An Paepalanthus stuetzelii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nancy Hensold. An Paepalanthus stuetzelii in nahilalakip ha genus nga Paepalanthus, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paepalanthus

Paepalanthus stuetzelii


حمض المالييك (أو حمض المالئيك) هو مركب عضوي ينتمي لمجموعة الأحماض الكربوكسيلية وهو ثنائي الوظيفة الحمضية، إذ توجد مجموعتي كربوكسيل في البنية. وهو المتماكب المقرون (cis) من حمض البوتينـديويك، في حين أن حمض الفوماريك هو الشكل المفروق (trans).

مراجع

ماليك
ألكينات

حمض المالييك


Il y a eu deux vagues de violence en république de Guinée en 2013, d'abord en février et mars, puis en juillet.

Neuf civils sont morts dans des violences politiques en Guinée en février 2013, après que des manifestants sont descendus dans la rue pour exprimer leurs inquiétudes quant à la transparence des élections de 2013. Les manifestations ont été alimentées par la décision de la coalition d'opposition de se retirer du processus électoral pour protester contre le manque de transparence dans les préparatifs des élections. Neuf personnes ont été tuées lors des manifestations au début de 2013, tandis qu'environ 220 ont été blessées, et de nombreux décès et blessures ont été causés par les forces de sécurité utilisant des tirs à balles réelles sur les manifestants.

En juillet 2013, il y a eu des combats ethnoreligieux entre les peuples  Kpelles (Guerze) et les Koniankés, ces derniers formant la base de soutien au président Alpha Condé, les premiers étant principalement constitués de l'opposition. Les violences de juillet ont fait 98 morts .

Fond
La période précédant les élections de septembre 2013 a été pleine de controverse, le processus ayant été retardé quatre fois jusqu'à ce que le 12 mai soit convenu comme date de vote. Le scrutin parlementaire était initialement prévu pour 2011, mais a été reporté à quatre reprises jusqu'à ce que le 12 mai soit convenu. L'élection prévue pour le 12 mai est censée être la dernière étape de la transition du pays vers un régime civil après deux ans sous une junte militaire violente à la suite de la mort du leadeur Lansana Conte en 2008, mais elle a maintenant été reportée jusqu'en septembre.

En septembre 2012, de nombreuses plaintes ont été déposées concernant l'arrestation arbitraire par le gouvernement de manifestants de l'opposition, dont 100 ont été détenus ce mois-là. Cela a entraîné la démission de deux ministres guinéens de l'opposition. Le président de la commission électorale nationale de Guinée, Louceny Camara, a également été contraint de démissionner après de nombreuses demandes de limogeage ; Camara était considéré comme un allié fidèle du président Alpha Condé et a été accusé d'avoir aidé à truquer les élections législatives en faveur de Alpha Condé. De plus, les partis d'opposition guinéens ont annoncé qu'ils ne participeraient plus au Conseil national de transition, qui sert de parlement intérimaire, et qu'ils boycotteraient également la commission électorale nationale.

La principale cause des protestations politiques a été la décision de la coalition de l'opposition guinéenne de se retirer du processus électoral le 24 février, qui a été suivi d'un appel aux citoyens à organiser des manifestations à l'échelle nationale. Cette décision a été provoquée en partie par l'approbation par la Commission électorale nationale de la société de logiciels sud-africaine Waymark Infotech dans la compilation d'une nouvelle liste d'électeurs inscrits pour les élections. L'opposition fait valoir que l'entreprise est « ouverte à la fraude électorale », car elle a été choisie par le parti au pouvoir et a des antécédents de divergences non seulement lors des élections en Guinée, mais également lors d'autres élections africaines. En septembre 2012, des milliers de Guinéens ont défilé à Conakry pour protester contre Waymark avant d'être dispersés par la police avec des gaz lacrymogènes.

Les indigènes Guerze sont pour la plupart chrétiens ou animistes, tandis que les Konianke sont de nouveaux immigrants dans la région, musulmans et considérés comme proches de la communauté ethnique mandingue du Libéria. Les premiers sont considérés comme favorables au président libérien Charles Taylor, tandis que les premiers se sont battus avec les rebelles contre le gouvernement pendant la guerre civile libérienne.

Manifestation et violence
Les manifestations ont commencé le 27 février 2013 après que la coalition de l'opposition a commencé à encourager et à organiser des manifestations dans la capitale, Conakry. Des milliers de partisans de l'opposition sont descendus dans les rues et des coups de fouet ont éclaté entre des jeunes lanceurs de pierres et des forces de sécurité armées de matraques, de fusils et de grenades lacrymogènes. Environ 130 personnes ont été blessées le premier jour, dont 68 policiers. Des policiers en tenue anti-émeute ont été postés dans les bastions de l'opposition dans la capitale le lendemain, et le premier décès a été signalé ce jour-là. Vendredi, les affrontements ethniques ont commencé, les peuls pro-opposition et les Malinkés pro-gouvernementaux se battant avec des couteaux et des matraques dans les rues de la capitale.

Les violences se sont aggravées le week-end après qu'un adolescent a été abattu par des soldats qui ont ouvert le feu sans discernement sur une rue de manifestants à Conakry, en blessant plusieurs autres . Selon un témoin, le jeune homme de 15 ans se rendait pour acheter du pain lorsqu'il a été abattu à bout portant, avec 13 autres personnes qui n'auraient apparemment pas protesté du tout. Deux autres décès signalés le week-end ont également été causés par des coups de feu.

Le 4 mars, la violence n'a montré aucun signe de ralentissement, avec de nouveaux affrontements entre les manifestants et les forces de sécurité gouvernementales faisant davantage de morts et de blessés par balles, portant le nombre de morts à cinq personnes.

La violence s'est également propagée à une autre ville, Labé, une région connue pour son allégeance au chef de l'opposition Cellou Dalein Diallo,  de la capitale. Mardi, deux stations de radio privées, Planet FM et Renaissance FM, ont été attaquées lors des violences, dans un incident qui a été condamné par la Fédération internationale des journalistes.

Des coups de feu ont été tirés sur certaines parties du studio d'enregistrement de Planet FM alors qu'un leader de l'opposition était interviewé, tandis que d'autres actes de violence ont visé les locaux de Renaissance FM la nuit. Personne n'a revendiqué la responsabilité des attentats. Mercredi 6 mars, le nombre de morts avait atteint huit personnes après deux autres décès la veille, la violence aurait atteint davantage de villes à l'intérieur du pays.

Plusieurs semaines après les violences initiales, des rapports se sont également matérialisés faisant état de violences contre une autre station de radio, Lynx FM, des journalistes révélant que des partisans du parti au pouvoir avaient menacé un journaliste de la station le 27 février. Les militants l'auraient qualifiée d'espionne et menacé de l'attaquer au motif qu'elle appartenait au groupe ethnique peul. Peu de temps après, elle a été forcée de fuir avec un collègue d'une foule violente de jets de pierres. Un troisième reporter de Lynx FM, Asmaou Diallo, a été agressé par des inconnus devant le bureau de RPG alors qu'il portait une veste de presse. Elle a déclaré que les agresseurs l'avaient giflée après que quelqu'un eut dit qu'elle était une journaliste de l'opposition.

Une nouvelle tension a été constatée dans la semaine qui a suivi les émeutes, lorsque des milliers de partisans de l'opposition ont défilé à Conakry pour marquer les funérailles des neuf personnes décédées lors des manifestations. L'ancien Premier ministre Celou Dalein Diallo, aujourd'hui chef de l'opposition, a prononcé un discours lors de l'événement, appelant à la solidarité et à l'unité après une semaine de violence. Malgré les procédures pacifiques, les forces de sécurité ont tiré des coups de semonce et des gaz lacrymogènes pour disperser la foule, un habitant affirmant que des coups de feu avaient toujours été entendus, même après le départ de la foule.

Affrontements renouvelés (juillet 2013)
Dans la région forestière du sud des gardes de sécurité de la pompe à essence de la trubu Guerze de Koule ont battu à mort un jeunes Konianké qu'ils ont accusé d'avoir volé le 15 juillet. Les combats se sont ensuite propagés à la capitale provinciale N'Zerekore, faisant 80 blessés et plusieurs maisons détruites. Bien que les forces de sécurité aient été déployées pour réprimer les combats et malgré l'annonce d'un couvre-feu par le préfet de N'Zerekore, Aboubacar Mbop Camara, les combats se sont d'abord poursuivis. Des personnes ont été attaquées avec des machettes, des haches, des bâtons, des pierres et des armes à feu tandis que des maisons et des voitures étaient incendiées. Le chef guerze Molou Holamou Azaly Zogbelemou figurait également parmi les blessés. Le nombre initial de morts a été estimé à 16, mais a augmenté jusqu'au 17 juillet lorsque les corps ont été récupérés dans les rues et déposés à la morgue, même sans identification en raison de l'absence de membres et de papiers d'identité. Un médecin de l'hôpital où se trouvait la morgue a déclaré qu'après que toutes les victimes aient été identifiées, les décès des deux communautés étaient soit brûlés vifs, soit massacrés.

Après les déploiements de troupes pour réprimer trois jours de violence, le porte-parole du gouvernement, Albert Damantang Camara, a déclaré : « Nous procédons maintenant à un triage pour savoir qui a fait quoi. Certains ont été arrêtés avec des machettes ou des gourdins mais d'autres avaient des (fusils de chasse) et des armes militaires." Il a également indiqué que "nous sommes aujourd'hui à environ 100 morts - 76 victimes à N'Zerekore et 22 autres à Koule", tandis qu'au moins 160 autres personnes ont été blessées. Les violences ont également fait suite à un accord entre les partis politiques opposés pour organiser les élections le 24 septembre, après des manifestations de rue qui ont parfois abouti à des affrontements ethniques.

Réaction du gouvernement
Le président Alpha Condé et le gouvernement ont appelé au calme tout au long des violences, mais ils n'ont donné aucun bilan officiel aux médias. Le gouvernement a déclaré le 2 mars qu'il enquêterait pour savoir si les forces de sécurité avaient utilisé des balles à balles réelles contre des civils.

Alpha Condé était en Côte d'Ivoire au moment des manifestations et est rentré pour des entretiens avec l'opposition. Cette réunion qui devait discuter des préparatifs du vote de mai a été boycottée par la majorité de l'opposition, provoquant de nouveaux affrontements.

Finalement, le 7 mars, le gouvernement guinéen a cédé à la demande populaire et a reporté la date des élections du 12 mai « jusqu'à nouvel ordre », sur les recommandations de la Commission électorale nationale indépendante (CENI). Dans un communiqué de presse, le Premier ministre Mohamed Saïd Fofana a affirmé l'engagement du gouvernement à ne ménager aucun effort pour apaiser la tension politique, avec des promesses d'élections libres et équitables.

Le 10 mars, un tribunal guinéen a ordonné aux dirigeants de l'opposition de comparaître à une audience prévue le 14 mars, au cours de laquelle ils seraient interrogés pour leur rôle dans l'organisation des manifestations. Un porte-parole du gouvernement a déclaré à Reuters qu'ils feraient face à une "procédure civile", à la suite de l'appel du président Alpha Condé à traduire en justice les responsables des violences et du pillage d'entreprises. L'ancien Premier ministre Sidya Touré a qualifié la convocation de "procédure illégale pour ce qui était une marche autorisée" et de "manipulation de la justice à des fins politiques".

Le gouvernement guinéen a également accepté de suspendre les préparatifs du scrutin, ce qui a conduit l'opposition à accepter le 15 mars de participer aux pourparlers préliminaires pour sortir de l'impasse sur les élections. Quelques jours plus tard cependant, l'opposition appelait à un effort international pour aider à organiser les élections législatives, après un dialogue « douloureux » avec le gouvernement. Le chef de l'opposition Cellou Dalein Diallo a reproché au ministre de l'Intérieur Alhassane Condé la "méfiance entre nous et le gouvernement".

Réaction internationale
Le 2 mars, l'Union africaine a annoncé qu'elle était profondément préoccupée par les récents développements politiques dans le pays « qui ont dégénéré en affrontements de rue et en violences et ont fait des morts et des destructions de biens ». Son président a exhorté toutes les parties prenantes à rester calmes et à s'engager dans un véritable dialogue sur la voie à suivre.

Le 5 mars, l'Union européenne a fait part de ses préoccupations concernant les troubles politiques et a exhorté toutes les parties concernées à « faire preuve de retenue et à résoudre les différends par le biais d'un dialogue national ».

Le bureau des droits de l'homme des Nations Unies et Ban Ki-Moon ont tous deux dénoncé les violences en Guinée et ont appelé les autorités « à protéger les civils et à veiller à ce que toutes les parties s'abstiennent d'utiliser la violence pour résoudre les différends ».

Victimes

mars 2013
1er-6 mars : 8 civils tués lors de manifestations.

juillet 2013
14-24 juillet : 98 personnes tuées dans des violences sectaires.

Références

2013 en Guinée
Manifestation en 2013
Religion en Guinée
Politique en Guinée
Bataille de 2013
Pages avec des traductions non relues
Manifestation en Guinée

Manifestation de 2013 en Guinée


Dagoberto Campos Salas (Puntarenas, 14 de março de 1966) é um diplomata e prelado contarriquenho da Igreja Católica pertencente ao serviço diplomático da Santa Sé.

Biografia
Foi ordenado diácono em 3 de dezembro de 1993, em Puntarenas e ordenado sacerdote em 22 de maio de 1994, ambos por Héctor Morera Vega, bispo de Tilarán-Liberia, diocese onde foi incardinado.

É licenciado em Direito Canônico.

Ingressou no serviço diplomático da Santa Sé em 1 de julho de 1999 e trabalhou nas Nunciaturas Apostólicas no Sudão, Chile, Suécia, Turquia e México.

Ele é fluente, além do espanhol nativo, em italiano e inglês.

Em 28 de julho de 2018, o Papa Francisco o nomeou como núncio apostólico na Libéria, atribuindo-lhe a dignidade de arcebispo titular de Forontoniana. Em 17 de agosto seguinte, foi nomeado núncio apostólico para Gâmbia. Foi consagrado em 29 de setembro, na Basílica de São Pedro, por Pietro Parolin, Cardeal Secretário de Estado, coadjuvado por Leonardo Sandri, prefeito da Congregação para as Igrejas Orientais e por Dominique Mamberti, prefeito do Supremo Tribunal da Assinatura Apostólica. Ainda em 2018, em 17 de novembro, foi nomeado núncio apostólico para Serra Leoa.

Em 14 de maio de 2022, foi transferido para a nunciatura apostólica no Panamá.

Ligações externas

Naturais de Puntarenas
Arcebispos católicos da Costa Rica
Diplomatas da Santa Sé
Núncios apostólicos na Libéria
Núncios apostólicos em Gâmbia
Núncios apostólicos em Serra Leoa
Núncios apostólicos no Panamá

Dagoberto Campos Salas


Monika Bittl (* 9. Januar 1963 in Beilngries; † 28. Oktober 2022) war eine deutsche Autorin.

Leben
Monika Bittl absolvierte 1982 bis 1984 ein Tageszeitungsvolontariat, lebte zwei Jahre in Sizilien und studierte von 1986 bis 1992 Germanistik und Psychologie an der Ludwig-Maximilians-Universität München mit einem Abschluss als Magister Artium. 1993/94 erhielt sie ein Stipendium der Filmhochschule München (HFF) (Drehbuchwerkstatt); ab 1993 lebte sie als freie Autorin in München. 2011 wurde sie zur Münchner Turmschreiberin ernannt. 2014 wurde sie als erste Frau zum "Autor der Freiheit" der Friedrich-Naumann-Stiftung gewählt. Als "enorm vielseitige Autorin" (Süddeutsche Zeitung) arbeitete Bittl in verschiedenen Bereichen sehr erfolgreich: Sie schrieb Drehbücher, narrative Sachbücher, Romane, Essays, journalistische Artikel und unterrichtete kreatives Schreiben an der HFF München und am Institut "Jugend Film Fernsehen".

Als Drehbuchautorin war sie auf bayerische Stoffe und Themen spezialisiert. In ihren ersten fünf Romanen beschrieb sie häufig historische Frauen. Im narrativen Sachbuch erstellte sie tragikomische Bestandsaufnahmen der heutigen Lebenswirklichkeit von Frauen. Sie arbeitete auch als Journalistin, unter anderem für die Süddeutsche Zeitung und den Focus. Bis 2016 schrieb sie Essays unter anderem für NovoArgumente.

Mit Man muss auch mal loslassen können legte Bittl im September 2018 eine britisch-schwarze Komödie vor, die hoch gelobt und vom Buchjournal als "rasant, klug und urkomisch" bezeichnet wurde.

Ich hatte mich jünger in Erinnerung – Lesebotox für die Frau ab 40 stand 2016 27 Wochen auf Platz eins der Spiegel-Bestsellerliste Paperback. Insgesamt stand es zwei Jahre auf der Spiegel-Bestsellerliste und avancierte damit zu einem deutschen Megabestseller. Es wurde unter anderem ins Chinesische, Russische und Niederländische übersetzt. Ich will so bleiben wie ich war – Glücks-Push-up für die Frau ab 40 stieg 2017 drei Tage nach Erscheinen auf die Bestsellerliste Spiegel-Paperback ein und wurde ebenfalls ein Bestseller. Auch die Folgetitel Ohne meinen Mann wär ich glücklich verheiratet – Lesewellness für die Frau mit Anhang sowie Frauen lügen nie und werden höchstens 39 – Down-Aging für Anfängerinnen stiegen kurz nach dem Erscheinen im August 2018 und Dezember 2019 in die Spiegel-Bestsellerliste Sachbuch ein. Auch Bittls Romane Man muss auch mal loslassen können und Man sollte öfter mal ausmisten erreichten kurz nach dem Erscheinen die Spiegel-Bestsellerliste.

Seit Ich hatte mich jünger in Erinnerung ist auf jedem Cover ein Huhn abgebildet.

Monika Bittl war verheiratet. Sie starb Ende Oktober 2022 im Alter von 59 Jahren und hinterließ einen Sohn.

Werke

Romane
 Irrwetter, Roman, Knaur TB, München 2008, ISBN 978-3-426-63543-8.
 Bergwehen, Roman, Knaur TB, München 2010, ISBN 978-3-426-19801-8. Vorlage für den ZDF-Film Die Hebamme – Auf Leben und Tod.
 Freiwild, Roman, Droemer HC, München 2012, ISBN 978-3-426-19932-9.
 Die Expedition, Roman, Droemer TB, München 2015, ISBN 978-3-426-19802-5.
 Das Fossil, Roman, Droemer TB, München 2016, ISBN 978-3-426-19976-3.
 Man muss auch mal loslassen können, Roman, Knaur TB, München 2018, ISBN 978-3-426-52323-0.
Man sollte öfter mal ausmisten, Roman, Knaur TB, München 2021, ISBN 978-3-426-52567-8.

Drehbücher
 Sau sticht, Heimatdrama, ZDF, 1995.
 Pumuckls Abenteuer, 5 Folgen, BR, 1999.
 Heimlichkeiten, Komödie, BR 1997.
 Lindenstraße. 9 Folgen, WDR, 1999/2000.

Narrative Sachbücher
 Alleinerziehend mit Mann, zusammen mit Silke Neumayer, Knaur TB, München 2012, ISBN 978-3-426-78477-8.
 Muttitasking, zusammen mit Silke Neumayer, Knaur TB, München 2013, ISBN 978-3-426-78539-3.
 Der Brei und das Nichts, zusammen mit Silke Neumayer, Knaur TB, München 2014, ISBN 978-3-426-78669-7.
 Ich hatte mich jünger in Erinnerung – Lesebotox für die Frau ab 40, zusammen mit Silke Neumayer, München 2016, ISBN 978-3-426-78763-2.
 Ich will so bleiben wie ich war – Glücks-Push-up für die Frau ab 40,  Knaur TB, München 2017, ISBN 978-3-426-78892-9.
 Ohne meinen Mann wär ich glücklich verheiratet – Lesewellness für die Frau mit Anhang, Knaur TB, München 2018, ISBN 978-3-426-78965-0.
 Frauen lügen nie und werden höchstens 39 – Down-Aging für Anfängerinnen, Knaur TB, München 2019, ISBN 978-3-426-79067-0.
Jünger wären mir die Alten lieber – Lese-Booster für Frauen, deren Eltern in die Jahre kommen, Knaur TB, München 2021, ISBN 978-3-426-79117-2.

Weblinks

 Website der Autorin
 Nachruf bei den Münchner Turmschreibern
 Autorenseite des Verlags Droemer Knaur

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Deutsch)
Roman, Epik
Sachliteratur
Essay
Drehbuchautor
Schriftsteller (München)
Deutscher
Geboren 1963
Gestorben 2022
Frau

Monika Bittl


صالح الثبيتي، اعلامي سعودي

معيد في قسم مهارات الاتصال - جامعة الملك عبد العزيز، عَمِل مقدماً لنشرة الأخبار في قناة العربية.

درس الطب لثلاث سنوات ثم انتقل لدراسة علم الإحياء فاحترف«الاعلام».

بدأ حياته الإعلامية بعد تخرجه بتفوق من كلية العلوم فتوجه إلى قناة«عين الأوائل» قدم فيها برنامج [فرسان التغيير]، يقول عنه:«هو برنامج حواري يتحدث عن تجارب أشخاص حققوا نجاحات شخصية في حياتهم، فأصبحت محاورا ثم مقدما للبرامج، وفي البداية كان هناك اعتراضات على اختياري، بحكم أنني أواجه الكاميرا لأول مرة، وعملت في هذا البرنامج لمدة 6 أشهر، بدون أن يظهر اسمي في البرنامج وبدون أي مقابل مادي». لم يكتف بتلك التجربة فأتجه إلى «قناة اقرأ» وقدم فيها برنامج «من هنا وهناك» وهو برنامج سياحي، وبرنامج «عالم الثقافة» بالإضافة إلى برامج أخرى..

انتقل بعد ذلك للعمل في قناة العربية كمراسلاً للقناة في السعودية وقدم تغطيات مميزة لعدد من الأحداث المهمة داخل المملكة وخارجها (قام بتغطيات مميزة للحج وللقمة الخليجية في البحرين ورافق خادم الحرمين الشريفين الملك عبد الله عندما كان ولياً للعهد في زياراته إلى فرنسا وأمريكا).لتستقر رحاله في قناة العربية بدبي كمقدم لنشرة الأخبار وذلك في صيف 2006.

يعد صالح الثبيتي أول سعودي يقدم نشرة الأخبار في قناة العربية...
 احتل المركز الثالث في استطلاع لـ صحيفة الرياض السعودية «لافضل مذيع سعودي لسنة 2007»
 شارك في تقديم «مهرجان جوائز المحبة 2008»
 شارك في تقديم حلقات من برنامج «صباح العربية».
 اختير كـأفضل مذيع تلفزيوني لـعـام 2008 من قبل جريدة الجزيرة السعودية، مناصفة مع المذيع «علي الظفيري»
 يكتب حاليا زاوية شهرية بمجلة فواصل بعنوان «قبل الفاصل»

وصلات خارجية
  مقال «خوبة أمل» بقلم صالح الثبيتي
  مقابلة في جريدة الرياض.
  لقاء في صحيفة اليوم الإلكتروني.
  لقاء في جريدة الحياة 2006-07-06

صحفيو قناة العربية من السعودية
صحفيون سعوديون
مذيعون سعوديون

صالح الثبيتي


Chojnowski ist der Name von

 Patryk Chojnowski, einem polnischen Tischtennisspieler
 Silvana Chojnowski, einer deutsch-polnischen Fußballspielerin

Chojnowski


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

 15. kolovoza – Bartol Kašić,  hrvatski katolički svećenik, isusovac, gramatičar, duhovni pisac i prevoditelj († 1650.)

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1575.


මෙය ටයර්ගේ ටැබ්ලට් ක්‍රමය (Tyers Electric Train Tablet) ලෙසද හඳුන්වනු ලබයි.

1874දී පුද්ගලයින් 21 දෙනෙකුට මරු කැඳවමින් සිදුවූ දුම්රිය අනතුරකින් පසු නැවත එවැන්නක් සිදු නොවීම පිණිස 'එඩ්වඩ් ටයර්' නම් ඉංජිනේරුවෙක් විසින් මහා බ්‍රිතාන්‍යයේදී මෙම ක්‍රමය නිර්මාණය කරන ලදි. මෙය ඉතා පැරණි ක්‍රමයක් වුවද ශ්‍රී ලංකාවේ තවමත් පාවිච්චියට ගැනෙන අතර, ආරක්ෂිතම සංඥා ක්‍රමය ලෙසද සැලකෙයි.

තනි දුම්රිය මාර්ගයක ගමන් කරන දුම්රියකට එම මාර්ග කොටස ආරක්ෂිතද යන්න පිළිබඳ භෞතික සහතිකයක් ලබාදීම මෙම ක්‍රමයේ අරමුණයි. ටැබ්ලටයක් අතැතිව දුම්රියක් දුම්රිය මාර්ගයේ ගමන් ගනිද්දී කිසිම විටෙක අනෙක් පසින් දුම්රියක් පැමිණිමට ඉඩක් නැත.

ක්‍රියාකාරීත්වය

ඇරඹීම
 යන්ත්‍ර දෙකම Closed ("වසා ඇති") තත්ත්වයේ තිබිය යුතුයි.
 A දුම්රිය ස්ථානාධිපති සිට B දුම්රිය ස්ථානාධිපතිට බෙල් සංඥාවක් යවා දුම්රියක් සඳහා මාර්ගය බාධාවකින් තොරදැයි විමසයි.
 බාධා රහිත නම් B දුම්රිය ස්ථානාධිපති විසින් A දුම්රිය ස්ථානාධිපතිට ඒ බව බෙල් සංඥාවකින් දැනුම් දෙයි.
 ඉන්පසු A දුම්රිය ස්ථානාධිපති විසින් බෙල් ප්ලන්ජරය තද කරගෙන සිටී
 එවිට B දුම්රිය ස්ථානාධිපති එක් අතකින් ස්විච් ප්ලන්ජරය ඔබාගෙන සිටින අතර අනිත් අතින් පහළ ඇති ටැබ්ලට් රඳවනය මඳක් එළියට අදිනු ලැබේ. මෙවිට යන්ත්‍රය "Train Approaching" ("දුම්රියක් ළඟාවෙයි") යන්න පෙන්වයි.
 ඉන්පසු B දුම්රිය ස්ථානාධිපති බෙල් ප්ලන්ජරය ඔබනු ලබයි.
 එවිට A දුම්රිය ස්ථානාධිපති එක් අතකින් ස්විච් ප්ලන්ජරය ඔබාගෙන සිටින අතර අනිත් අතින් පහළ ඇති ටැබ්ලට් රඳවනය සම්පූර්ණයෙන්ම එළියට අදිනු ලැබේ. මෙවිට යන්ත්‍රය "Train On Line" ("දුම්රියක් මාර්ගයේ ඇත") යන්න පෙන්වයි. මෙවිට ටැබ්ලටය එළියට එයි.
 දැන් A දුම්රිය ස්ථානාධිපති ටැබ්ලටය B කරා යන දුම්රියේ රියදුරුට ලබාදෙයි.

යන්ත්‍ර විසන්ධි කිරීම

 දුම්රිය රියදුරා B දුම්රිය ස්ථානයට පැමිණි පසු ස්ථානාධිපතිට ටැබ්ලටය බාරදෙයි.
 B දුම්රිය ස්ථානාධිපති යන්ත්‍රෙය් ඉහළ කොටස එළියට ඇද ටැබ්ලටය එහි තැන්පත් කරනු ලබයි. ඉන් පසු ඉහළ සහ පහළ කොටස් දෙකම ඇතුළට යවයි. මෙවිට යන්ත්‍රය "Line Closed" "මාර්ගය වසා ඇත" යන්න පෙන්වයි.
 B දුම්රිය ස්ථානාධිපති බෙල් සංඥාවක් මගින් A හි ක්‍රියාකරුට, දුම්රිය අදාළ කොටසින් ඉවත්ව ගිය බව දැනුම් දෙයි.
 A දුම්රිය ස්ථානාධිපති සවිච් ප්ලන්ජරය ඔබා යන්ත්‍රෙය් යට කොටස වසා දමනු ලබයි. මෙවිට යන්ත්‍රය "Line Closed" "මාර්ගය වසා ඇත" යන්න පෙන්වයි.

භාවිතා වන ප්‍රදේශ
උඩරට මාර්ගයේ රඹුක්කනින් එපිට, කැළණි වැලි මාර්ගයේ මරදාන හා අවිස්සාවේල්ල අතර, උතුරු, ත්‍රි'මලේ, මඩකලපු මාර්ගවල පොල්ගහවෙලින් එහා සහ වෙරළබඩ මාර්ගයේ කළුතරින් එපිට.

දුම්රිය
දුම්රිය ප්‍රවාහන සේවය

දුම්රිය ටැබ්ලට් සංඥා යන්ත්‍රය


Shabtai Rosenne (* 24. November 1917 in London; † 21. September 2010 in Jerusalem) geboren als Sefton Wilfred David Rowson, war ein israelischer Jurist und Diplomat. Er fungierte unter anderem von 1967 bis 1971 als stellvertretender Ständiger Vertreter Israels bei den Vereinten Nationen und von 1971 bis 1974 als Ständiger Vertreter bei den Vereinten Nationen und anderen internationalen Organisationen in Genf. Darüber hinaus war er von 1962 bis 1971 Mitglied der Völkerrechtskommission der Vereinten Nationen und von 1994 bis 1996 des Ständigen Schiedshofs. Für sein Wirken wurde er unter anderem 1960 mit dem Israel-Preis in Rechtswissenschaften und 1999 mit der Manley-O.-Hudson-Medaille der Amerikanischen Gesellschaft für internationales Recht ausgezeichnet.

Leben

Shabtai Rosenne wurde 1917 in London als Sohn russischer Einwanderer geboren und erlangte 1938 einen LL.B.-Abschluss an der University of London. Nach Militärdienst in der Royal Air Force von 1940 bis 1946 war er, zunächst in London und später in Jerusalem, in der politischen Abteilung der Jewish Agency tätig. Mit der Gründung des Staates Israel trat er in den Dienst von dessen Außenministerium ein, für das er von 1948 bis 1967 als Rechtsberater fungierte. In dieser Funktion gehörte er unter anderem der israelischen Delegation bei den Verhandlungen zum Waffenstillstandsabkommen von 1949 sowie regelmäßig zu den Sitzungen der Generalversammlung der Vereinten Nationen an. Darüber hinaus promovierte er während dieser Zeit an der Hebräischen Universität Jerusalem.

1960 wurde Shabtai Rosenne zum Botschafter ernannt und von der israelischen Regierung nach Argentinien entsandt, um bei den politischen und diplomatischen Verwerfungen, die sich aus der Festnahme von Adolf Eichmann und seiner Verbringung nach Israel ergaben und unter anderem zu einer Beschwerde Argentiniens vor dem Sicherheitsrat der Vereinten Nationen führten, zur Entspannung beizutragen. Darüber hinaus vertrat er Israel bei den Konferenzen, auf denen das 1982 abgeschlossene Seerechtsübereinkommen ausgehandelt wurde, sowie von 1967 bis 1971 als Stellvertreter des Ständigen Vertreters bei den Vereinten Nationen, von 1968 bis 1970 in der UN-Menschenrechtskommission und von 1971 bis 1974 als Ständiger Vertreter bei den Vereinten Nationen und anderen internationalen Organisationen in Genf. Er wurde anschließend zum Sonderbotschafter ernannt und war noch bis 1982 im diplomatischen Dienst tätig.

Shabtai Rosenne gehörte von 1962 bis 1971 der Völkerrechtskommission der Vereinten Nationen und von 1994 bis 1996 dem Ständigen Schiedshof in Den Haag an. Darüber hinaus vertrat er zwischen 1989 und 2000 die Vereinigten Staaten, Jugoslawien und Japan in mehreren Verfahren vor dem Internationalen Gerichtshof. Außerdem unterrichtete er nach dem Ende seiner diplomatischen Laufbahn als Professor an der Bar-Ilan-Universität sowie als Gastprofessor an verschiedenen ausländischen Universitäten und in den Jahren 1954 und 2001 an der Haager Akademie für Völkerrecht.

Shabtai Rosenne war ab 1940 verheiratet und Vater von zwei Söhnen. Er starb 2010 im Alter von 92 Jahren in Jerusalem infolge eines Herzinfarkts.

Auszeichnungen
Shabtai Rosenne erhielt in Anerkennung seines Wirkens unter anderem 1960 den Israel-Preis in Rechtswissenschaften und 1999 die Manley-O.-Hudson-Medaille, die höchste Ehrung der Amerikanischen Gesellschaft für internationales Recht, die ihn außerdem 1968 für sein Werk "The Law and Practice of the International Court" mit einer Verdiensturkunde (ASIL Certificate of Merit) auszeichnete und 1976 zu ihrem Ehrenmitglied ernannte. Darüber hinaus wurde ihm 2004 der erstmals vergebene The Hague Prize for International Law verliehen. Ab 1963 war er Mitglied des Institut de Droit international.

Werke (Auswahl)
 6,000,000 Accusers: Israel's Case against Eichmann. Jerusalem 1961.
 Developments in the Law of Treaties, 1945–1986. Cambridge und New York 1989.
 The Law and Practice of the International Court, 1920–2005. Vierte Auflage, Leiden und Boston 2006 (vorherige Auflagen: Leiden 1965, 1985, 1997).
 Band I: The Court and the United Nations.
 Band II: Jurisdiction.
 Band III: Procedure.
 Band IV: Basic Documents and Indexes.
 Provisional Measures in International Law: The International Court of Justice and the International Tribunal for the Law of the Sea. Oxford und New York 2005.
 Essays on International Law and Practice. Leiden und Boston 2007.

Literatur
 Stephen Myron Schwebel: Shabtai Rosenne (1917–2010). In: American Journal of International Law. 105(1)/2010. American Society of International Law, S. 91–93, .
 Malcolm Shaw: Shabtai Rosenne Obituary. Eminent International Lawyer, Teacher and Israeli Diplomat. In: The Guardian. Ausgabe vom 13. Oktober 2010, S. 35.
 Biographical Note. Shabtai Rosenne, born 1917. In: Recueil des cours (Académie de droit international). Band 291. Martinus Nijhoff Publishers, Den Haag 2002, ISBN 9-04-111746-6, S. 16–18.

Weblinks

Völkerrechtler (20. Jahrhundert)
Völkerrechtler (21. Jahrhundert)
Jurist im auswärtigen Dienst
Ständiger Vertreter Israels bei den Vereinten Nationen
Hochschullehrer (Bar-Ilan-Universität, Ramat Gan)
Hochschullehrer (Haager Akademie für Völkerrecht)
Mitglied des Ständigen Schiedshofs
Mitglied des Institut de Droit international
Ehrenmitglied der Amerikanischen Gesellschaft für internationales Recht
Träger des Israel-Preises
Träger der Manley-O.-Hudson-Medaille
Israeli
Geboren 1917
Gestorben 2010
Mann

Shabtai Rosenne


A counterparty (sometimes contraparty) is a legal entity, unincorporated entity, or collection of entities to which an exposure of financial risk may exist. The word became widely used in the 1980s, particularly at the time of the Basel I deliberations in 1988.

Well-drafted contracts usually attempt to spell out in explicit detail what each counterparty's rights and obligations are in every conceivable circumstance, though there are limits. There are general provisions for how counterparties are treated under the law, and (at least in common law legal systems) there are many legal precedents that shape the common law.

Financial services sector
Within the financial services sector, the term market counterparty is used to refer to governments, national banks, national monetary authorities and international monetary organisations such as the World Bank Group that act as the ultimate guarantor for loans and indemnities. The term may also be applied, in a more general sense, to companies acting in this role.

Also within financial services, counterparty can refer to brokers, investment banks, and other securities dealers that serve as the  contracting party when completing "over the counter" securities transactions.  The term is generally used in this context in relation to "counterparty risk", which is the risk of monetary loss a firm may be exposed to if the counterparty to an over-the-counter securities trade encounters difficulty meeting its obligations under the terms of the transaction.

Insurance sector
Within the insurance sector, this term is extended to include companies offering or requiring high-level retrocession of insurance risk to insurance companies in a role similar to that offered by governments. This term, over time, has become more generally applied to companies offering or requiring retrocession and other forms of reinsurance.

References

Contract law
Swaps (finance)
Derivatives (finance)

Counterparty


Wikimania, viki projeleri kullanıcıları için Wikimedia Vakfı tarafından düzenlenen uluslararası bir konferanstır. Viki Çılgınlığı anlamına gelen Wikimania, ilk defa 5, 6, 7 Ağustos 2005 tarihlerinde Almanya'nın Frankfurt şehrinde yapıldı. Araştırmacılar ve konuşmacıların katıldığı konferansta, Vikipedi üzerine yapılan çalışmalar ve araştırmalar, Wikimedia Vakfı tarafından yürütülen diğer projelerle ilgili çalışmalar, wiki kültürü ve teknolojisi konuları işleniyor. Özgür yazılım ve özgür içerik konuları da konferansın ele aldığı başlıklar. Programda, slayt sunumları, poster sunumları, sohbetler bulunmaktadır.

Konferanslar

Wikimania 2005
İlk Wikimania konferansı Almanya'nın Frankfurt şehrinde, Haus der Jugend'''da 4-8 Ağustos 2005'te yapıldı.

1-4 Ağustos tarihleri Hack etme günleri'' idi ve 25 programcı yazılım üzerinde fikir alışverişinde bulunup, Wikimedia projelerinin teknik detaylarını tartıştılar. 5-7 Ağustos tarihlerinde de konferansın sunumları gerçekleşti.

Konuşmacılar arasında Jimmy Wales, Ross Mayfield, Ward Cunningham ve Richard Stallman gibi isimler vardı.

Wikimania 2006
Wikimania 2006, 4-6 Ağustos 2006 tarihleri arasında, Amerika Birleşik Devletlerinde Cambridge, Massachusetts'da Harward Law okulunun toplum ve internet için Berkman merkezinde yer aldı.

Konuşmacılar arasında Jimmy Wales, Lawrence Lessig, Brewster Kahle, Yochai Benkler, Mitch Kapor, Ward Cunningham ve David Weinberger isimler vardı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Wikimania 2005 resmi sitesi
 Wikimania 2006 resmi sitesi
 Wikimania 2007 resmi sitesi
 Wikimania 2008 resmi sitesi
 Wikimania 2009 resmi sitesi
 Wikimania 2010 resmi sitesi

Vikipedi kültürü
Bilgisayar kültürü
Wikimedia projeleri
2005'te kurulan yinelenen olaylar
2005'te Almanya
2006'da Massachusetts
2014 konferansları

Wikimania


Lösegeld ist ein deutscher Fernsehkrimi aus dem Jahr 2012. Hauptdarsteller sind Mišel Matičević und Ulrike C. Tscharre, Regie führte Stephan Wagner. Der vom WDR produzierte Film wurde am 11. April 2012 im ARD-Programm erstausgestrahlt.

Handlung
Die in Düsseldorf spielende Handlung setzt dort ein, wo ein Verbrechen fast aufgeklärt ist – im konkreten Fall eine Kindesentführung. Ein gekidnappter Junge wird aus seinem Versteck befreit. Den ermittelnden Kriminalbeamten um das Duo Diethard Lysewski und Lutz Weber fehlt für den Abschluss des Falls nur noch die Ergreifung des Täters sowie die Sicherstellung der Beute – ein Satz Rohdiamanten im Wert von mehreren Millionen Euro. Durch einen Zufall befinden sich diese nunmehr im Besitz der Escortagentur-Leiterin Nina Hausen. Mit ihrem Hund war Nina Hausen unbeabsichtigt in der Nähe des Übergabeorts, wurde von dem flüchtenden Täter überfallen, konnte sich aus der gefährlichen Situation jedoch befreien und mit den Diamanten flüchten.

Aus dieser Ausgangssituation heraus entwickelt sich der weitere Ablauf der Handlung. Nina Hausen steckt aufgrund einer geplatzten Bürgschaft finanziell in der Klemme. Auch die Kommissare stehen unter Erfolgsdruck. Der Täter wiederum hat durch den beim nächtlichen Zusammenstoß entwendeten Geldbeutel Kenntnis von Nina Hausen, ahnt, dass diese nunmehr im Besitz der Diamanten ist, und setzt sich auf ihre Fährte. Im weiteren Verlauf der Handlung kommen sich Lysewski und Nina Hausen persönlich näher. Lysewski ahnt, dass seine neue Geliebte die Diamanten unterschlagen hat. Als sich die Fahndung, vorangetrieben durch Lysewskis Partner Weber sowie ihren erfolgssüchtigen Chef Lahn, mehr und mehr auf die Escortservice-Chefin konzentriert, die ihre Flucht ins Ausland vorbereitet, trifft Lysewski eine folgenschwere Entscheidung: Er hält seinen Kollegen über Nacht in dessen Wohnung fest, sodass Nina Hausen ungehindert nach Mexiko entkommen kann.

Besonderheiten
Anders als bei gängigen Krimiproduktionen steht nicht die Lösung eines Falls im Mittelpunkt, sondern vielmehr das Verhalten und die Loyalitätskonflikte der Hauptfiguren. Regisseur Wagner selbst bezeichnete seinen Film als Mischung aus Krimi- und Liebesgeschichte: "'Lösegeld' ist ein Psychothriller-Krimimelodram, eine Reise durch die verschiedenen Genres. ich wollte den Zuschauer mit einer Krimigeschichte abholen und mit ihm die Liebesgeschichte entdecken. Mich hat interessiert, diese Geschichte, die in ihrer Erzählweise eine französische Färbung hat und bei der die Trennlinie des Rechts durch die Beziehung verläuft, im 21. Jahrhundert anzugehen. Werke von Regisseuren wie Sautet, Chabrol oder Pialat haben mich schon früh zutiefst berührt. Das ist nicht spurlos an 'Lösegeld' vorbeigegangen."

Identifizierbare Lokalitäten – hier vor allem die Düsseldorfer Innenstadt am Rhein – sind ein weiteres Erkennungsmerkmal des Films. Im September 2011 wurden für die Dreharbeiten Straßenzüge in der Düsseldorfer Altstadt, darunter auch die Ratinger Straße, intervallweise gesperrt. Dem realistischen Anspruch der Geschichte gemäß spielt ein kurzer Abschnitt der Handlung, bei dem es um den Weiterverkauf der Diamanten geht, in der Altstadt von Antwerpen.

Der Stil des französischen Nouvelle-Vague-Kinos der 1960er spiegelt sich auch in der Filmmusik. Der Komponist und Musiker Irmin Schmidt, in den 1970ern Mitglied der Krautrock-Formation Can, unterlegte den Film mit einem stark Cool-Jazz-geprägten Soundtrack, welcher auch musikalisch starke Assoziationen zu Genreklassikern wie etwa Fahrstuhl zum Schafott weckt. Das Trompeten-Solo wurde von Markus Stockhausen eingespielt.

Kritiken
Aufgrund der stark handlungsprägenden Liebesgeschichte verglichen einige Medien den Film mit Claude Sautets Noir-Klassiker Das Mädchen und der Kommissar aus dem Jahr 1971. Die Frankfurter Allgemeine Zeitung schrieb: "Ein Thriller, ein film noir, eine amour fou: Stephan Wagner hat mit 'Lösegeld' ein Fernsehstück geschrieben und inszeniert, das den Rahmen sprengt." Das Spiel der Darsteller lobte sie als "über jeden Zweifel erhaben".

Der Berliner Tagesspiegel zog die Parallele mit Sautets Genreklassiker bereits in der Überschrift. Vor allem die Intensität der Geschichte hob der Beitrag positiv hervor. Darüber hinaus verglich er Lösegeld mit Dominik Grafs TV-Zehnteiler Im Angesicht des Verbrechens, in dem die beiden Hauptdarsteller Mišel Matičević und Ulrike C. Tscharre zwei Jahre zuvor mitgewirkt hatten. "Drastik – das ist ein Stilmoment, von dem sich die meisten deutschen Primetime-Krimis verabschiedet haben. Allzu oft nervt da dieser allzu weichgespülte 'Tatort'-Touch. Intensität, Schärfe, Dringlichkeit, diese Elemente finden sich meist nur noch in den unkonventionellen Fernsehkrimis von Dominik Graf. Es ist wohl kein Zufall, dass mit Misel Maticevic und Ulrike C. Tscharre in 'Lösegeld' zwei Protagonisten aus Grafs jüngstem preisgekrönten Mehrteiler 'Im Angesicht des Verbrechens' mitwirken. Eine passende Referenz, eine Verheißung, die in Stephan Wagners Psychothriller weitestgehend eingelöst wird."

Das Lifestyle-Onlineportal viva.de hob die Details der Inszenierung positiv hervor: "Viele deutsche Filmemacher fallen einem nicht ein, die das Neo-Noir-Genre so kunstvoll beherrschen. Die Lichter von Düsseldorf bei Nacht. Eine Großraumdisko, eine Altbierkneipe, das Rheinufer, ein Wohnblock. Darüber schwebend ein erlesener Jazz-Score. Eine gemähte Wiese für die beiden Hauptdarsteller, die in diesen wunderbaren Kulissen das darstellen dürfen, was kaum einer so gut kann wie sie. Ulrike C. Tscharre als sexy-verruchte Schönheit. Misel Maticevic als einsamer Großstadtwolf. Es sind Klischees. Aber sie sehen verdammt noch mal fantastisch aus."

Einzelnachweise

Weblinks

 Presseheft zum Film (PDF; 4,8 MB)

Filmtitel 2012
Deutscher Film
Fernsehfilm (Das Erste)
Kriminalfilm
Fernsehen (Düsseldorf)

Lösegeld (2012)


est un genre éteint de dinosaures appartenant à l'ordre des ornithischiens, au sous-ordre des ornithopodes et à la famille des hadrosauridés. Ces animaux ont vécu au Crétacé inférieur, durant une partie de l'Albien, dans l'actuelle Chine.

C'est un genre comprenant une seule espèce homonyme . Ce dinosaure a été décrit pour la première fois en 1997 par Lü Junchang à partir d'un crâne et d'un squelette postcrânien incomplet découverts dans la province de Gansu en Chine dans le groupe de Xinminpu de la formation Albienne de Zhonggou.

Étymologie
Originellement baptisé Probactrosaurus mazongshanensis par Lü Junchang en 1997, David Eberth change la taxonomie du dinosaure en 2014 en Gongpoquandsaurus mazongshanensis pour ses caractéristiques crâniennes. Cette nouvelle taxonomie en fait un nouveau genre et non plus l'une des espèces du genre Probactrosaurus.

Son premier nom, Probactrosaurus mazongshanensis, signifie « avant Bactrosaurus », la personne ayant découvert le genre Probactrosaurus pensant que ce genre était l'ancêtre des bactrosaures. Ce nom vient du grec « baktêria » signifiant bâton et de « saurus » signifiant lézard. En ce qui concerne le terme mazongshanensis, c'est simplement l'endroit où l'espèce a été découverte, Mazongshan, une ville chinoise.

Le deuxième nom, Gongpoquansaurus mazongshanensis, proposé en 2014 par Eberth, signifie littéralement « le reptile de Gongpoquan », Gongpoquan étant un bassin de la province chinoise de Gensu et « saurus » provenant du grec et signifiant lézard.

Description
Le spécimen type pour la description du genre, et de l'espèce homonyme, est l'IVPP V. 1133 (9208-21) qui est la partie caudale d'un crâne incomplet. L'IVPP est l'Institut de Paléontologie et Paléoanthropologie des Vertébrés (Institute of Vertebrate Paleontology and Paleoanthropology) de l'Académie des Sciences Chinoise de Pékin.

D'autres spécimens et parties de squelettes ont été répertoriés ; en 2014, il y en avait dix-huit : la partie d'un os carré gauche, deux dents maxillaires presque complètes, quatre dents isolées, quatre vertèbres cervicales (dont la dixième vertèbre cervicale presque complète), la deuxième vertèbre dorsale, un sacrum presque complet, deux séries de vertèbres caudales (dont certaines avec des épines neurales et des chevrons), une omoplate gauche complète, une partie d'un humérus gauche, la partie d'un processus pré-acétabulaire d'un ilium gauche, la partie d'un processus post-acétabulaire d'un ilium droit, des parties de poils pubiens droit et gauche, un fémur droit dont la partie proximale est manquante. Cependant, ces spécimens ont été découverts là où d'autres spécimens d'espèces différentes mais similaires ont été également découverts ; Eberth suggère donc de ne prêter une réelle attention à l'holotype dont il est certains que c'est un spécimen du genre Gongpoquansaurus.

David Norman, en 2002, suggérait que Probactrosaurus mazongshanensis était plus proche de l'espèce Altirhinus que de l'espèce Probactrosaurus gobiensis pour lequel l'espèce avait été classé avant 2014 dans le genre Probactrosaurus, et ce, en se basant sur des couronnes dentaires.

En 2010, Kenneth Carpenter et Hidemi Ishida remarquèrent de grandes différences entre le Probactrosaurus mazongshanensis et le Probactrosaurus gobiensis, laissant déjà penser à un nouveau genre. Parmi les différences remarquées par les deux paléontologues, l'immaturation du spécimen se témoignant par une fusion incomplète de l'arc neural avec le centrum. Les dents étaient tout particulièrement différentes avec de grandes crénulations marginales, plus petites chez le Probactrosaurus gobiensis, un sacrum arrondi verticalement alors qu'il est caréné chez le Probactrosaurus gobiensis et d'autres distinctions.

Éric Buffetaut et Suravech Suteethorn ont quant à eux suggéré une ressemblance à l'espèce Siadmon nimngami, en 2011, en raison de dents supérieures très semblables à celles du Probactrosaurus mazongshanensis.

En 2014, Eberth définit l'espèce Probactrosaurus mazongshanensis en un nouveau genre, Gongpoquansaurus mazongshanensis, en raison de caractéristiques le distinguant du genre Probactrosaurus. Ces caractéristiques sont une fenestration supra-temporelle transversalement allongée, une surface dorsale large et plate au niveau des pariétaux avec une rainure médiane profonde et une grande crête nucale droite.

On sait également qu'il ne possède pas de crète secondaire, ce qui le distingue du Sirindhorna.

Systématique

Phylogénie
Le cladogramme de David Eberth, réalisé en 2014, indique la position de Gongpoquansaurus mazongshanensis au sein de la famille des hadrosauridés, montrant les relations phylogénétiques de cette espèce. Ce cladogramme est basé sur les résultats des analyses cladistiques de Iain McDonald en 2010 et 2011 ainsi que celles de Hailu You, Daqing Li et Weichang Liu en 2011 (ces chercheurs ayant ajouté le lien avec Xuwulong yueluni) :

Découverte
Les parties de squelette du Gongpoquansaurus mazongshanensis ont été découvertes dans la partie sud-est du bassin de Gongpoquan au cours de l'expédition sino-japonaise Silk Road Dinosaure Expedition, pendant l'été 1992, dans la ville de Mazongshan, dans le Xian autonome mongol de Subei, ainsi que dans la ville de Jiuquan, dans la province de Gansu, tous situés dans l'unité gris moyen de la formation de Zhonggou du groupe de Xinminpu et faisant partie du Crétacé inférieur, durant une partie de l'Albien. Cette unité de la formation fait partie depuis 2006 du Géoparc des dinosaures Subei Gongpoquand de la province de Gansu couvrant une superficie de .

Paléobiologie

Alimentation
D'après Peter Dodson, le Gongpoquansaurus mazongshanensis est un « two-legged plant-eater », soit, en français, un mangeur de plantes à deux pattes, ce qui signifierait que ce dinosaure était un herbivore bipède.

Bibliographie
Bibliographie de référence de Lü Junchang :

Liens externes

Notes et références

Références

Genre de dinosaures (nom scientifique)
Hadrosauridae
Dinosaure d'Asie
Dinosaure du Crétacé inférieur
Taxon fossile décrit en 1997
Taxon fossile décrit en 2014
Paléontologie en Chine

Gongpoquansaurus


Mănăstirea Sfintei Cruci (în ebraică מנזר המצלבה, în greacă:Ιερά Μονή του Τιμίου Σταυρού στὰ Ἱεροσόλυμα - Ierá Moní tu Timíu Stavrú, în arabă: دير الصليب Deir as-Salib  Deir al Mussaliba sau Al Masslaba Minzar Hamtzleva, în georgiană:ჯვრის მონასტერი  Djvris monasteri) este o mănăstire fortificată aflată în Valea Crucii (Emek Hamatzlevá) din Ierusalim, în prezent în cartierul Nayot. între cartierele Givat Ram cu clădirile guvernamentale (la nord-vest), Rasko și Rehavia (la est), la o altitudine de 750 metri deasupra nivelului mării. Ea a fost ridicată în secolul al XI-lea pe fundația unei clădiri bizantine mai vechi din secolul al VI-lea. Mănăstirea și biserica ei sunt una din puținele construcții care s-au conservat în mod integral din Ierusalimul medieval.
La origine lăcașul se afla într-un loc izolat, la circa 3.5 km de Orașul vechi al Ierusalimului.
Numele mănăstirii este legat de o tradiție creștină, după care în acest loc a crescut copacul miraculos din care au făurit romanii crucea pe care a fost răstignit Iisus.
Mănăstirea aparține Bisericii greco-ortodoxe a Ierusalimului și este locuită de patru călugări - doi bărbați și două femei.

Istorie

Întemeierea. Legende bizantine și georgiene
Împrejurările înființării mănăstirii se pierd în ceața timpurilor.După câte se știe, în secolul al VI-lea a existat în acest loc Biserica bizantină a Sfintei Cruci. După tradiții medievale reflectate în frescele ei murale, mănăstirea ar fi fost mai veche, ctitorul ei fiind cel dintâi rege creștin (din 327) al georgienilor, regele Iberiei, Mirian al III-lea (?-361). Acesta ar fi făcut pelerinaj la Ierusalim și ar fi primit în dar Valea Crucii de la împăratul Constantin cel Mare Tradiții ulterioare atribuie ridicarea mănăstirii altui rege al Iberiei,Vahtang Gorgasali 446?-502  Alte surse creștine atribuie ridicarea bisericii lui Flavia Julia Helena, cunoscută ca Sfânta Elena, mama lui Constantin cel Mare. Ea vizitase Ierusalimul în căutarea adevăratei Cruci și a construit mai multe biserici în zonă. Biserica din Valea Crucii a fost renovată și mărită în vremea împăratului Iustinian I

Bizantini. Musulmani

Legenda povestește că generalul Belisarie, care condusese campania pentru cucerirea Italiei, ar fi pus stăpânire la Roma pe tezaurul Templului din Ierusalim ce fusese adus acolo după reprimarea Revoltei iudeilor. Comorile cu obiectele de cult din templu ar fi fost readuse de el la Ierusalim și depozitate în Biserica Sfânta Maria cea Nouă. Aceasta fusese construită de Iustinian în partea cea mai sudică a Ierusalimului de atunci, pe culmea Muntelui Sion. Istoricul bizantin Procopius din Cezareea susține că Iustinian a construit un edificiu imens și impunător care să găzduiască toate acele comori. Când orașul a început să fie amenințat de apropierea unor oștiri străine aceste comori ar fi fost transferate la Mănăstirea Sfintei Cruci, unde ar fi fost îngropate într-o tainiță, al cărei loc a devenit cu vremea necunoscut și unde s-ar afla până în ziua de astăzi.
În anul 614 biserica a fost distrusă de către perșii Sasanizi, care au ocupat temporar Palestina, fiind în cele din urmă, alungați de către bizantini. Oastea bizantină a fost și ea, în cele din urmă, nevoită să se retragă din oraș și Ierusalimul a căzut în mâinile arabilor musulmani. Prin anul 796 oșteni arabi au pătruns în mănăstire și au omorât pe toți călugării, inclusiv pe aceia care știau secretul locului unde fusesera îngropat Tezaurul Templului. Acest eveniment traumatic a rămas în amintirea populației vreme de mulți ani și până în ziua de astăzi se mai văd urme ale sângelui pe podeaua bisericii în sala unde se refugiaseră călugării.

Contribuția Georgiei. Cruciații

Actualul  ansamblu monahal a fost zidit în anul 1038 cu ajutorul unor călugări de pe Muntele Atos, de către Sfântul Prokhori (Prochorus) Georgianul (985 sau 990 - 1066) din familia Shavteli din Șavșeti (azi Șavșat în Turcia).Zidirea mănăstirii era un eveniment ieșit din comun sub stăpânirea islamică, explicabil prin întărirea în acei ani a poziției Imperiului Bizantin.
Sfântul Prohori a avut sprijinul regelui Georgiei, Bagrat al IV-lea Kuropalates (1027-1074) și al mamei acestuia, Maria, care au trimis în Țara Sfântă circa 80 de țărani și călugări care s-au așezat inițial în satul Malha din apropiere.
Prohori a sfințit lăcașul și a stabilit tipicul (Typikon) comunității lui după modelul celei din lavra Sfântului Saba.
La un moment dat la bătrânețe Prohori a transmis starostia locului unui ucenic, Grigori, și s-a retras în pustie împreunî cu alți doi calugări
Mănăstirea a devenit curând un focar de activitate religioasă intensivă, călugării ei din Georgia, ajunși la un număr de câteva sute, fiind implicați în mod deosebit în copierea de manuscrise. 160 de manuscrise din mănăstire sunt păstrate de Patriarhia ortodoxă a Ierusalimului, în timp ce multe altele au fost difuzate prin lume prin mijlocirea călugărilor georgieni. Biserica mănăstirii nu cuprinde numai manuscrise copiate aici, ci și cărți aduse aici de pelerini, mai ales din Antiohia și Muntele Atos. O parte din manuscrisele ajunse la Mănăstirea Sfintei Cruci au fost traduse în limba georgiană.

În epoca cruciaților, mănăstirea a cunoscut o perioadă de înflorire, în care ea a devenit centrul comunității georgiene din Ierusalim și a fost locuită de numeroși călugări veniți din Georgia. Între ei s-a aflat și Șota Rustaveli, poetul național al Georgiei, membru al unei familii princiare georgiene care fusese la un moment dat trezorierul reginei Tamara a Georgiei. După legendă, Rustaveli a fost nevoit să fugă din Georgia în anul 1185 dupa ce a fost acuzat de a fi întreținut o relație interzisă cu regina Tamara. El s-a stabilit în Mănăstirea Sfintei Cruci pentru o lungă vreme, timp în care a scris renumitul său poem "Viteazul în blană de tigru" și a pictat picturi murale.
O legendă georgiană susține ca după ultima dorință a reginei Tamara, i-au fost pregătite zece sicrii, care au fost trimise în mai multe locuri din lume, unul din ele fiind Mănăstirea Sfintei Cruci din Ierusalim, fără ca lumea să știe în care din ele se aflau cu adevărat rămășitele ei pământești. Din acest motiv Mănăstirea Crucii din Ierusalim este socotită drept un posibil loc al mormântului reginei Tamara.

Patru ani după cucerirea Ierusalimului de către cruciați povestește pelerinul Saewulf din Anglia ca mănăstirea este "onorabilă și frumoasă", și că a fost "distrusă în trecut de către păgâni". Un document cruciat din anul 1177 menționează că Regii cruciați ai Ierusalimului posedau în Valea Crucii niște podgorii. Lăcașul mai este menționat în câteva mărturii cruciate, ca fiind în mijlocul unei văi roditoare, pe locul unde s-a aflat Pomul din care s-a făcut Sfânta Cruce.  Se mai amintește ca mănăstirea era fortificată cu ziduri și turnuri și că avea in interiorul ei case,refectorii și celule,

Epoca mamelucă
Căderea Ierusalimului  și recuperarea definitivă a orașului de către musulmani în 1267 a schimbat destinația mănăstirii. Noii stăpânitori, mamelucii, au acționat cu energie in direcția restrângerii prezenței creștine în Ierusalim , și au confiscat loculul în folosul islamului. Cronicarii musulmani relatează cum sultanul Baybars I (1260-1277) a înființat în perimetrul fostei mănăstiri o moschee și un cămin pentru derviși, punând-o sub conducerea unui cleric musulman "persan" Sheih Khaidar. Acesta i-a izgonit și închis pe călugări, ceea ce l-a făcut pe starețul Luca Muhisvili Abașidze să i se adreseze și să-i ceară eliberarea confraților săi. Deoarece Luca a refuzat oferta lui Sheih Haidar de a se converti pentru aceasta la islam, el a fost decapitat  și corpul său a fost ars.
În anul 1305 la insistențele Imperiului Bizantin și la cererea unei delegații georgiene care s-a prezentat în fața sultanului mameluc cu daruri și cu o epistolă oficială din partea regelui David al VIII-lea, mănăstirea a fost restituită ultimului său proprietar, Biserica ortodoxă georgiană. Aceasta din urmă a consimțit să recunoască la Ierusalim patronajul sultanului mameluc.
Un pelerin catolic din Irlanda venit in Palestina în 1323 scria:
"Am sosit la o mănăstire locuită de călugări asceți denumiți cumani...În loc de altar crește în biserica lor pomul cel mai scump din care a fost făcută Crucea".
Funcționarul mameluc Ibn Fadallah al-'Amri care locuia la Ierusalim în anul 1347 descrie mănăstirea ca fiind înconjurată de măslini și podgorii, in interiorul ei găsindu-se o icoană și călugări georgieni. În trecut a fost aici o moschee pentru musulmani, dar la cererea regelui georgian, le-a fost retrocedată, spre consternarea clericilor islamului din Ierusalim care mai speră încă să o recupereze. Călugării povesteau că în țara lor se adunau fonduri pentru această mănăstire, mai ales prin vânzarea de pui de cai.

Epoca otomană

În cursul secolului al XVI-lea, au ridicat iar musulmanii, în fața noii stăpâniri otomane, pretenții asupra clădirii, sub pretextul că deja a funcționat acolo o moschee. Călugării au șters orice urmă de prezență islamică din clădire, au îndepărtat inscripțiile arabe, și au distrus mihrabul care mai rămăsese. În cele din urmă mănăstirea a rămas în mâinile creștinilor. În secolul al XVI-lea mănăstirea  cuprindea 365 chilii, mai târziu în secolul al XVIII numărul lor scăzând la 200. În anul 1667 un călugăr catolic a vizitat mănăstirea, pe care o numea "Mănăstirea georgienilor" sau arăbește, Masslaba. El a exprimat o părere rezervată și critică față de lăcaș și față de locuitorii săi. El considera că tradiția care leagă mănăstirea de Sfânta Cruce și de Copacul Sfânt este îndoielnică. "I-am întrebat: De unde știți aceasta? Oare vânzătorul de lemne știa de unde provenea acea scândură? Cine a încercat să cerceteze aceasta?". El a descris picturile din biserică și a apreciat că nu erau vechi, ci fuseseră pictate nu mult înainte de vizita sa.
Oaspetele a găsit că mănăstirea se afla într-o stare deplorabilă, vistieria ei era goală, și era înglodată în datorii. Donațiile primite fuseseră risipite de un administrator care a fugit și despre care s-a aflat pe urmă că a fost asasinat de câtre unul din călugări, care l-a urmărit până la casa patriarhului greco-ortodox din Alep. Din acea vreme numărul georgienilor din mănăstire a început să scadă, într-atât că în anul 1685 georgienii au fost nevoiți să o vândă Bisericii greco-ortodoxe a Ierusalimului.

Un călugăr franciscan a cărui scrisoare se afla în arhivele Bibliotecii Vaticanului a scris la începutul secolului al XVIII-lea că în mănăstire locuiesc câțiva călugări georgieni, de asemenea câțiva călugări greci"
Exploratorul german Constantin von Tischendorf scrie în cartea sa din anul 1844 că a găsit la fața locului patru calugări georgieni și o femeie, o slujnică bătrână.Un episcop anglican care a vizitat locul in acea perioadă a menționat că mănăstirea se întreținea, între altele ,din apicultură și din niște moșii în Georgia, care nu furnizau decât venituri minimale (12,000 piaștri pe an) După spusele unui alt vizitator, Ritter, în mănăstire se aflau 3-4 călugări georgieni în frunte cu un arhimandrit. Dupa mijlocul secolului al XIX-lea a crescut în mod substanțial prezența grecească în detrimentul celei georgiene. În 1857 scria un oaspete, Isaacs, că dimensiunile mari ale mănăstirii îi permiteau să găzduiască circa 3,000 pelerini, majoritatea greci. Pictorul William Henry Bartlett, venit de mai multe ori prin părțile acestea, a constatat în anul 1855 că
în mănăstire funcționa de patru ani un seminar pentru călugări greci și o școală grecească care a ajuns sa aibă 90 de elevi și un personal de 4 profesori.Ghidul Baedeker din 1876 menționează 60 elevi și 6 profesori

Mandatul britanic. Statul Israel

În cursul luptelor din Războiul de Independență al Israelului unicul călugăr care mai locuia în mănăstire a fugit, și locul a devenit o bază de antrenament al unităților premilitare evreiești "Gadná". La încheierea ostilităților clădirea a rămas în partea orașului controlată de Israel și a fost restituită Patriarhiei greco-ortodoxe. În anul 1960 a  vizitat mănăstirea o delegație de cercetători din partea Academiei de științe a Georgiei sovietice, care era parte din Uniunea Sovietică. Delegația a descoperit un portret al lui Rustaveli, care fusese până atunci considerat pierdut, dar nu a izbutit să localizeze mormântul poetului. Rustaveli este arătat rugându-se în genunchi sub icoanele mai mari ale sfinților Maxim Mărturisitorul și Ioan Damaschinul. În anul 1972 mănăstirea a suferit o renovare semnificativă.
În acelaș timp în anii 1970-1980 anonimi au comis câteva acte de vandalism în mănăstire, acoperind inscripții georgiene cu inscripții în limba greacă.
Curățarea picturilor a dezvelit scrierea georgiană inițială. Și în cazul icoanei înfățișând pe "Iisus culcat" (Hristos Anapeson, în preajma Învierii, se cunosc urme ale literelor georgiene dedesubtul celor grecești adăugate recent. În iunie 2004 la scurt timp înaintea vizitei oficiale a președintelui Georgiei, Mihail Saakașvili în Israel, vandali anonimi au scrijelit portretul lui Rustaveli și o parte din inscripția adiacentă, deteriorându-le Apoi s-a încercat în pripă repararea daunei, dar rezultatul a fost nesatisfăcător.  Aceasta a provocat un incident diplomatic între Israel și Georgia (și între Israel și Grecia). Ulterior fresca a fost restaurată de specialiști. În anul 2005 o stradă care trece prin apropierea mănăstirii a fost numită Șota Rustaveli.

Mănăstirea Sfintei Cruci în media artistică
1986 aici au fost filmate secvențe din producția cinematografică israeliană "Hemmo, regele Ierusalimului", după romanul lui Yoram Kaniuk

Arhitectura
Mănăstirea are ziduri înalte și groase, întărite cu contraforți. Prin poarta unică se intră într-o curte, unde se află biserica mănăstirii.
Biserica are un narthex, o navă, și aripi laterale. Domul cel mare al bisericii centrale, sprijinit pe patru coloane ,este simplu și elegant.

Frescele din biserică datează din secolul al XIII-lea și au fost reparate în secolul al XVII-lea. Pe podea se află un mozaic din epoca bizantină.
În cursul secolului al XX-lea unele inscripții în limba georgiană din preajma icoanelor au fost acoperite cu inscripții corespunzătoare în limba greacă.
Capela Lemnului Sfintei Cruci fusese, se pare, inițial, închinată Fecioarei Maria, ulterior primind hramul Sfinților Împărați Constantin și Elena și  hramul Înălțarea Sfintei Cruci.Planul capelei cuprinde un dom central și trei domuri mai joase (având dimensiunile interne: 15,50 m X 14,24 m) și este singura capelă din Israel-Palestina cu această ordine arhitecturală.
În spatele altarului se afla o cameră cu o scobitură desemnată printr-un cerc de argint unde, după tradiție, a crescut Copacul sfânt al Crucii. Pe pereții camerei sunt frescele cu istoria Pomului Sfânt.
Atmosfera în bibliotecă și în trapeză amintește pe cea de pe Muntele Atos.
Mănăstirea posedă și un mic muzeu bisericesc.

Tradiția Pomului Sfânt al Crucii
Tradiția susține că mănăstirea s-a zidit pe locul unde a crescut copacul din care romanii au confecționat Sfânta Cruce.
Se mai crede ca aici ar fi fost înmormântat capul primului om, Adam
Cultul Copacului Sfânt este legat în tradiția creștină a locului de figura biblică a lui Lot. În grădina de lângă mănăstire, la vreo 150 m de ea, nu departe de cimitirul mănăstirii, se află o grotă numită a lui Lot, și unde pe vremuri exista o capelă
Pomul Sfânt al Crucii, așa cum este arătat în icoanele din capela mănăstirii,în jurul altarului numit al lui Lot, a provenit, conform tradiției, dintr-o triplă sădire - din niște ramuri ori toiage din măslin (sau poate pin  ,chiparos și cedru,(după alte versiuni, la catolici - o cuadruplă sădire, incluzând și o sămânță sau ramură de palmier) pe care Avraam le-a dat lui Lot. Lot le-a plantat lângă cortul său, și le-a udat numai cu apă din Iordan.
În capelă se văd icoane înfâțișând episoade din istoria Copacului:trei îngeri vizitează pe Avraam; îngerii uită la Avraam trei toiage ;distrugerea Sodomei și fuga lui Lot din Sodoma; Avraam dând lui Lot cele trei toiage; Lot plantând toiagele - dacă din ele va răsări un copac, înseamnă că păcatele lui i-au fost iertate cu totul de Dumnezeu; Lot trebuie să ude locul cu apă din Iordan, dar cu condiția ca nimeni să nu fi băut din apa pe care o aduce - Satana travestit într-o babă cerșind apă îl face vreme de 36 ani să ude răsadul în zadar; în al 37-lea an Lot reușește și din cele trei toiage reunite răsare Copacul sfânt;  tăierea copacului și ducerea lui la Golgota; pironirea lui Iisus pe Cruce, în văzul soldaților romani, a Maicii Domnului și a Mariei Magdalena;Răstignirea lui Iisus.

Sărbători
12 februarie - Sfântul Prochorus Georgianul - refondatorul mănăstirii în anul 1066

Personalități
Șota Rustaveli
Sfântul Prohori din Georgia 985 sau 990  - 1066)
Mucenicul Luca Muhișvili-Abașidze din Georgia  (m.1277), stareț al mănăstirii, decapitat de mameluci la 27 iulie
Mucenica Salomea Georgiana - (? - 1227 sau 1228), fostă convertită la islam, a fost chinuită până la moarte de către mameluci la 20 iulie (2 august) în incinta Mănăstirii Sfintei Cruci
Mucenicul Nikoloz Dvali din Georgia (m.1314) a încercat să propovăduiască creștinismul în moschei din Damasc, a fost executat în chinuri la Damasc
Vassilis Tzefiris, arheolog grec - a fost călugăr în vremea studiilor de arheologie la Ierusalim

Referințe

Mzia Ebanoidze, John Wilkinson (transl.and ed.) - Pilgrimage:Timothy Gabashvili's Travels to Mount Athos, Constantinople and Jerusalem 1755-1759 , Routledge, London and New York, 2013

Legături externe

Yana Chehanovets Early Georgian Pilgrimage to the Holy Land Liber Annuus 61 (2011) 453-471
Teodor Danalache - pe situl creștin ortodox în română
blogul israelian Oneg Shabat în ebraică, cu fotografii
Saint Prochorus from Georgia - Lives of all saints - 12 february - Orthodox Church in America
pe saitul Pravoslavie - Zaharia Machitadze despre Mucenica Salomeea, dupa cartea sa The Lives of the Georgian Saints, St.Herman Press, Platina ,CA, 2007
Yehoshua Ben Arye-Ir bire'i hatkufá:Yerushaláim hahadashá bireshitá p.24, Yad Ben Tzvi,Yerushalaim 1979 - în ebraică (Începuturile Ierusalimului nou)
situl franciscan Christus Rex - Sylvester Saller, Bellarmino Bagatti  The Sanctity and Cult of Lot,2000 după Sylvester Saller, Bellarmino Bagatti - The Town of Nebo (Khirbet el-Mekhayyat). With a Brief Survey of Other Ancient Christian Monuments in Transjordan, Jerusalem 1949, 5.193-199.

Note

Mănăstiri ortodoxe din Israel
Creștinism în Ierusalim
Biserici cu hramul Sfânta Cruce

Mănăstirea Sfintei Cruci din Ierusalim


Rob Coleman (* 27. April 1964 in Toronto) ist ein kanadischer Animator, Spezialeffektkünstler und Regisseur.

Leben
Coleman arbeitete Ende der 1980er Jahre als Animator für die Fernsehserie Captain Power and the Soldiers of the Future. Später war er lange Jahre Mitarbeiter bei George Lucas' Industrial Light & Magic. Unter anderem animierte er Yoda in den Star-Wars-Prequels, wofür er 2000 und 2003 für den Oscar nominiert war. Zu seinen weiteren Filmarbeiten zählen unter anderem Die Maske, Star Trek: Treffen der Generationen und Men in Black.

Später wechselte er zu Lucasfilm, wo er 2008 als Regisseur an der Serie Star Wars: The Clone Wars mitwirkte.

Filmografie (Auswahl)

Spezialeffekte
 1994: Maverick – Den Colt am Gürtel, ein As im Ärmel (Maverick)
 1994: Die Maske (The Mask)
 1994: Star Trek: Treffen der Generationen (Star Trek: Generations)
 1994: Enthüllung (Disclosure)
 1994: Die Mächte des Wahnsinns (In the Mouth of Madness)
 1995: Der Indianer im Küchenschrank (The Indian in the Cupboard)
 1996: Dragonheart
 1997: Men in Black
 1999: Star Wars: Episode I – Die dunkle Bedrohung (Star Wars: Episode I - The Phantom Menace)
 2002: Signs – Zeichen (Signs)
 2002: Star Wars: Episode II – Angriff der Klonkrieger (Star Wars: Episode II - Attack of the Clones)
 2005: Star Wars: Episode III – Die Rache der Sith (Star Wars: Episode III - Revenge of the Sith)
 2006: The Colbert Report

Regisseur
 2008: Star Wars: The Clone Wars

Auszeichnungen
 1998: BAFTA-Film-Award-Nominierung für Men in Black
 1998: Saturn-Award-Nominierung für Men in Black
 2000: BAFTA-Film-Award-Nominierung für Star Wars: Episode I - Die dunkle Bedrohung
 2000: Oscar-Nominierung für Star Wars: Episode I - Die dunkle Bedrohung
 2000: Saturn Award für Star Wars: Episode I - Die dunkle Bedrohung
 2003: Oscar-Nominierung für Star Wars: Episode II - Angriff der Klonkrieger
 2003: Saturn Award für Star Wars: Episode II - Angriff der Klonkrieger
 2005: Satellite Award für Star Wars: Episode III - Die Rache der Sith
 2006: Saturn-Award-Nominierung für Star Wars: Episode III - Die Rache der Sith

Weblinks

Animator
Filmregisseur
Spezialeffektkünstler
Kanadier
Geboren 1964
Mann

Rob Coleman


was a town located in Aira District, Kagoshima Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 7,311 and the density of 89.94 persons per km². The total area was 81.29 km².

On March 23, 2010, Kamō, along with the towns of Aira (former) and Kajiki (all from Aira District), was merged to create the city of Aira. Aira District will be left with one municipality.

Kamō is home to the oldest Camphor laurel tree (Cinnamomum camphora) in Japan. The tree is approximately 1500 years old, and stretches 34m across, and 30m high. It was heavily damaged in typhoons in 1997 and 2004. A large hollow, with a diameter of 4.5m, exists inside the tree. This hollow was a favorite resting place for homeless men in Kagoshima until a locked door was installed in April 2000.

The tree, fondly referred to as Ōkusu (大楠, great camphor) by locals, is located on the grounds of Hachiman Jinja, a shinto shrine.

Every November an autumn festival called Donto Matsuri takes place on the grounds of Hachiman Jinja.

References

External links
Aira City official website

Dissolved municipalities of Kagoshima Prefecture

Kamō, Kagoshima


Fahrenheit 451 este un film dramatic distopic american din 2018, scenarizat și regizat de Ramin Bahrani. Este bazat pe o carte cu același nume, Fahrenheit 451 de Ray Bradbury. În distribuție sunt Michael B. Jordan, Michael Shannon, Sofia Boutella, Lilly Singh, Grace Lynn Kung și Martin Donovan. Totul se întâmplă într-o Americă a viitorului, filmul urmărește un "pompier" a cărui meserie este să ardă cărțile care în societatea de atunci erau ilegale, însă el începe să își pună întrebări despre societatea în care trăiește după ce se întâlnește cu o femeie tânără. După premiera de la Festivalul de Film de la Cannes 2018, filmul s-a lansat pe HBO în 19 mai 2018.

Intriga

În viitor, după al doilea război civil, cea mai mare lectură din America este limitată la internet și se numește "cei 9" și majoritatea cărților sunt interzise. Restul cărților trebuie să fie arse de către pompieri care fac parte din Minister, un regim fascist dictatorial care susține faptul că dacă se citește literatura "greșită" pot apărea diferite probleme, precum: nefericire, probleme mentale și conflict de opinii. Guy Montag, un pompier din Cleveland, își face treaba fără să pună întrebări, crezând că dacă îi urmează pașii tatălui lui, servește și protejează societatea. Toate acestea se schimbă când se întâlnește cu o informatoare pe nume Clarisse, care îl face să își calculeze acțiunile și îi spune o parte din adevărata istorie a Americii și cum a crescut atât de mult Ministerul. Când într-un final el decide să se împotrivească și înțelege cum "Eels" (proscrișii cititori) citesc, el realizează că vrea și el să citească. Montag decide să îi ajute pe rebeli care au un plan să reproducă toată informația lor prin animale. Acest grup de rebeli a introdus nenumărate cărți în ADN-ul unei păsări, ca aceasta să poată astfel încât să poată trăi și să supraviețuiască încercărilor pompierilor de a distruge cărțile.

Montag este confruntat de căpitanul Beatty și se găsește fugind de pompieri în timp ce încearcă să găsească un grup de Eels. Casa Eels a fost descoperită de un pompier; Montag găsește pasărea și plasează un transmițător în ea pentru ca aceasta să găsească drumul spre oamenii de știință din Canada. Căpitanul Beatty îl confruntă și încearcă să îl oprească, dar îi permite păsării să zboare și să scape. După ce Montag îi dă drumul păsării, Beatty îl arde de viu într-o clipă de furie. Pasărea ajunge în Canada și se reunește cu un stol mare de alte păsări.

Distribuție
Michael B. Jordan, în rolul Guy Montag
Michael Shannon, în rolul Capitan John Beatty
Sofia Boutella, în rolul Clarisse McClellan
Khandi Alexander, în rolul Toni Morrison
Lilly Singh, în rolul Raven
Martin Donovan, în rolul Comisarul Nyari
Andy McQueen, în rolul Gustavo
Dylan Taylor, în rolul Douglas
Grace Lynn Kung, în rolul Chairman Mao
Keir Dullea, în rolul istoricului

Producție
Ramin Bahrani a dezvoltat o adaptare a romanului lui Bradbury, în Iunie 2016. În aprilie 2017 Michael Shannon și Michael B. Jordan au fost distribuiți în film, împreună cu Jordan de asemenea asumându-și un rol de producător executiv. În iunie Sofia Boutella a intrat în proiect împreună cu o personalitate a youtube Lilly Singh ca vlogger, dar și Lara Harrier ca Millie, soția lui Montang. Filmările au început în iulie 2017, iar audițiile lui Martin Donovan, Andy McQueen și Gace Lynn Kung au avut loc în august.

Lansare
În 11 ianuarie 2018, HBO a postat pe Twitter lansarea trailerului. Un titlu folosit îna trailer a fost "Fapte. Ficțiune. Totul este ars". Filmul a fost lansat în 19 mai 2018 după premiera de la Cannes 2018.

Recepție
Filmul a primit mai multe reacții negative. Pe site-ul Rotten Tomatoes filmul a primit un rating de 35% bazat pe recenzia a 66 de spectatori și un rating de 5/10.

Note

Filme din 2018
Filme dramatice din anii 2010
Filme americane de televiziune
Filme distopice
Filme în limba engleză
Ecranizări de romane americane
Filme bazate pe romane științifico-fantastice

Fahrenheit 451 (film din 2018)


Anne Wilson é uma musicista e compositora evangélica americana. Wilson fez sua estreia em 2021, com o lançamento do single " My Jesus " pelo Capitol Christian Music Group. "My Jesus" foi o grande sucesso de Wilson tendo alcançado o número um na parada Hot Christian Songs da Billboard e na parada Bubbling Under Hot 100. Wilson também lançou seu primeiro ep, My Jesus (ao vivo, em Nashville) (2021), que alcançou o décimo segundo lugar no Top Christian Albums Chart nos Estados Unidos.

Anne Wilson nasceu em Lexington, Kentucky. Wilson foi criada em um lar evangélico e frequentou uma igreja presbiteriana durante a maior parte de sua infância.

Naturais de Lexington (Kentucky)
Compositores dos Estados Unidos

Anne Wilson


La ZA-105 es una carretera autonómica perteneciente a la Red Complementaria Preferente de carreteras de la Junta de Castilla y León. El inicio de esta carretera está en el punto kilométrico 32,250 de la carretera N-525, a la altura de Camarzana de Tera, y acaba en carretera N-631, en el punto kilométrico 36,350, en las proximidades de la localidad de Ferreras de Abajo. La longitud de esta carretera es de 10,3 km.

La carretera consta de una sola calzada, con un carril para cada sentido de circulación y tiene un ancho de plataforma de 7 metros. Su limitación de velocidad es de 90 km/h, al igual que el resto de carreteras autonómicas.

Nomenclatura
Hasta 2002, la ZA-105 estaba integrada por la carretera provincial   ZA-P-1508 , que no se corresponde con la carretera que actualmente posee esta denominación, que une Santa Marta de Tera con la   ZA-P-1509 , que atraviesa Santa Croya de Tera y Villanueva de las Peras.

Localidades de paso

 Pumarejo de Tera

Tramos

Situación actual

Actuaciones previstas en el Plan Regional Sectorial de Carreteras 2008-2020 de la Junta de Castilla y León

Trazado

La carretera ZA-105 comienza en el punto kilométrico 32,250 de la N-525, en la localidad de Camarzana de Tera. Desde aquí, la carretera se dirige hacia el sur y, posteriormente, tras pasar el puente sobre el río Tera, llega al cruce con la ZA-P-2547, que enlaza con Pumarejo de Tera y todos los demás pueblos situados en el margen derecho del río Tera. Tras pasar esta localidad, la carretera continúa uniendo con la ZA-L-2562, que une con Melgar de Tera, y llega al tramo de obras donde se está construyendo la nueva Línea de Alta Velocidad Olmedo-Zamora-Galicia. Tras pasar dicho tramo, la carretera finaliza en el cruce con la N-631, que une Zamora con Puebla de Sanabria, y con la carretera que enlaza con Ferreras de Abajo.

Cruces

Referencias

Véase también
 Anexo:Red de Carreteras de Castilla y León
 ZA-P-2547
 ZA-P-1508

Carreteras autonómicas de la red complementaria preferente de Castilla y León
Red de carreteras autonómicas de la provincia de Zamora

ZA-105