danmark
Rockalbum fra Danmark
Folkrock-album
Sonja Hald

De Fire Forbehold


Slaget ved Den Milviske Bro fandt sted 28. oktober år 312 mellem de romerske kejsere Konstantin den Store og Maxentius. Slaget fik sit navn fra Den Milviske Bro, som var en vigtig rute over floden Tiberen. Efter Konstantins sejr begyndte han at omdanne tetrarkiet og endte således med at blive enehersker i Romerriget. Maxentius druknede i Tiberen under slaget, og hans lig blev senere fisket op fra floden og halshugget.

Ifølge kronikører som Eusebius af Cæsarea og Lactantius markerede kampen begyndelsen på Konstantins omvendelse til kristendommen. Eusebius af Caesarea fortæller, at Konstantin og hans soldater fik en åbenbaring (In hoc signo vinces) sendt af den kristne Gud. Dette blev fortolket som et løfte om sejr, hvis Chi-Rho-tegnet, de to første bogstaver i Kristi navn på græsk, blev malet på soldaternes skjolde. I forbindelse med fejringen af sejren blev der opført en triumfbue, Konstantins Triumfbue, der beskriver Konstantins sejr som et resultat af guddommelig indgriben; imidlertid viser monumentet ikke nogen åbenlys kristen symbolik.

Baggrund
Den direkte årsag til slaget var den fem år lange konflikt mellem Konstantin og Maxentius over hvem, som skulle have herredømme over Det Vestromerske Rige. Konstantin var søn af den romerske kejser Konstantius I, som døde 25. juli 306, hvorpå hans soldater proklamerede hans søn som ny kejser den 28. oktober samme år. I Rom var imidlertid Maxentius, søn af Maximianus, en klar favorit som ny kejser. Tetrarkiet, det romerske system med flere kejsere, garanterede ikke, at Konstantin, søn af Konstantin I, kunne arve titlen som kejser i Det Vestromerske Rige. Både Konstantin og Maxentius gjorde krav på titlen som kejser, og uenigheden herom voksede efterhånden til en åben konflikt.

Slaget
Sommeren 312 samlede Konstantin sine tropper for at få en ende på konflikten med magt. Hans tropper drog hurtigt gennem det nordlige Italien, og befandt sig omtrent 15 kilometer fra Rom, da Maxentius begyndte at udstationere sine tropper ved Pons Mulvius, en stenbro som førte Via Flaminia over floden Tiberen og ind mod Rom. For Maxentius var det vigtigt at kontrollere denne nordlige adgang til Rom for at holde rivalen ude af hovedstaden, hvor det romerske senat utvivlsomt ville støtte den, som kontrollerede byen. Da Konstantin nåede broen, vurderede han, at han havde undervurderet modstanderens styrke, og at Maxentius havde mange flere soldater end han selv.

Den følgende dag tørnede tropperne sammen. Konstantin, som allerede havde skaffet sig et navn som en dygtig general, begyndte at presse Maximian og hans tropper tilbage mod Tiberen. Maximian blev til sidst tvunget til at trække sig tilbage for at etablere nye stillinger nærmere Rom. Men broen var den eneste mulighed for retræte, og Maximians tropper havde allerede lidt store tab. Maxentius druknede i Tiberen og døde således under tilbagetrækningen. Konstantin gjorde sin indmarch i Rom kort tid efter at have vundet slaget ved Ponte Milvio, og han blev proklameret som kejser Augustus af Det Vestromerske Rige.

Litteratur
 Wolfgang Kuhoff: Ein Mythos in der römischen Geschichte. Der Sieg Constantins des Großen über Maxentius vor den Toren Roms am 28. Oktober 312 n. Chr. I: Chiron. Bind 21, 1991, s. 127–174.
 Wolfgang Kuhoff: Die Schlacht an der Milvischen Brücke. Ein Ereignis von weltgeschichtlicher Tragweite. I: Gregor Weber, Kay Ehling (Hrsg.): Konstantin der Große. Zwischen Sol und Christus. Mainz 2011, s. 10–20.
 Gautier, Henri (1716): Traité des ponts.

Eksterne henvisninger

 Pons Mulvius
 Oxford classical Dictionary

Referencer

 De viris illustribus, Læs i linie 72
 The Life of Henry James. Leon Edel, Peregrine Books edition, 1973. Vol 1. Chap 48 "Roman rides". P.349.
 "Roma v Liverpool: Roma's passionate support blighted by a violent minority". BBC NEWS. May 1, 2018.

Romerriget
Rom
Den Milviske Bro, Slaget ved

Slaget ved Den Milviske Bro


Universitatea din Nantes (în ) este o universitate franceză situată în orașul Nantes. În afară de numeroasele campusuri răspândite pe teritoriul orașului Nantes, există două campusuri satelit situate în Saint-Nazaire și La Roche-sur-Yon. În prezent, Universitatea este frecventată de aproximativ 34.500 studenți. Mai mult de 10% dintre ei sunt studenți străini provenind din 110 țări.

Universitatea din Nantes a fost clasată pe un loc aflat între 401-500 în Times Higher Education din 2016. În ceea ce privește inserția profesională după absolvire, Universitatea din Nantes se situează undeva între locurile 3 și 40 din cele 69 de universități franceze în funcție de domeniul de studii. Printre absolvenții cei mai cunoscuți se numără ministrul francez al agriculturii și purtătorul de cuvânt al Guvernului Stéphane Le Foll și fostul prim-ministru Jean-Marc Ayrault.

Istoric
Universitatea actuală a fost fondată în anul 1970 în baza legii din 1968 care a reformat învățământul superior francez. Această instituție nou înființată a înlocuit fosta Universitate din Nantes, care a fost fondată la începutul anilor 1960. Ea însăși era o restabilire a vechii Universități din Nantes, care fusese înființată prin bulă papală în 1460, dar a fost desființată în timpul Revoluției Franceze.

Universitatea medievală
Universitatea din Bretania a fost întemeiată de către Bertrand Milon pe 4 aprilie 1460, la inițiativa ducelelui François al II-lea al Bretaniei, prin bula papală a Papei Pius al II-lea acordată orașului Siena, pe care episcopul de Nantes Guillaume de Malestroit o promulgă la 21 iulie 1461 în calitate de protector al noii instituții cu titlul de cancelar. Aceasta întruchipează dorința lui François al II-lea de a-și afirma independența față de regele Franței, în urma înființării unor universități în apropierea ducatului la Angers în 1432, Poitiers în 1432 și Bordeaux în 1441. Organizată ca o instituție de studium generale, această universitate urma să predea toate disciplinele tradiționale: arte, teologie, drept și medicină. Numărul de studenți la sfârșitul secolului al XV-lea și în cursul următoarelor două secole a ajuns la 1000 sau 1500, potrivit celor mai  ridicate estimări.

Prima încercare de a muta universitatea de la Nantes la Rennes are loc la sfârșitul secolului al XVI-lea. Regele Franței, Henric al IV-lea, voia să pedepsească orașul Nantes pentru sprijinul acordat ducelui de Mercoeur. Universitatea primește, printr-o scrisoare a regelui din 8 august 1589,  un ordin de mutare la Rennes, un oraș rămas loial monarhiei. Instituția nu s-a mutat, totuși, din rațiuni financiare. O nouă scrisoare a regelui din 5 septembrie 1591 repetă ordinul de transfer, dar din nou fără rezultat. În aprilie 1598, ultima scrisoare a regelui stabilizează situația prin confirmarea prezenței universității la Nantes.

Activitate didactică

Listă de facultăți și școli
 Facultatea de Medicină
 Facultatea de Farmacie
 Facultatea de Stomatologie
 Facultatea de Psihologie
 Facultatea de Știință și Tehnologie
 Facultatea de Drept și Științe Politice
 Departamentul de Istorie, Istoria Artei și Arheologie
 Departamentul de Științe Umaniste și Limbi
 Departamentul de Limbi - International Language Centre (CIL)
 Departamentul de Sociologie
 Departamentul de Educație Fizică și Sport (STAPS)
 Institutul de Geografie și Planificare Regională al Universității de Nantes (IGARUN)
 Institutul de Economie și Management - Institutul de Administrare a Afacerilor (IEMN-IBE)
 Institutul de Cercetare și Educație în limba franceză ca limbă străină (IRFFLE)
 Institutul de Formare a Profesorilor (ÉSPÉ)
 Institutul de Pregătire în Administrație Generală (IPAG)
 Observatorul Pământului și Științelor Planetare (OSUNA)
 Institutul de Tehnologie din Nantes
 Institutul de Tehnologie din La Roche-sur-Yon
 Institutul de Tehnologie din Saint-Nazaire
 Facultatea de Inginerie - École Polytechnique de Nantes

Schimburi internaționale
Universitatea are în prezent parteneriate cu 389 de instituții din 56 de țări diferite din întreaga lume. Majoritatea acestor parteneriate sunt situate în Europa. În fiecare an, mai mult de 1.000 de studenți merg în străinătate pentru a studia în una din aceste instituții partenere pentru unul sau două semestre. Universitatea primește în fiecare an studenți de la universitățile partenere care primesc la rândul lor studenți din Nantes. Parteneriatele existente sunt stabilite în funcție de diferite convenții internaționale, cum ar Erasmus (Europa), ISEP și CREPUQ (Quebec).

Au fost aproximativ 3.700 de studenți străini înmatriculați la Universitatea din Nantes în anul universitar 2013-2014.

Referințe

Legături externe
  University of Nantes Website
  International students

Institute de educație fondate în secolul al XV-lea
Nantes

Universitatea din Nantes


Eristalinae, potporodica osolikih muha.

Ova potporodica ima najširi raspon staništa larvi. One žive u rupama trulih stabala, ispod kore drveta, i raznim organskom materijalu (gnoj, kompost) Većina ličinki su saprofagi ili strvožderi na ostacima kukaca i drugog materijala. Ličinke nekih vrsta hrane se lukovicama biljaka, pa se smatraju vrtnim štetnicima

Potporodice i rodovi

potporodica Eristalinae Newman, 1834
 tribus Brachyopini Williston, 1885
podtribus Brachiopina
 Brachyopa Meigen, 1822
 Chromocheilosia Hull, 1950
 Chrysogaster Meigen, 1803
 Chrysosyrphus Sedman, 1965
 Cyphipelta Bigot, 1859
 Hammerschmidtia Schummel, 1834
 Hemilampra Macquart, 1850
 Lejogaster Rondani, 1857
 Lepidomyia Loew, 1864
 Liochrysogaster Stackelberg, 1924
 Melanogaster Rondani, 1857
 Myolepta Newman, 1838
 Neoplesia Macquart, 1850
 Orthonevra Macquart, 1829
podtribus Spheginina
 Austroascia Thompson & Marnef, 1977
 Chamaesphegina Shannon & Aubertin, 1922
 Neoascia Williston, 1887
 Sphegina Meigen, 1822
Nesvrstani:
 Cacoceria Hull, 1936
 Eulejogaster Kassebeer, 1994
 Riponnensia Maibach, Goeldlin de Tiefenau & Speight, 1994
 tribus Callicerini Brues & Melander, 1932
 Callicera Panzer, 1809
 Notiocheilosia Thompson, 1972
 tribus Cerioidini Wahlgren, 1909
 Ceriana Rafinesque, 1815
 Monoceromyia Shannon, 1922
 Polybiomyia Shannon, 1925
 Primocerioides Shannon, 1927
 Sphiximorpha Rondani, 1850
 tribus Eristalini Newman, 1834
 Anasimyia Schiner, 1864
 Arctosyrphus Frey, 1918
 Austalis Thompson & Vockeroth in Thompson, 2003
 Austrophilus Thompson, 2000
 Axona Stål, 1864
 Chasmomma Bezzi, 1915
 Dissoptera Edwards, 1915
 Dolichogyna Macquart, 1842
 Eristalinus Rondani, 1845
 Eristalis Latreille, 1804
 Habromyia Williston, 1888
 Helophilus Meigen, 1822
 Keda Curran, 1931
 Kertesziomyia Meigen, 1822
 Lejops Rondani, 1857
 Lycastrirhyncha Bigot, 1859
 Mallota Meigen, 1822
 Meromacroides Curran, 1927
 Meromacrus Rondani, 1848
 Mesembrius Rondani, 1857
 Myathropa Rondani, 1845
 Palpada Macquart, 1834
 Pararctophila Hervé-Bazin, 1914
 Parhelophilus Girschner, 1897
 Phytomia Guerin-Meneville, 1833
 Phytomya Guerin-Meneville, 1834
 Pseudovollucella Shiraki, 1930
 Quichuana Knab, 1913
 Senaspis Macquart, 1850
 Simoides Loew, 1858
 Vadonimyia Séguy, 1951
 tribus Merodontini
 Alipumilio Shannon, 1927
 Eumerus Meigen, 1822
 Lyneborgimyia Doczkal & Pape, 2009
 Merodon Meigen, 1803
 Platynochaetus Wiedemann, 1830
 Psilota Meigen, 1822
 tribus Milesiini Rondani, 1845
podtribus Criorhinina
 Criorhina Meigen, 1822
 Deineches Walker, 1852
 Malometasternum Shannon, 1927
 Matsumyia Shiraki, 1949
 Sphecomyia Latreille, 1829
podtribus Milesiina
 Milesia Latreille, 1804
 Spilomyia Meigen, 1803
podtribus Philippimyina
 Blera Billberg, 1820
 Lejota Rondani, 1857
 Philippimyia Shannon, 1926
podtribus Pterallastina
 Odyneromyia Shannon & Aubertin, 1833
podtribus Temnostomina
 Pterallastes Loew, 1863
 Takaomyia Herve-Bazin, 1914
 Temnostoma Lepeletier & Serville, 1828
podtribus Tropidiina
 Macrozelima Stackelberg, 1930
 Orthoprosopa Macquart, 1850
 Rhonotropidia Stackelberg, 1930
 Syritta Lepeletier & Serville, 1828
 Tropidia Meigen, 1822
podtribus Xylotina
 Brachypalpoides Hippa, 1978
 Brachypalpus Macquart, 1834
 Caliprobola Rondani, 1845
 Chalcosyrphus Curran, 1925
 Pocota Lepeletier & Serville, 1828
 Pseudopocota Mutin & Barkalov, 1995
 Spheginoides Szilády, 1939
 Xylota Meigen, 1822
Nesvrstani:
 Calcaretropidia Keiser, 1971
 Cynorhinella Curran, 1922
 Flukea Etcheverry, 1966
 Hadromyia Williston, 1882
 Hemixylota Shannon & Aubertin, 1933
 Lycastris Walker, 1857
 Macrometopia Philippi, 1865
 Merapioidus Bigot, 1879
 Meropidia Hippa & Thompson, 1983
 Nepenthosyrphus Meijere, 1932
 Palumbia Rondani, 1865
 Rhinotropidia Stackelberg, 1930
 Senogaster Macquart, 1834
 Somula Macquart, 1847
 Sterphus Philippi, 1865
 Stilbosoma Philippi, 1865
 Syrittosyrphus Hull, 1944
 Teuchocnemis Osten Sacken, 1875
 Valdiviomyia Vockeroth, 1976
 tribus Pelecocerini
 Chamaesyrphus Mik, 1895
 Pelecocera Meigen, 1822
 tribus Pipizini
 Heringia Rondani, 1856
 Pipiza Fallén, 1810
 Pipizella Rondani, 1856
 Cryptopipiza Mutin, 1998
 Trichopsomyia Williston, 1888
 Triglyphus Loew, 1840
 tribus Rhingiini Meigen, 1822
 Cheilosia Meigen, 1822
 Ferdinandea Rondani, 1844
 Hiatomyia Shannon, 1922
 Ischyroptera Pokorny, 1887
 Katara Vujić & Radenković, 2019
 Macropelecocera Stackelberg, 1952
 Portevinia Goffe, 1944
 Psarochilosia Stackelberg, 1952
 Psarus Latreille, 1804
 Rhingia Scopoli, 1763
Fosil:
 Cheilosialepta Hull, 1945 †
 tribus Sericomyiini
 Arctophila Schiner, 1860
 Conosyrphus Frey, 1915
 Pseudovolucella Shiraki, 1930
 Pyritis Hunter, 1897
 Sericomyia Meigen, 1803
 tribus Volucellini
 Apivora Meigen, 1800
 Copestylum Macquart, 1846
 Graptomyza Wiedemann, 1820
 Ornidia Lepeletier & Serville, 1828
 Volucella Geoffroy, 1762
izvori za rodove

</div>

Izvori

Kratkoticalci

Eristalinae


තාක්ෂණික විස්තර

SECAM යනු කලු සුදු රූපවාහිනි වලට සුදුසු සම්මතයකි. මෙම සම්මත අවශ්‍යතාවය නිසා, වර්ණ සම්මතයන් මූලික ඒකවර්ණ සංඥාවට දෙවැනි සංඥාවක් එකතු කරයි. එයට ක්‍රොමිනන්ස් ලෙසත්, කලු සුදු දත්ත වලට ලුමිනන්ස් ලෙසත් කියනු ලබයි. පරණ කලු සුදු රූපවාහිනිවල ලුමිනන්ස් සංඥා ග්‍රාහක පමණක් අඩංගු විය.

අනුරූපතාවය (compatibility) සඳහා ඒකවර්ණ සංඥා කලාප පළල පමණක් භාවිත කළයුතු වේ. එයට වර්ණ සංඥාව ඇතුල් කරනු ලබයි.

මෙම වර්ණ සංඥාව එක් ග්‍රාහකයකින් වෙන්කර හඳුනා ගැනීමට ස්ථාවර සංඛ්‍යාත උප  ග්‍රාහකයක් යොදාගන්නා අතර එය වර්ණ සංඥාව මඟින් උස් පහත් කිරීම කරනු ලබයි.

වර්ණ අවකාශය මිනිස් දෘෂ්ටියේ ස්වභාවයට අනුව ත්‍රිමානිකවේ. සාමාන්‍යයෙන් එමඟින් රතු (R) හා නිල් (B) දත්ත ගෙනයාම සිදු කරයි. එයට හේතුවන්නේ කොළ-කහ (G-Y) සංඥා වෙනසට වඩා රතු-කහ (R-Y) හා නිල්-කහ (B-Y) සංඥා වෙනස වඩා ශක්තිමත් වීමයි. SECAM තාක්ෂණය වර්ණ පද්ධති වලට වඩා වෙනස් වේ.

පළමුව SECAM උප ග්‍රාහකයේ ක්‍රොමිනන්ස් දත්ත කේතාංකනය කිරීමට සංඛ්‍යාත උස් පහත් කිරීමත් භාවිතා කරයි. දෙවනුව එමඟින් රතු හා නිල් දත්ත වෙනවෙනම සම්ප්‍රේෂණය කරයි.

මෙලෙස වෙන වෙනම සම්ප්‍රේෂණය කිරීම නිසා NTSC හා PAL පද්ධති වල දක්නට ලැබෙන වර්ණ ආකෘති SECAM හි දක්නට නොලැබේ.

SECAM හි වර්ණ සංඥා වෙනස ගණනය කරන්නේ YDbDr වර්ණ අවකාශය මඟිනි. මෙය YUV වර්ණ අවකාශයේ පරිමිත ආකාරයකි.

වර්ණ දත්තවල FM සැකසීම මඟින් SECAM හි තිත් ඇතිවීමේ (dot crawl) ප්‍රශ්නය නැතිකර දමයි.

ආශ්‍රිත ලිපි
 576i
 Broadcast television systems
 Advanced Television Systems Committee standards
 Multichannel television sound
 NTSC
 NTSC-J
 PAL
 DVB

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 Simple explanation of color standards
 Discussion of recording SECAM vs PAL on VHS (in French)

France–Soviet Union relations
Television in France
Television in the Soviet Union
Television technology
Television terminology
Television transmission standards
Video formats
Video signal
Standards of France
Standards of Russia

SECAM


Sarıbeyler Barajı, Balıkesir'de, Sarıbeyler Çayı üzerinde, sulama  amacıyla 1980-1985 yılları arasında inşa edilmiş bir barajdır.

Toprak gövde dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 523.000 m³, akarsu yatağından yüksekliği 38,00 m., normal su kotunda göl hacmi 15,60 hm³, normal su kotunda göl alanı 1,37 km²'dir. Baraj 1.750 hektarlık bir alana sulama  hizmeti vermektedir.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Balıkesir ilindeki barajlar

Sarıbeyler Barajı


زاراكيس (Ζάρακες) هي مدينة في إففويا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 929 نسمة.

مراجع

مدن اليونان
أماكن مأهولة في وابية

زاراكيس


Grupa 11, după numerotarea modernă a IUPAC, este o grupă de elemente chimice din tabelul periodic, care cuprinde cuprul (Cu), argintul (Ag) și aurul (Au). Roentgeniul (Rg) a fost și el adăugat în această grupă, însă nu s-au efectuat încă experimente chimice care să confirme comportarea ca un omolog mai greu al aurului. Împreună cu grupele de la 3 la 12, grupa 11 formează blocul d (proprietățile lor sunt determinate de prezența electronului distinctiv în orbitalul d al penultimului nivel energetic).

Istoric
Toate elementele grupei, cu excepția roentgeniului, au fost cunoscute încă din preistorie, deoarece toate acestea apar în formă metalică în natură și nu sunt necesare procese metalurgice pentru a le produce.

Elemente

Caracteristici
Asemenea altor grupe, elementele grupei 11 prezintă modele în configurația electronică, în special în straturile periferice, ceea ce duce la tendințe în comportarea chimică:

Toate elementele grupei 11 sunt metale relativ inerte, rezistente la coroziune. Cuprul și aurul sunt colorate. Aceste elemente au rezistență electrică scăzută, astfel că sunt folosite în cablare. Cuprul este cel mai ieftin și cel mai folosit. Firele de legătură pentru circuitele integrate sunt, de obicei, din aur. Cablurile din argint și cupru suflat cu argint se găsesc în unele aplicații speciale.

Stare naturală
În natură, cuprul se găsește în stare pură sau sub formă de combinații în diferite minerale. Cele mai importante minerale sunt: calcozina (Cu2S, 79,8% Cu), calcopirita (CuFeS2, 34,75% Cu), bornitul (3Cu2S·FeS2·FeS, 63,3% Cu), covelina (CuS, 66,5% Cu) și cupritul (Cu2O, 88,8% Cu). Cuprul se mai găsește și în alte minerale precum: melaconitul (CuO), malachitul (Cu2CO3(OH)2), azuritul (Cu3(CO3)2(OH)2) și crisocolul. Argintul se găsește în stare pură, în aliaj cu aurul (electrum) și în minerale care conțin sulf, arsen, stibiu și clor (ex.: argentit (Ag2S), clorargirită (AgCl), pirargirită (Ag3SbS3) etc.). Argintul se extrage prin metoda Parkes.

Note

Grupe de elemente chimice

Grupa 11 din tabelul periodic


Majsmennesker er en film instrueret af Ludwig Deutsch.

Handling
Et lysbilledshow om en rejse til Guatemala og indianernes kår i højlandet. (Scanning fra dias).

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1991

Guatemala
Dokumentarfilm fra Danmark

Majsmennesker


Hunmin Congım, Kore yazı sistemi Hangıl'ın Coson Hanedanlığı zamanında Kral Secong tarafından halka tanıtılması için yazılan kitap. Anlamı "halka doğruları öğreten ses"tir. Kitap ay takviminin dokuzuncu ya da onuncu ayında 1444 yılında halka sunulmuştur.

Halen 9 Ekim Güney Kore'de Hangıl Günü olarak kutlanmaktadır.

Korece
Dünya Belleği Kütüğü

Hunmin Congım


Busstop er en dansk kortfilm fra 2010, der er instrueret af Mathilde Bess Fløe Jørgensen efter manuskript af Marcus Popov Damgaard.

Handling
Alkoholikeren Jens sidder ved et busstoppested. Den pæne forretningsmand, Alex, stiller sig hen ved stoppestedet og ringer efter en taxa. Jens lægger mærke til ham og efter et stykke tid bliver Alex ramt i hovedet af en fugleklat. Han søger i sine lommer efter noget at tørre med, men finder ikke noget. Han spørger Jens, om han kan hjælpe ham. Jens giver ham et lommetørklæde, og Alex går i gang med at tørre fugleklatten af. I mens får Jens øje på Alex' ur og han sprøger, om han må prøve det. I det samme kommer taxaen og Alex skynder sig ind i den... med Jens' lommetørklæde. Jens råber efter Alex, men taxaen er allerede på vej væk...

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2010

Busstop


Jolinda Garcia dos Santos Clemente (Coxim, 1926), conhecida como Jô Clemente ou, simplesmente, Dona Jô, é uma filantropa brasileira. É conhecida por ter fundado a Apae de São Paulo (atualmente denominada como Instituto Jô Clemente), sendo considerada como um dos principais nomes na defesa da inclusão da pessoa com deficiência intelectual no Brasil.

Biografia
Inicialmente uma dona de casa, Jô casou-se com o médico Antonio Clemente Filho, com quem teve quatro filhos, entre eles José Carlos Clemente, o Zequinha, portador de síndrome de down. Ao lado de quatro famílias, fundou em 1961 a Apae de São Paulo após não conseguir escolas que pudessem educar as crianças. A sede inicial era em um sobrado na Zona Sul paulistana.

Inicialmente, a Apae foi criada como um Centro Multidisciplinar para formar fonoaudiólogos, fisiatras e fisioterapeutas. Com o tempo, passou a receber crianças com deficiências neurológicas para que pudessem ser educadas.

Em 1966, organizou a primeira Feira da Bondade, onde conseguiu recursos para construir a sede da Apae em um terreno cedido pela prefeitura de São Paulo.

As edições das Feiras da Bondade tornaram-se um sucesso em São Paulo. Os eventos recebiam mulheres da alta sociedade de São Paulo, que vendiam produtos importados, uma raridade na década de 1960. A última edição do evento aconteceu em 1995.

Outra ação social organizada por Jô Clemente foi o Agulhas da Alta Moda Brasileira, que reunia um desfile, baile e jantar. O evento chegou a reunir banqueiros como Joseph Safra, Lázaro Brandão e Olavo Setúbal, tendo sido realizado até 2002.

A Apae-SP também ficou conhecida por trazer ao Brasil, em 1976, o teste do pezinho, que ajudou a detectar doenças que podem levar à deficiência intelectual.

À medida em que seu filho, Zequinha, envelhecera, Jô passou a se preocupar com o bem-estar de pessoas com deficiência intelectual em fase de envelhecimento. Em 1998, apoiou a construção de um centro especializado em estimular pessoas nessa fase da vida. Zequinha morreu em 2001, aos 52 anos. Era considerado o "símbolo da Apae" e viveu de maneira independente, chegando a morar sozinho e ter vida social ativa numa época em que pessoas com síndrome de down viviam à margem da sociedade.

Jô Clemente afastou-se do comando da Apae de São Paulo em 2008, passando o cuidado da instituição para seu filho, Cássio Clemente. Desde então, seguiu como presidente de honra da organização.

Em 2019, a Apae-SP separou-se da Apae nacional, passando a se chamar Instituto Jô Clemente. O motivo foi o afastamento do conceito de oferecer educação especializada para pessoas com deficiência, serviço que a instituição deixou de oferecer em 2010.

Livro
É autora do livro Retalhos da Vida, da Cia Editora Nacional, em que conta lembranças da vida desde a infância.

Filantropas do Brasil
Naturais de Coxim

Jô Clemente


An Elymandra subulata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jacq.-fel.. An Elymandra subulata in nahilalakip ha genus nga Elymandra, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elymandra

Elymandra subulata