Karabarut, kükürt, odun kömürü ve potasyum nitratın bir karışımıdır. Kükürt kullanılmadan yapılabilirse de, bu şekilde yapılan karabarut, kükürt kullanılarak yapılan kadar güçlü olmaz. Çok hızlı yanarak karbondioksit, su ve azottan ibaret sıcak bir gaz hacmi ve potasyum sülfürden oluşan katı bir artık bırakır. Yanma özelliklerinden dolayı ortaya çıkan sıcaklık ve gaz hacmi, barutun ateşli silahlarda itici yakıt ve havai fişeklerde piroteknik bileşim olarak kullanımına yol açmıştır. Modern ateşli silahlarda karabarut yerine dumansız barut kullanılır. Antika ateşli silahlarda çoğunlukla karabarut kullanılır.

Bozunma hızının nispeten düşük oluşu ve dolayısıyla düşük tahrip gücü nedeniyle karabarut, düşük patlayıcı olarak sınıflandırılır. Düşük patlayıcılar sesten yavaş hızlarda yanarlar. Yüksek patlayıcılar sesten hızlı bir dalga üreterek şiddetle patlarlar. Bir merminin arkasındaki sıkıştırılmış karabarutun ateşlenmesi, mermiyi namlu ağzından yüksek hızda itecek yeterli basıncı oluştursa da bu basınç namlunun yarılmasına yeterli değildir. Bu yüzden karabarut kaya parçalamak ya da tahkimatlarda daha az tercih edilir. Bu gibi yerlerde Anfo ya da dinamit gibi yüksek patlayıcılar kullanılır.

Özellikleri
Karabarut terimi önceki barut formülasyonlarını yeni keşfedilmiş dumansız barutlar ve yarı-dumansız barutlardan ayırt etmek için 19. yüzyılın sonlarında türetildi (Yarı dumansız barutlar ateşli silahlarda kullanıldığında karabarutla aynı gaz hacmi ve basıncı meydana getirdiği gibi duman ve yanma ürünlerinde önemli ölçüde azalma oluyordu. Yarı dumansız barutların üretimi 1920'lerde durduruldu.).

Karabarut:

 reaksiyon için oksijen sağlayan bir nitrat, genellikle potasyum nitrat (KNO3);
 reaksiyon için karbon ve yakıt sağlayan odun kömürü, basit olarak karbon (C);
 yakıt görevi gören ve aynı zamanda, karışımın tutuşması için gerekli sıcaklığı düşüren, dolayısıyla bozunma hızını arttıran kükürt (S),

kimyasallarının taneli bir karışımıdır.

Potasyum nitrat gerek kütle ve gerekse oksitleyici işlevi bakımından en önemli içeriktir. Çünkü yanma işlemi için gerekli olan oksijen potasyum nitrat tarafından açığa çıkarılmakta ve diğer içeriklerin hızlı yanmasını sağlamaktadır. Statik elektrik yüzünden kazara oluşabilecek ateşlenme ihtimalini azaltmak için modern karabarut tanecikleri genellikle grafitle kaplanmaktadır. Grafit elektrostatik yükün birikmesini önlemektedir.

Odun kömürü saf karbondan ibaret değildir. Odun kömürü piroliz işlemine tutulmuş odunun tamamıyla parçalanmaması nedeniyle kısmen selülozdan oluşmuştur.

Piroteknisyenler tarafından üretilen karabarutlar için mevcut standart bileşim 1780 yılında dahi kullanılıyordu. Oranlar ağırlıkça %75 potasyum nitrat (güherçile olarak da adlandırılır), %15 yumuşak odun kömürü ve %10 kükürttür. Bu oranlar yüzyıllar boyunca ülkelere göre değişiklik göstererek karabarutun amacına bağlı olarak az çok değişiklik göstermiştir. Örnek vermek gerekirse, kuvvet derecesi ateşli silahlarda kullanmak için uygun olmasa da taşocakçılığında kaya parçalamak için uygun olan karabaruta patlatma barutu adı verilir; patlatma barutu potasyum nitratın yerine daha ucuz olan sodyum nitratla yapılabilir ve oranlar %40 nitrat, %30 odun kömürü ve %30 kükürde kadar düşebilir.

Yanma hızı
Karabarutun yanma hızı tanelendirmeyle değiştirilebilir. Tanelemenin başlangıcı toz karabarutun belirlenmiş bir yoğunluğa (1,7 g/cm³) kadar bloklar biçiminde sıkıştırılmasıdır. Bu işleme somunlama adı verilir. Bloklar kırılarak tane hâline getirilir. Bu taneler daha sonra değişik karabarut ölçülerinde ebatlandırılarak boylamaya tutulur.

Basit olarak, karabarutun yanma denklemi şöyle gösterilebilir:
2 KNO3 + S + 3 C → K2S + N2 + 3 CO2

Denklem daha açık ve net bir şekilde de yazılabilir:
10 KNO3 + 3 S + 8 C → 2 K2CO3 + 3 K2SO4 + 6 CO2 + 5 N2

Karabarutun yanışı tek bir reaksiyon olarak gerçekleşmez. Gerçekten de reaksiyon sonunda oluşan yan ürünlerin tahmin edilmesi kolay değildir. Bu reaksiyon belirlenmesine yönelik bir çalışmada yan ürünler şu şekilde gösterildi (miktarlar azalan sırayladır): %55,91 katı ürünler: potasyum karbonat, potasyum sülfat, potasyum sülfür, kükürt, potasyum nitrat, potasyum tiyosiyanür, karbon, amonyum karbonat. %42,98 gaz ürünler: karbondioksit, azot, karbon monoksit, hidrojen sülfür, hidrojen, metan, %1,11 su.

Sodyum nitratla yapılan karabarut güherçileden yapılan karabarutların aksine higroskopik olmaya daha yatkındır. Çünkü güherçileden yapılan karabarut havadaki nemden daha az etkilendiğinden kuru yerde korunmuşsa yıllarca çok iyi kapanmayan kaplarda dahi saklanabilir. Dolma tüfekler yıllardır bir duvarın üzerinde dolu bir halde ateşlenmeye hazır bir hâlde bekletilebileceğinden, bu yüzden bu tür tüfekleri kuru ortamlarda bulundurmak gerekir. Buna karşılık, sodyum nitratla yapılan karabarutlar havadaki nemden etkilenmeyip uzun süre dayanıklı kalması için çok iyi kapatılan kaplarda muhafaza edilmelidir.

Avantajları
Karabarut ateşli silahlara hacimsel ölçü şeklinde doldurululabilir. Dumansız barutta olduğu gibi ağırlıkça hassas barut hakkının ölçüm gerektiren yerlerde fazla doldurma hasarını önlemek için, dumansız barutun karabarutla birlikte kullanılması fazla doldurma hasarını önleyebilir.

Taş ocakçılığında, genellikle kaya parçalamak için yüksek patlayıcılar tercih edilmektedir. Taş ocakçılığında kullanılan diğer patlayıcılara nazaran daha kullanışlı olmasından dolayı, granit ve mermer gibi çok büyük taşların patlatılması için karabarut kullanılmaktadır. Düşük tahrip gücü nedeniyle, karabarut daha az çatlaklara neden olmaktadır.

Kuru sıkı mermiler, işaret meşalesi ve kurtarma halatlarının fırlatılması için karabarutun kullanılması uygundur. Karabarut ayrıca, havai fişeklerde gök bombalarını fırlatmak için, roketlerde yakıt olarak ve birtakım özel efektlerde kullanılır.

Dezavantajları
Modern dumansız barutlara nazaran düşük enerji yoğunluğuna sahip karabarut, atıcının yerini belli eden ve görüş alanını azaltan kesif bir duman üretir.
Karabarut kütlesinin yarısından daha azı yanma işlemiyle gaz haline dönüşür. Geri kalanı namlu içinde ince bir kurum tabakası olarak kalır. Buna ek olarak, karabarutun yanmasından oluşan artık  higroskopik ve susuz bir kostik maddedir. Potasyum oksit ya da sodyum oksit havadan nem çektiğinde dövme demir ya da çelik namluları aşındıracak özellikte hidroksit haline dönüşür. Bu yüzden, karabarut silahlarının namlusunun içi artıkları uzaklaştırmak için iyice temizlenmelidir.

Enerji içeriği

Karabarut kilogram başına 3 megajul enerji içerir. Kıyaslamak gerekirse, TNT'nin enerji yoğunluğu kilogram başına 4.6 megajul olup benzinin enerji yoğunluğu 47.2 megajul'dur.

Kükürtsüz barut
19. yüzyılın sonlarında Cora  gibi dumansız barutların gelişmesi karabarut gibi kıvılcıma duyarlı bir yemleme hakkına ihtiyaç gösterdi. Bununla birlikte, geleneksel karabarutların kükürt içeriği Cordite Mk I ile beraber korozyon problemlerine sebep oluyordu. Bu durum bir dizi kükürtsüz barutların uygulanmasına ve tane boyutlarının değişikliğine yol açtı. Kükürtsüz barutlar genellikle 70.5 kısım güherçile ve 29.5 kısım odun kömürü içerir. Karabarut gibi, kükürtsüz barutlar da değişik tane boyutlarında üretildiler.

Karabarutta kükürt kullanılmasının asıl amacı tutuşma sıcaklığını azaltmaktır. Kükürtsüz barut için örnek bir reaksiyon şu şekilde yazılabilir.

 6 KNO3 + C7H8O → 3 K2CO3 + 4 CO2 + 2 H2O + 3 N2

Ayrıca bakınız
 Patlayıcıların patlama hızlarının listesi

Patlayıcı maddeler

Karabarut


عبد ال وعالم مسلم من علماء أهل السنة والجماعة.

ترجع أصول عبد الرحمن الدوسري إلى مدينة السليل، وقد نزح جده منها إلى مدينة الشماسية الواقعة في القصيم، واستقر فيها، وفي سنة 1322هـ/1904م انتقل والده «محمد بن خلف الدوسري» إلى الكويت ليعمل فيها، وفي سنة 1332هـ/1914م وُلد عبد الرحمن الدوسري في البحرين وقد ولد هناك بسبب زيارة
والديه لجده لأمه علي بن سليمان اليحيى الذي كان مقيمًا فيها، وعاد به والداه إلى الكويت في أشهره الأولى. نشأ الدوسري في حي المرقاب في الكويت، وطلب العلم في المدرسة المباركية، فحفظ القرآن الكريم، ودرس مختلف العلوم الشرعية والعربية فيها، وتتلمذ على عدد كبير من العلماء. وبعد خروجه من المدرسة المباركية، أصبح يزاول البيع والشراء مع والده في تجارة البشوت (المشالح)، ولم ينقطع من الدراسة الحرة عن طريق القراءة ومقابلة العلماء. وقد أمضى الدوسري في الكويت خمسين سنة من حياته ثم انتقل إلى مدينة الرياض في السعودية في سنة 1382هـ/1962م واستقر بها حتى وفاته في 16 ذو القعدة 1399هـ/7 أكتوبر 1979م.

عمل عبد الرحمن الدوسري بعد انتقاله إلى مدينة الرياض في المجال الدعوي، وإقامة خطب يوم الجمعة، بالإضافة إلى أمور الإرشاد والوعظ، وكان يكثر من عمل المحاضرات والندوات. خلف الدوسري عدد كبيرًا من المصنفات في مختلف المواضيع، بالإضافة إلى عدد كبير من القصائد، ومن مؤلفاته تفسير «صفوة الآثار والمفاهيم في تفسير القرآن العظيم»، و«الجواهر البهية في نظم المسائل الفقهية على مذهب الحنابلة الأحمدية» وهي قصيدة تشتمل على اثنا عشر ألف بيت، و«إيضاح الغوامض من علم الفرائض» وهي قصيدة يبلغ عدد أبياتها حوالي 1048 بيتًا.

بداياته

نسبه ومولده
هو: «عبد الرحمن بن محمد بن خلف بن عبد الله بن فهد آل نادر آل حنيش الودعاني الدوسري.» تعود أصوله إلى مدينة السليل، فقد نزح جده عبد الله بن فهد آل نادر عنها إلى مدينة الشماسية الواقعة في القصيم، وتزوج وأنجب بها عددًا من الأولاد منهم «خلف» الذي أنجب عددًا من الأبناء ولم يبق منهم سوى «محمد». وفي سنة 1322هـ/1904م انتقل والد عبد الرحمن «محمد» من الشماسية إلى الكويت ليعمل هناك في الغوص لاستخراج اللؤلؤ ثم في تجارة «البشوت (المشالح)»، وفي سنة 1326هـ/1908م رجع إلى الشماسية للزواج فتزوج من «لطيفة بنت علي اليحيى» ثم رجع إلى الكويت وقد استقر في الكويت إلى عام 1363هـ/1944م حيث رجع إلى القصيم واستقر في بريدة.

وُلد عبد الرحمن الدوسري في البحرين في سنة 1332هـ/1914م «لمحمد بن خلف الدوسري» و«لطيفة بنت علي اليحيى»، وذلك أثناء زيارة والديه لجده لأمه «علي بن سليمان اليحيى» الذي كان مقيمًا في البحرين ويعمل في التجارة هناك، وكان ذلك أثناء إقامتهما في الكويت، فولد عبد الرحمن الدوسري هناك وعاد به والداه إلى الكويت في أشهره الأولى.

نشأته وطلبه للعلم وشيوخه
نشأ في حي المرقاب في الكويت، وطلب العلم في المدرسة المباركية، حفظ القرآن الكريم، وحفظ «ثلاثة الأصول» وشرحها، و«الدرة المضية» للسفاريني، و«الرحبية» و«البرهانية» في الفرائض، و«هدية الألباب في جواهر الآداب»، ومنظومة الآداب المشهورة لابن عبد القوي، ولأميمة بن الوردي، ولأميمة العرب، ولأميمة العجم، وقصائد أخرى. وحفظ «دليل الطالب لنيل المطالب»، وحفظ جملة من الأحاديث من «منتقى الأخبار»، ومجموعات أخرى من غيره، ودرس السيرة النبوية وطرفًا من التاريخ، وحفظ الكافية الشافية (نونية ابن القيم).

قرأ في المدرسة المباركية على عدد من العلماء هم: «عبد العزيز الرشيد»، و«محمد بن أحمد النوري الموصلي»، و«يوسف بن عيسى القناعي»، و«محمد خراشي المصري». وقد مكث في المدرسة المباركية سبع سنين، وبعد خروجه منها درس التوحيد والفقه على يد «عبد الله بن خلف الدحيان» و«صالح بن عبد الرحمن الدويش»، وأثناء تردده إلى البحرين كان يقابل «قاسم بن مهزع» ويتدارس معه. ويُذكر أنه تأثر بعبد الله بن خلف الدحيان وقاسم بن مهزع تأثرًا كبيرًا. وأخذ العلم أيضًا عن محمد سليمان الجراح. وبعد خروجه من المدرسة المباركية، أصبح يزاول البيع والشراء مع والده في تجارة «البشوت (المشالح)»، ولم ينقطع من الدراسة الحرة عن طريق القراءة ومقابلة العلماء. واستمر في هذه التجارة حتى استقل بها عن والده سنة 1375هـ/1956م. وقد أمضى في الكويت خمسين سنة من حياته ثم انتقل إلى مدينة الرياض في السعودية في 12 صفر 1382هـ/14 يوليو 1962م واستقر بها حتى وفاته في 16 ذو القعدة 1399هـ/7 أكتوبر 1979م.

سيرته
كان عبد الرحمن الدوسري يعمل منذ قدومه إلى مدينة الرياض في سنة 1382هـ/1962م حتى وفاته بالتنقل بين مساجدها ويخطب خطبة يوم الجمعة، ولم يلتزم مسجدًا معينًا، وقد كان الخطباء يستعينون به في إعداد مواضيع الخطبة، أو أن يخطب بدلًا عنهم، وقد كان يقوم بذلك بهدف الدعوة، وقد كان يقوم بذلك أيضًا عند سفره في مدن السعودية فيستأذن من إمام المسجد ويخطب فيه. بالإضافة إلى ذلك فقد كان يقوم بأمور الإرشاد والوعظ، فيصلي في بعض المساجد، وعند انتهائه من الصلاة يقوم بالوعظ والنصح. وبالإضافة إلى ذلك فقد كان يكثر من عمل المحاضرات في الجامعات والمدارس والمعاهد والمساجد، وقد كان يكثر فيها الحديث عن الماسونية، وأفردها في محاضرات كثيرة. وكان يشارك في الندوات التي تقيمها دار الإفتاء في السعودية، ووزارة الحج.

مؤلفاته
ألف عبد الرحمن الدوسري العديد من المصنفات في مختلف المواضيع، في العقيدة والتفسير والفقه وأصوله والفرائض، وشرح بعض الأحاديث المختارة. وقد كانت له أيضًا مؤلفات شعرية، ومن مؤلفاته (بعضها مطبوعة وبعضها مخطوطة):

وفاته
توفي عبد الرحمن الدوسري في صباح يوم الأحد 16 ذو القعدة سنة 1399هـ الموافقة ليوم 7 أكتوبر سنة 1979م في مدينة لندن في المملكة المتحدة. وقد ذهب إلى هناك في رحلة علاجية. فنقل من هناك على طائرة إلى مدينة جدة ثم نقل منها على طائرة أخرى إلى مدينة الرياض، وصُلي عليه بعد صلاة الظهر يوم الأربعاء 19 ذو القعدة في الجامع الكبير، ودفن بمقبرة العود.

مراجع

مصادر

وصلات خارجية

 عبد الرحمن الدوسري، موقع طريق الإسلام

أئمة سعوديون
حنابلة
خريجو المدرسة المباركية
دعاة سعوديون
منتقدو القومية العربية
مواليد 1332 هـ
مواليد 1914
مواليد في البحرين
وفيات 1399 هـ
وفيات 1979
وفيات في لندن

عبد الرحمن الدوسري


An Brachiaria comata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Achille Richard, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Otto Stapf. An Brachiaria comata in nahilalakip ha genus nga Brachiaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Brachiaria

Brachiaria comata


Tus Airways est une compagnie aérienne chypriote créée en  et basée à l'aéroport international de Larnaca.

Histoire
Tus Airways a été créé en  par des investisseurs européens et américains. Ce fut la première compagnie aérienne chypriote à être fondée après la disparition de l'ancienne compagnie nationale Cyprus Airways en 2015.

Tus Airways a commencé ses vols le  avec un Saab 340B opérant entre Larnaca et Tel Aviv. En , la compagnie reçut son premier Saab 2000 lui permettant d'accroître la capacité de ses vols. En , la compagnie acquit ses premiers biréacteurs avec deux Fokker 100. Par la suite, elle se procura cinq Fokker 70, portant à 7 le nombre de ses avions.

En , plusieurs rapports indiquèrent la fermeture de compagnie mais furent démentis par l'ancien directeur général Andrew Pyne qui assura que la compagnie . Il fut par la suite confirmé que le nom de Tus Airways perdurerait et que la compagnie reprendrait ses opérations à l'été 2020.

À la suite de la pandémie de coronavirus, ces plans furent repoussés à une date ultérieure.

En Février 2021, le premier Airbus A320, symbole du "Nouveau Tus Air", rejoint sa base de l'aéroport international de Larnaca, il fut rejoint assez rapidement par 3 autres A320 entre le 25 Juin 2021 et le 3 Mai 2022.

La compagnie opère désormais 4 Airbus A320 et vole vers 17 destinations, parmi lesquelles 5 sont saisonnières.

Destinations
En , Tus Airways opère notamment plusieurs vols hebdomadaires entre Larnaca et Tel Aviv.

Flotte

En , la flotte de Tus Airways se compose des avions suivants :

Notes et références

Voir aussi

Lien externe

Compagnie aérienne ayant son siège à Chypre

Tus Airways


Os Azeitonas est un groupe de pop rock portugais, originaire de Porto. Le groupe, formé en 2002, est composé de Mário Marlon Brandão et Luísa Nena Barbosa au chant, et João Salsa Salcedo au chant et clavier. Le groupe compte cinq albums studio et un DVD.

Os Azeitonas est connu pour ses singles à succès , , Café Hollywood, Ray-Dee-Oh et . Le cinquième album du groupe, AZ, sort le  chez Parlophone, successeur d'EMI Music Portugal. Le groupe est nominé deux fois dans la catégorie du  aux MTV Europe Music Awards.

Biographie
Formé en 2002 pendant un jeu entre amis, le groupe apparaît sur des albums distribués par Rui Veloso. Le premier album du groupe, , sort en  chez Maria Records, propriété de Veloso. En , ils sortent uniquement en ligne le single , qui restera pendant quelques semaines à la première place des meilleurs téléchargements. D'autres chansons suivront dans le même format, comme  (Noël 2006) et  (février 2007).

En , ils sortent , distribuée en format livre audio. Il comprend certaines des chansons les plus célèbres d'Os Azeitonas comme ,  ou . Après deux albums publiés (en format physique et numérique), par Maria Records, ils sortent  en téléchargement gratuit sur leur site web. L'œuvre comprend les tubes , Café Hollywood et .

En 2011 sort le DVD , enregistré en direct en . Le disque s'accompagne de la première édition physique (sur CD) de l'album . L'album atteint, en 2012, la deuxième place du top des ventes au Portugal. Le morceau  devient un grand succès après avoir été chanté par un concurrent de l'émission . Elle a également été adaptée par Vasco Palmeirim, de l'émission matinale de Rádio Comercial, en une satire de Pingo Doce intitulée . En , Miguel Araújo, qui fait partie d'Azeitonas sous le nom de scène Miguel AJ, sort son premier album solo.

Le groupe est nommé dans la catégorie du  aux MTV Europe Music Awards 2012, qui est finalement remporté par la chanteuse Aurea. Le , Os Azeitonas annonce, sur les réseaux sociaux, le départ de Miguel Araújo pour se consacrer à sa carrière solo, son dernier concert en tant que membre du groupe ayant eu lieu le .

La participation d'Os Azeitonas au Festival da Canção est confirmée, un festival qui sélectionnera le représentant du Portugal au Concours Eurovision de la chanson, avec la chanson .

Discographie

Albums studio
 2005 :
 2007 :
 2009 :
 2011 :
 2013 : AZ
 2018 :

Vidéographie
 2011 :

Notes et références

Liens externes

Groupe portugais de pop rock
Groupe de power pop
Groupe musical formé en 2002

Os Azeitonas


Sára Salkaházi (Požun, 11. svibnja 1899. – Budimpešta, 27. prosinca 1944.), mađarsko slovačka rimokatolička redovnica, novinarka, dušobrižnica i blaženica, žrtva nacističkih progona zbog spašavanja više stotina Židova tijekom Drugog svjetskog rata. Poznata je po osnivanju sigurnih kuća i prihvatilišta za brojne djevojke, majke i radnice pružajući im smještaj te materijalnu i duhovnu pomoć.

Rođena je 1899. godine u Požunu (Košicama), tada u sastavu ugarskog dijela  Monarhije u obitelji Leopolda i Klotilde Salkahazin, vlasnika obiteljskog hotela, njemačkoga podrijetla. Školovala se za učiteljicu, a kao novinarka pisala je za službeno glasilo Čehoslovačke komunističke partije. Bila je uvjerena ateistica, a prije redovništva se i udala, ali ubrzo i rastala.

Redovničke zavjete položila je 1930. godine i pridružila se Sestrama društvene službe. Ubrzo je u rodnom gradu preuzela vodstvo Caritasa, a vodila je katoličku knjižaru i uređivala i izdavala časopis Katolkinja.

Vodila je brojne udruge vjernika laika, s posebnim naglaskom na sestrinstva i zajednice žena (Pokret katoličkih radnica), pod pokroviteljstvom Slovačke biskupske konferencije. Izgradila je i prvi katolički koledž za radnice u državi, u blizini Balatona. Tijekom rata otvarala je i radničke domove u kojima je držala tečajeve ospobljavanja i organizirala duhovne obnove.

Napisala je i dramu o životu sv. Margarite, u čast njezine kanonizacije 1943. godine. Iako ju je rat spriječio u odlazak u misiju u Brazil, u Budimpešti je otvorila sigurne kuće u kojima je smještala Židove progonjene od nacističkih vlasti. Osobno je, prema svjedočanstvima preživjelih, spasila 100 Židova, a članice njezina reda spasile su ih više stotina samo u Budimpešti.

Nakon što su pripadnici pro-nacističke stranke Strelasti križevi uhapsili i kod Dunava strijeljali četiri Židova i jednog kršćanskog laika, zameo joj se svaki trag i njezino tijelo nije pronađeno. Životnu krilaticu izabrala je 1929. godine iz knjige proroka Izaije (6 8b) Evo me, mene pošalji!

Izvori

Životopisi, Bratislava
Novinari
Katoličke redovnice
Mađarski blaženici
Slovački blaženici

Sára Salkaházi


Ariel, Birleşik Krallık asıllı bir otomotiv şirketidir. Sadece 7 çalışanıyla yılda 100'den az araç üreten Ariel, Dünya'nın en küçük otomobil şirketidir. Markanın Atom modelinde 1998cc hacimli Honda i-VTEC motoru kullanılmıştır. 6 ileri 1 geri vitesli şanzıman kullanılmıştır. 8200 devirde 245 bg güce ulaşan araç 0–100 km hızlanmasını 4.22 saniyede tamamlamaktadır.  Bu değerlerle Dünya'nın en hızlı otomobilleri arasında yer almaktadır.

Modeller
 Atom 250/300
 Atom 500 V8

Dış bağlantılar

Kaynakça

Otomobil üreticileri
İngiltere merkezli otomotiv şirketleri
Otomobil markaları

Ariel (şirket)


Steffen Larsen''' (født 5. december 1983 i Kolding) er en dansk el-installatør og politiker. Han har siden folketingsvalget 2022 været folketingsmedlem for Liberal Alliance, valgt i Københavns Omegns Storkreds.

Baggrund

Larsen er født 5. december 1983 i Kolding som søn af direktør Søren Larsen og kontorassistent Inger Lise Bærentzen. Han blev uddannet elektriker i 2006 og autoriseret el-installatør fra Erhvervsakademiet Lillebælt i 2009. Udover at have arbejdet som elinstallatør har han blandt andet været faglærer på Technical Education Copenhagen 2016-2022.

Larsen bor (pr. 2022) i Kongens Lyngby og er gift med Louise Siv Ebbesen.

Politisk karriere

Larsen har været medlem af hovedbestyrelsen i Liberal Alliance siden 2013. 2013-2016 var han storkredsformand for Liberal Alliance Syd. Han blev valgt til Folketinget for partiet i Københavns Omegns Storkreds ved folketingsvalget 1. november 2022. Ved folketingsgruppens konstituering efter valget blev han retsordfører samt udlændinge- og integrationsordfører.

Kilder

Eksterne henvisninger

Personer fra Kolding
Nuværende folketingsmedlemmer fra Liberal Alliance

Steffen Larsen


Igor Vladimirovici Starîghin (în , ) a fost un actor rus de teatru și film.

Absolvent al Academiei Ruse de Arte Teatrale, Starîghin a jucat în peste 40 de filme și este cel mai bine cunoscut pentru rolul lui Aramis din D'Artagnan și cei trei muschetari (1979) și continuările sale (1992, 1993, 2007). El a avut un alt rol celebru în serialul de televiziune Frontiera de stat (în anii 1980).

Starîghin a jucat, de asemenea, la Teatrul de Artă din Moscova și la Teatrul Mossovet.

A murit, în vârstă de 63 de ani, pe 8 noiembrie 2009, la Moscova, în urma complicațiilor cauzate de un accident vascular cerebral. Starîghin a fost înmormântat în Cimitirul Troiekurovskoie.

Filmografie selectivă
 Revenge (Возмездие, 1967)
 We'll Live Till Monday (Доживём до понедельника, 1968)
 The Adjutant of His Excellency (Адъютант его превосходительства, 1969)
 Accused of Murder (Обвиняются в убийстве, 1969)
 Orașe și ani (Города и годы, 1973)
 The Red and the Black (Красное и чёрное, 1976)
 d'Artagnan and Three Musketeers (Д'Артаньян и три мушкетёра, 1978)
 The State Border. We Will Build Our New... (Государственная граница. Мы наш, мы новый…, 1980)
 The State Border. Peaceful '21 Summer (Государственная граница. Мирное лето 21-го года, 1980)
 Musketeers Twenty Years After (Мушкетёры двадцать лет спустя, 1992)
 The Secret of Queen Anne or Musketeers Thirty Years After (Тайна королевы Анны, или Мушкетёры тридцать лет спустя, 1993)
 The Return of the Musketeers, or The Treasures of Cardinal Mazarin (Возвращение мушкетёров, или Сокровища кардинала Мазарини, 2007)

Note

Legături externe

Nașteri în 1946
Decese în 2009
Actori ruși

Igor Starîghin


සාදිරිස් මාස්ටර් ලෙසින් ප්‍රකට ජෝතිරත්නගේ සාදිරිස් ද සිල්වා (මියගියේ 1958) ශ්‍රී ලාංකික සංගීතඥයෙක් සහ නළුවෙකි.

සාදිරිස් උපන්නේ මාතර ය. ඔහු කළුතර පන්සලේ අධ්‍යාපනය ලබා පෙරදිග භාෂාව හැදෑරුවාය. සාදිරිස් පසුව හින්දුස්ථානි සහ කර්ණාටක සංගීතය හදාරා ගායනා කරමින් සහ වාදනය කරමින් ජනප්‍රිය සංගීතවේදියෙකු බවට පත්විය. ඔහු ජෝන් ද සිල්වා නාට්‍ය කිහිපයකම (සිරිසඟබෝ, වෙස්සන්තර) ප්‍රධාන චරිතය රඟපෑවේය. . සාදිරිස් 1958 අප්‍රේල් 8 වැනිදා මිය ගියේය

යොමු කිරීම්

ශ්‍රී ලාංකික ගායකයෝ
1958 මරණ

සාදිරිස් මාස්ටර්


Wilhelm Crone ist der Name folgender Personen:

 Wilhelm Crone (1729–1784), deutscher Priester, Abt von Marienfeld, siehe Wilhelmus Crone
* Wilhelm Crone (Schriftsteller) (1873–1938), deutscher Schriftsteller, Lehrer und Heimatforscher

Siehe auch:
 Wilhelm Crohne (1880–1945), deutscher Jurist

Wilhelm Crone


تقطن قومية دونغشيانغ منطقة دونغشيانغ التابعة لولاية نينشيا بمقاطعة قانسو جيلا بعد جيل، ويبلغ عدد أبنائها حوالي 370 ألف نسمة. الجزء الرئيسي من قومية دونغشيانغ ينتمي إلى أبناء سام الذين جاءوا مع جيش منغوليا إلى الصين في القرن الثالث عشر، واستوطنوا دونغشيانغ، وتشمل أيضا قومية دونغشيانغ عناصر من قوميات هوي وهان ومنغوليا. وطوائف مسلمي قومية دونغشيانغ متعددة، ولكل طائفة مسجد خاص، وتتأثر عادات أبناء قومية دونغشيانغ بمذاهب هذه الطوائف. لا يزال القرآن الكريم، المخطوط الذي أتي به أسلافهم من آسيا الوسطى، محفوظا بينهم بصورة سليمة حتى اليوم. ويعمل أبناء قومية دونغشيانغ بالزراعة كحرفة رئيسية. وتتوفر الأعمال الفنية والأدبية الشعبية لقومية دونغشيانغ، بما فيها قصيدة «الفتي مي نا قا خه والفتاة ما شي لو» و«فراشة العنب».. ويحب أبناء قومية دونغشيانغ أغنيات «هواأر» (الزهور) مثل قومية هوي.ات هوي ودونغشيانغ.

تقطن قومية دونغشيانغ منطقة دونغشيانغ التابعة لولاية نينشيا بمقاطعة قانسو جيلا بعد جيل، ويبلغ عدد أبنائها حوالي 370 ألف نسمة. الجزء الرئيسي من قومية دونغشيانغ ينتمي إلى أبناء سام الذين جاءوا مع جيش منغوليا إلى الصين في القرن الثالث عشر، واستوطنوا دونغشيانغ، وتشمل أيضا قومية دونغشيانغ عناصر من قوميات هوي وهان ومنغوليا. وطوائف مسلمي قومية دونغشيانغ متعددة، ولكل طائفة مسجد خاص، وتتأثر عادات أبناء قومية دونغشيانغ بمذاهب هذه الطوائف. لا يزال ((القرآن الكريم))، المخطوط الذي أتي به أسلافهم من آسيا الوسطى، محفوظا بينهم بصورة سليمة حتى اليوم. ويعمل أبناء قومية دونغشيانغ بالزراعة كحرفة رئيسية. وتتوفر الأعمال الفنية والأدبية الشعبية لقومية دونغشيانغ، بما فيها قصيدة ((الفتي مي نا قا خه والفتاة ما شي لو)) و ((فراشة العنب)).. ويحب أبناء قومية دونغشيانغ أغنيات «هواأر» (الزهور) مثل قومية هوي.ات هوي ودونغشيانغ.

مراجع

الإسلام في الصين
عرقيات معترف بها من حكومة الصين
مجتمعات إسلامية في الصين
مغوليون

دونغشيانغ


Stjepan Marković (Hrvatska Poljana), hrvatski gitarist iz Bosne i Hercegovine, iz Hrvatske Poljane.

Snimio je singlice narodne glazbe   Zašto te nema / Odlazak  1972. godine (Jugoton) i 1975. s ansamblom Bokija Miloševića  Čemu suze, verni druže / Nisam bogat (PGP RTB).

Izvori

Kultura Hrvata Bosne i Hercegovine
Gitaristi
Pjevači
Hrvatska Poljana

Stjepan Marković


Et hjertegribende værk af overvældende genialitet er en bog af Dave Eggers. Bogen er selvbiografisk men indeholder visse skønlitterære træk og handler om, hvordan Eggers som ung mand måtte tage sig af sin lillebror, da begge hans forældre dør inden for kort tid. Disse memoirer indeholder dog også delvist fiktive elementer, da forfatteren tager sig visse kreative friheder, hvilket han også påpeger over for læseren. Bogen indeholder både realistiske og metafiktive elementer og er et hovedværk inden for den postironiske litteratur i amerikansk litteraturhistorie.

Sekundærlitteratur
 Andersen, Tore Rye (2007) Det etiske spejlkabinet.  Aalborg: Institut for Sprog og Kultur.
 Hamilton, Caroline (2010) One Man Zeitgeist: Dave Eggers, Publishing and Publicity. London: Continuum.
 Jensen, Mikkel (2014) "A Note on a Title: A Heartbreaking Work of Staggering Genius" in The Explicator. Volume 72, Issue 2.
 Nicol, Bran (2006) "'The Memoir as Self-Destruction': Dave Eggers's A Heartbreaking Work of Staggering Genius" in Modern Confessional Writing (ed. Jo Gill). New York: Routledge.

Referencer

Romaner fra USA
Postmoderne litteratur
Litteratur i 2000


Micah Williams (né le  à Portland) est un athlète américain, spécialiste des épreuves de sprint.

Biographie
Micah Williams remporte la médaille d'or du relais 4 x 100 mètres lors des championnats du monde juniors 2018 à Tampere en Finlande, aux côtés de Eric Harrison, Anthony Schwartz et Austin Kratz.

Le  lors des sélections olympiques américaines à Eugene, il franchit pour la première fois la barrière des dix secondes sur  en  (+ 0,8 m/s), se classant cinquième de la finale . Il est remplaçant du relais 4 × 100 m américain aux Jeux olympiques d'été de Tokyo.

Palmarès

Records

Notes et références

Liens externes

Sprinteur américain
Coureur de 100 mètres
Athlète (homme) aux Jeux olympiques d'été de 2020
Champion du monde junior d'athlétisme
Naissance en novembre 2001
Naissance à Portland (Oregon)

Micah Williams


Hrvatski dijalektološki zbornik (skraćenica HDZ, ), časopis je Razreda za filološke znanosti Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti koji izlazi od 1956. godine. Časopis je usko vezan uz rad Odbora za dijalektologiju i njegove članove. Dosad su objavljena 23 broja časopisa, posljednji 2019. godine.

O časopisu

Zbornik objavljuje znanstvene i stručne radove te je jedina hrvatska publikacija orijentirana na hrvatsku dijalektologiju, na sva tri hrvatska narječja i njihov povijesni razvoj. Zbornik je kategoriziran kao a1 časopis, a navodi se u sekundarnim izvorima publikacija ESCI i SCOPUS te mnogim tercijarnim bazama podataka.

Elektronička inačica
Elektronička inačica cjelovitih tekstova objavljenih u časopisu dostupna je u Digitalnoj zbirci Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti DiZbi.HAZU, na središnjemu portalu hrvatskih znanstvenih i stručnih časopisa HRČAK i na međunarodnome portalu DOAJ (Directory of open access journals).

Uredništvo
Glavna je urednica časopisa predsjednica Odbora za dijalektologiju, prof. dr. sc. Mira Menac-Mihalić, a tajnica Uredništva časopisa i urednica elektroničke inačice na HRČKU dr. sc. Martina Bašić.

Uredništvo časopisa su u 2019. činili:
 Wiesław Boryś (Pracownia Języka Prasłowiańskiego Instytutu Slawistyki PAN, Kraków)
 Janneke Kalsbeek (Universiteit van Amsterdam, Amsterdam)
 Andrea Zorka Kinda-Berlakovich (PVŠ Gradišće, Eisenstadt)
 Jela Maresić (Zavod za lingvistička istraživanja Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti, Zagreb)
 Mira Menac-Mihalić (Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb)

Izvori

Hrvatski jezik
Povijest hrvatskoga jezika
Kroatistika
Hrvatsko jezikoslovlje

Hrvatski dijalektološki zbornik


An Glyceria leptorhiza in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Maximowicz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Vladimir Leontjevitj Komarov. An Glyceria leptorhiza in nahilalakip ha genus nga Glyceria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Glyceria

Glyceria leptorhiza


El arroyo Laureles Grande es un curso de agua uruguayo que atraviesa el departamento de  Salto perteneciente a la cuenca hidrográfica del Río de la Plata.

Nace en la Cuchilla del Daymán y desemboca en el río Daymán.

Referencias

Laureles Grande
Laureles Grande
Laureles Grande

Arroyo Laureles Grande


Antonin Gregory Scalia (; ) a fost unul din cei  opt judecători asociați ai Curții Supreme de Justiție a Statelor Unite din 1986 până la moartea sa, survenită în 2016. Numit în funcție de președintele Ronald Reagan în 1986, Scalia a fost descris ca reper intelectual pentru poziția  și  a aripii conservatoare a Curții.

Scalia s-a născut în Trenton, statul New Jersey. A studiat la liceul Xavier High School din Manhattan, și apoi la colegiul de arte liberale al Universității Georgetown din Washington, D.C.. A devenit licențiat în drept la Harvard Law School și a lucrat șase ani la o firmă de avocatură din Cleveland, înainte de a deveni profesor de drept la  Universitatea statului Virginia. La începutul anilor 1970, a ocupat diverse posturi în cadrul administrațiilor Nixon și Ford, în cele din urmă fiind procuror general adjunct. În perioada administrației Carter, a predat la Universitatea din Chicago, unde a devenit unul dintre primii profesori consilieri ai Societății Federaliste, aflată în fază incipientă. În 1982, Ronald Reagan l-a numit judecător la Curtea de Apel a Statelor Unite pentru Circuitul Districtului Columbia.

În 1986, președintele Reagan l-a propus ca judecător asociat al Curții Supreme de Justiție a Statelor Unite. Pentru a fi confirmat în funcție, Scalia trebuia să fie confirmat de Senatul Statelor Unite. Deși i s-au pus câteva întrebări dificile de către Comisia Judiciară a Senatului, Scalia a fost confirmat de Senat în unanimitate, devenind primul judecător al Curții Supreme de origine italiană.

Scalia a servit în Curtea Supremă aproape treizeci de ani, timp în care a adoptat o jurisprudență și o ideologie conservatoare, susținând textualismul în interpretarea legilor și originalismul în interpretările Constituției. A fost un apărător al puterilor ramurii executive, considerând că puterea prezidențială trebuie să fie dominantă în numeroase domenii. S-a opus acțiunii afirmative și altor politici ce tratau minoritățile ca grupuri speciale. A depus opinii separate în numeroase cauze și adesea a admonestat opinenții majoritari ai Curții cu un limbaj contondent.

Copilăria și educația
Scalia s-a născut la Trenton, New Jersey, și a fost singur la părinți. Tatăl său, Salvatore Eugene Scalia (1903–1986), imigrant italian din Sommatino, Sicilia, era student la Universitatea Columbia și lucra ca funcționar când s-a născut fiul său. Scalia-tatăl avea să devină profesor de limbi romanice la Brooklyn College, unde a aderat la curentul formalist New Criticism din teoria literară.  Mama sa, Catherine Louise (Panaro) Scalia (1905–1985), s-a născut în Trenton în familia unor alți imigranți italieni, și lucra ca învățătoare.

În 1939, familia lui Scalia s-a mutat în zona Elmhurst a cartierului Queens, New York, unde el a învățat la școala publică nr. 13. După terminarea celor opt clase elementare, a obținut o bursă la Liceul Xavier, o școală militară iezuită din Manhattan, unde a absolvit șef de promoție în 1953. Ulterior, el a spus că mare parte din timp a muncit pentru școală și a recunoscut că "nu am fost niciodată ". În tinerețe, a fost activ și ca cercetaș în cadrul societății naționale Order of the Arrow.

Colegul de clasă și viitorul oficial al statului New York, William Stern, își amintea de anii de liceu ai lui Scalia:

În 1953, Scalia s-a înscris la Universitatea Georgetown, unde a absolvit ca șef de promoție și summa cum laude în 1957, cu diplomă în istorie. În colegiu a fost campion la dezbateri () în cadrul Societății Philodemice din Georgetown și activitatea sa în domeniul teatrului a fost apreciată. În primul an, a învățat în străinătate, la Universitatea din Fribourg, Elveția. Scalia a studiat dreptul la Facultatea de Drept de la Harvard, unde a fost editor de note pentru Harvard Law Review. A absolvit Harvard magna cum laude în 1960, devenind Sheldon Fellow al Universității Harvard. Această apartenență i-a permis să călătorească în Europa de Vest în anii 1960–1961.

Începuturile carierei de jurist (1961–1982)
Scalia și-a început cariera la firma de drept internațional Jones, Day, Cockley and Reavis din Cleveland, Ohio, unde a lucrat din 1961 până în 1967. Era bine văzut în firmă și ar fi putut deveni partener, dar el a spus ulterior că își dorea demult să predea. A devenit profesor de drept la Universitatea Statului Virginia în 1967, mutându-se cu familia la Charlottesville.

După patru ani în Charlottesville, Scalia a început să activeze în sectorul de stat în 1971. Președintele Richard Nixon l-a numit avocat general al Oficiului pentru Politica de Telecomunicații, unde una dintre principalele sale sarcini era formularea de politici federale pentru extinderea rețelei de televiziune prin cablu. Din 1972 până în 1974, a fost președinte al Conferinței Administrative a Statelor Unite, o mică agenție independentă ce încerca să amelioreze funcționarea birocrației federale. La jumătatea lui 1974, Nixon l-a nominalizat ca procuror general adjunct pentru Oficiul de Consiliere Legală. După demisia lui Nixon, nominalizarea sa a fost susținută de președintele Gerald Ford, iar Scalia a fost confirmat de către Senat la 22 august 1974.

După Watergate, administrația Ford a intrat în mai multe conflicte cu Congresul. Scalia a depus mărturie în mod repetat în fața comisiilor Congresului, apărând administrația Ford în invocarea privilegiului executiv în ce privește refuzul de a preda documente. În cadrul administrației, Scalia a susținut dreptul de veto al președintelui pentru o lege de modificare a Legii Dreptului la Informare, care îi lărgea mult sfera de aplicare. Viziunea lui Scalia a avut câștig de cauză, iar Ford a respins legea, însă Congresul a votat-o din nou. La începutul lui 1976, Scalia a avut primul și unicul său caz în fața Curții Supreme, Alfred Dunhill of London, Inc. v. Republic of Cuba. Scalia, în numele guvernului SUA, l-a susținut pe Dunhill, iar poziția a avut câștig de cauză.
După înfrângerea lui Ford în fața lui Jimmy Carter, Scalia a lucrat mai multe luni la American Enterprise Institute. Apoi s-a întors în mediul universitar, mutându-se la Facultatea de Drept a Universității din Chicago între 1977 și 1982, deși a petrecut un an și ca profesor vizitator la Stanford Law School. În 1981, a devenit primul cadru didactic consilier al filialei de la nivelul Universității din Chicago a nou înființatei Societăți Federaliste.

Judecător la Curtea de Circuit D.C. și nominalizarea la Curtea Supremă (1982–1986)

Când Ronald Reagan a fost ales președinte în noiembrie 1980, Scalia spera la un post important în noua administrație. A dat interviu pentru postul de Avocat General al SUA, dar în acest post a fost preferat Rex E. Lee, spre marea dezamăgire a lui Scalia. La începutul lui 1982, lui Scalia i s-a oferit un loc în Curtea de Apel al Statelor Unite pentru Circuitul al Șaptelea, cu sediul la Chicago, dar a refuzat, sperând să fie numit în mai influenta Curte de Apel a SUA pentru Circuitul Districtului Columbia (D.C. Circuit). În același an, Reagan i-a oferit, într-adevăr, lui Scalia un loc în D.C. Circuit, iar Scalia a acceptat. A fost confirmat de Senatul SUA la 5 august 1982, și a depus jurământul la 17 august 1982.

În D.C. Circuit, Scalia a acumulat o reputație de conservator, dobândind laude în cercurile legale pentru textele sale legale puternice și inteligente, care adesea criticau precedentele Curții Supreme pe care, ca judecător de instanță inferioară, era obligat să le respecte. Opiniile lui Scalia au atras atenția oficialilor administrației Reagan, cărora, conform The New York Times, "le plăcea practic tot ce vedeau și ... l-au pus pe lista de posibili viitori judecători ai Curții Supreme." În 1985, deși nu era niciun loc liber la Curtea Supremă, oficiali din administrația Reagan l-au pus pe Scalia pe o listă scurtă alături de colegul său judecător de la D.C. Circuit Robert Bork, în vederea candidaturii în caz că vreun judecător va pleca din Curte. În 1986, președintele Curții Supreme Warren Burger a informat Casa Albă de intenția sa de a se retrage. Reagan a hotărât mai întâi să-l numească pe judecătorul William Rehnquist ca președinte al Curții, ceea ce a însemnat că Reagan mai trebuia să facă o altă numire pentru a ocupa postul de judecător simplu al acestuia. Procurorul general Edwin Meese, care l-a consiliat pe Reagan la această decizie, i-a luat în calcul doar pe Bork și pe Scalia. Simțind că aceasta ar putea fi ultima lui ocazie de a alege un judecător al Curții Supreme, președintele Reagan l-a ales pe Scalia, hotărârea fiind influențată de mai mulți factori. Reagan dorea să numească primul judecător de origine italiană. Scalia avea și avantajul că nu are o "urmă de hârtii" ca Bork; acesta din urmă scrisese în trecut articole controversate despre drepturile individuale. Scalia a fost chemat la Casa Albă și a acceptat nominalizarea lui Reagan.

Când s-au deschis audierile în cadrul Comisiei Juridice a Senatului pentru nominalizarea lui Scalia în august 1986, el s-a confruntat cu o comisie care deja dezbătuse în contradictoriu pe marginea numirii lui Rehnquist. Martorii și senatorii democrați au susținut că, înainte de a deveni judecător, Rehnquist activase în sensul descurajării minorităților de la a-și exercita votul. Membrii comisiei nu mai doreau o nouă luptă și pentru Scalia și se fereau să se opună primei candidaturi a unui american de origine italiană pentru Curtea Supremă. Judecătorul nu a fost prea tare presat pe teme controversate, ca avorturile și drepturile civile. Scalia, care a participat la audieri însoțit de soția sa și cei nouă copii, a găsit timp să glumească cu senatorul democrat de Ohio , pe care îl învinsese la tenis într-un "caz în care integritatea mi-a luat-o înaintea judecății", după cum chiar el s-a exprimat.

Scalia nu a întâmpinat opoziție din partea Comisiei. Plenul Senatului a dezbătut pentru foarte puțin timp candidatura lui Scalia, și l-a confirmat cu 98 de voturi pentru și niciunul împotrivă la 17 septembrie 1986. Acest vot a urmat în aceeași zi confirmării lui Rehnquist ca președinte al Curții Supreme cu 65 de voturi pentru și 33 împotrivă. Scalia a preluat funcția la 26 septembrie 1986. Un singur membru al comisiei, senatorul democrat de Delaware Joe Biden, avea apoi să spună că regretă că nu i s-a opus lui Scalia "pentru că a fost atât de eficient".

Jurisprudență (1986–2016)

Structura și puterile guvernului

Separarea puterilor în stat

Viziunea lui Scalia era că limitele de separare între puterile legislativă, executivă și judecătorească derivă direct din Constituție, niciuneia din ramuri nefiindu-i permis să exercite puterile atribuite altei ramuri. În primele sale zile în Curtea Supremă, a redactat o puternică—și solitară—opinie separată în cazul  din 1988, în care majoritatea judecătorilor au declarat constituțională . Opinia separată a lui Scalia, întinsă pe treizeci de pagini, l-a surprins pe judecătorul  prin conținutul său emoțional; Blackmun credea că "poate fi rezumată în zece pagini dacă Scalia ar omite răstelile". Scalia arăta că legea constituie o imixtiune nenecesară a legislativului în puterea executivă. El a avertizat că "adesea va ajunge în fața Curții o chestiune de acest fel îmbrăcată, ca să spunem așa, în haine de oaie ... dar acest lup vine îmbrăcat în lup".

Cazul  din 1989 a contestat , un organ independent în cadrul puterii judecătorești, ai cărui membri (dintre care unii erau judecători federali) erau amovibili doar cu motive întemeiate. Contestatarul susținea că acest aranjament încalcă separația puterilor în stat, și că  promulgate de Comisie sunt invalide. Opt judecători au aderat la opinia majoritară redactată de Blackmun, susținând constituționalitatea Îndrumărilor. Scalia a făcut opinie separată, afirmând că publicarea Îndrumărilor este o funcțiune legislativă pe care Congresul nu o poate delega, a numit Comisia "un fel de Congres studențesc".

În 1996, Congresul a adoptat  care permitea președintelui să anuleze unele articole dintr-o  (lege care autorizează cheltuieli bugetare) adoptată de Congres. Această lege a fost contestată în anul următor. Chestiunea a ajuns rapid în atenția Curții Supreme, care a stabilit că legea încalcă  din Constituție, care stabilește ce poate face președintele cu o lege adoptată de ambele camere ale Congresului. În opinia sa separată, Scalia arăta că nu vede dificultăți în raport cu Clauza de Prezentare și că nu consideră că se încalcă principiul separării puterilor în stat. Scalia a indicat că, în opinia sa, autorizarea președintelui să respingă o alocare bugetară nu este cu nimic diferită de permiterea președintelui să dispună la discreție de o alocare bugetară, ceea ce era de multă vreme acceptat ca fiind constituțional.

Cazuri de rețineri și arestări

În 2004, în cazul , Curtea a decis că instanțele federale au jurisdicție pentru audierea cererilor de habeas corpus ale deținuților de la închisoarea din Guantanamo Bay. Scalia a acuzat majoritatea că "întinde Executivului o capcană" hotărând că ea poate audia cazuri ce implică persoane de la Guantanamo când nicio instanță federală nu acceptase vreodată că poate audia astfel de cazuri.

Scalia a avut opinie separată (alături de judecătorul ) în cazul  din 2004, care îl implica pe , cetățean american reținut în Statele Unite sub acuzarea că este . Curtea a stabilit că, deși Congresul autorizase reținerea lui Hamdi, garanțiile privind un proces drept stipulate în Amendamentul al V-lea acordă unui cetățean reținut în Statele Unite sub acuzația de a fi combatant inamic [Hamdi] dreptul de a contesta reținerea în fața unui decident neutru. Scalia a scris că  nu poate fi interpretată ca o suspendare a dreptului la habeas corpus și că Curtea, pusă în fața unor legi prin care Congresul nu dădea președintelui puterea de a-l reține pe Hamdi, încearcă să "facă totul să iasă cum trebuie".

În martie 2006, Scalia a ținut o prelegere la Universitatea din Fribourg, în Elveția, unde i s-au pus întrebări despre drepturile deținuților. El a răspuns: "mai lăsați-mă ... eu am avut un fiu pe acel câmp de luptă și ei trăgeau în fiul meu, și eu n-am de gând să dau acestui om care a fost capturat în acel război un proces cu jurați. Adică e o nebunie." Deși Scalia nu făcea referire la vreo persoană anume, Curtea Supremă urma să analizeze cazul lui , presupusul șofer al lui Osama bin Laden, care contesta  de la Guantanamo Bay. Mai mulți ofițeri în rezervă ai armatei care susțineau poziția lui Hamdan i-au cerut lui Scalia să se , sau să se abțină de la a audia cazul, ceea ce el a refuzat. Curtea a hotărât, cu 5–3, în cazul , că instanțele federale au jurisdicție să audieze contestațiile lui Hamdan; Scalia, în opinia sa separată, a susținut că orice atribuție a Curții de a analiza cererea lui Hamdan a fost eliminată de Legea Tratamentului Deținuților din 2005, care restrângea jurisdicția.

Federalism
În cazurile cu tematică federalistă, în care se analizează echilibrul între puterile guvernului federal și cele ale statelor, Scalia a adoptat adesea poziția statelor. În 1997, Curtea Supremă a audiat cazul , în care se contestau anumite articole din  care îi obliga pe șefii formațiunilor de aplicare a legii din state să îndeplinească anumite îndatoriri. În cazul Printz, Scalia a redactat opinia majoritară a Curții. Curtea Supremă a declarat neconstituționale articolele ce stipulau respectivele îndatoriri, ca o încălcare a Amendamentului al X-lea, prin care statelor și cetățenilor le sunt rezervate acele puteri care nu au fost în mod explicit acordate guvernului federal. În 2005, Scalia a fost de acord cu opinia majoritară în cazul , care a interpretat  în sensul că Congresul poate interzice utilizarea de marijuana chiar și acolo unde statele îi aprobă utilizarea în . Scalia a opinat că Clauza Comercială, împreună cu , permite reglementarea. Mai mult, Scalia considera că Congresul poate reglementa activitățile intrastatale dacă prin aceasta face ceva necesar pentru o reglementare mai generală a comerțului între state. El și-a argumentat decizia pe baza cazului , despre care scrie acum că "a extins Clauza Comercială dincolo de orice rațiune."

Scalia a respins existența doctrinei , denumind-o "o fraudă judiciară".

Scalia a interpretat în sens larg Amendamentul al XI-lea, prin care sunt interzise anumite acțiuni în instanță federală împotriva statelor. În opinia sa separată de la cazul Pennsylvania v. Union Gas Co. din 1989, Scalia a afirmat că nu există o intenție din partea legiuitorului de a obliga statele să abandoneze orice , și că chiar cazul care a provocat adoptarea Amendamentului al XI-lea, , le-a surprins. Profesorul Ralph Rossum, care a scris un studiu al ideilor constituționale ale lui Scalia, sugerează că ideile judecătorului despre Amendamentul al XI-lea sunt de fapt în contradicție cu litera amendamentului.

Drepturi individuale

Avorturi
Scalia a susținut că nu există drept constituțional la avort, și că dacă oameni doresc legalizarea avortului, trebuie să fie adoptată o lege în acest sens. Scalia scria în opinia sa separată la cazul  din 1992:Statele pot, dacă doresc, să permită avortul la cerere, dar Constituția nu le obligă. Permisibilitatea avortului și limitele asupra lui, trebuie rezolvate ca cele mai importante chestiuni în democrația noastră: cu cetățenii încercând să se convingă unii pe alții și apoi să voteze.Scalia a cerut în mod repetat colegilor săi să inverseze decizia din cazul Roe v. Wade. Scalia a sperat să adune cinci voturi pentru anularea deciziei din cazul Roe cu ocazia cazului , dar nu a reușit. Judecătoarea Sandra Day O'Connor a redactat opinia majoritară a Curții, prin care se aprobau reglementările pe tema avortului pertinente la cazul de față, dar nu se trecea peste decizia din cazul Roe. Scalia a fost de acord doar parțial. El a scris că: "afirmația judecătoarei O'Connor, cum că o «regulă fundamentală de autorestricționare judiciară» ne obligă să evităm a lua în considerare cazul Roe, nu poate fi luată în serios..." și nota că "acum putem să ne așteptăm la încă o sesiune de cărucioare pline de scrisori de la public, și la străzi pline de demonstranți."

Curtea s-a întors la problematica avorturilor când a analizat cazul  din 2000, prin care a declarat neconstituțională legea din Nebraska prin care se interzicea . Judecătorul Stephen Breyer a scris în numele Curții că legea este neconstituțională întrucât nu permite excepții pentru sănătatea mamei. Scalia a făcut opinie separată, comparând cazul Stenberg cu două dintre cele mai regretabile decizii din istoria Curții Supreme: "sunt destul de optimist încât să cred că, într-o zi, Stenberg v. Carhart își va primi locul de drept în istoria jurisprudenței acestei curți alături de Korematsu și Dred Scott. Metoda de a ucide un copil  ... prescrisă prin această lege este atât de oribilă încât și cea mai clinică descriere a ei evocă un fior de revoltă."

În 2007, Curtea a declarat constituțional un statut federal prin care se interzicea avortul cu dilatație și extracție intactă în cazul . Profesorul de drept  de la Universitatea din Chicago, fost coleg cu Scalia, a criticat decizia din cazul Gonzales, afirmând că religia influențase votul, întrucât toți cei cinci judecători din majoritate erau catolici, în timp ce minoritatea era formată din aderenți ai cultelor protestante și ai cultului mozaic. Aceasta l-a înfuriat pe Scalia până într-atât încât a declarat că nu va mai ține prelegeri la Universitatea din Chicago cât timp mai este Stone acolo.

Rasă, gen și orientare sexuală
În general, Scalia a votat împotriva legilor care fac distincție pe criterii rasiale, de gen sau de orientare sexuală. În 1989, a votat alături de majoritatea judecătorilor Curți în cazul , în care Curtea a aplicat procedura de  asupra unui program municipal ce obliga ca un anumit procentaj de contracte să meargă către minorități, și a anulat programul. Scalia nu a aderat însă la opinia majoritară. El nu a fost de acord cu opinia lui O'Connor, că statele și autoritățile locale pot institui programe antidiscriminare pe criterii rasiale dacă au identificat în trecut asemenea discriminări, și dacă programul are ca scop remedierea lor. Cinci ani mai târziu, în cazul  a fost de acord cu hotărârea Curții și parțial și cu opinia majoritară care a extins procedura de strict scrutiny și la programele federale. Scalia și-a consemnat în această chestiune viziunea că guvernul nu poate avea niciodată un interes convingător în a balansa discriminările din trecut prin favoritism rasial:A urmări conceptul de îndreptare rasială—chiar și pentru cele mai admirabile și benigne scopuri—înseamnă a reîntări și a conserva pentru viitoare rele modul de gândire ce a produs sclavia, privilegiile rasiale și ura rasială. În ochii guvernului, aici noi suntem o singură rasă. Cea americană.În cazul , din 2003, în care era vorba despre preferințele rasiale de la facultatea de drept a Universității Statului Michigan, Scalia a ironizat opinia majoritară a Curții că școala are dreptul de a continua să folosească rasa drept factor la admitere pentru a promova diversitatea, și de a crește "înțelegerea interrasială". Scalia consemna:Acesta nu este, desigur, un «beneficiu educațional» pe marginea căruia studenții vor primi note la evaluarea Facultății de Drept (lucrează și se joacă frumos cu ceilalți: B+) sau la examenul de admitere în barou (întrebare: Descrieți în cel mult 500 de cuvinte înțelegerea dumneavoastră interrasială). Căci este o lecție de viață mai degrabă decât de drept—în esență, aceeași lecție care este dată (sau mai degrabă învățată de, întrucât nu poate fi «predată» în sens obișnuit) celor cu un metru mai scunzi și cu douăzeci de ani mai tineri decât adulții de la Facultatea de Drept a Universității Statului Michigan, în instituții de la grupe de cercetași până la grădinițe publice.Scalia a susținut că legile care fac distincție pe bază de gen trebuie supuse procedurii de , impunând ca clasificarea după sexe să fie legată substanțial de obiectivele importante ale guvernului. În 1996, când Curtea a dat dreptate unei femei care dorea să fie admisă la  în cazul , Scalia a depus o opinie separată foarte elaborată. Scalia considera că, obligând statul Virginia să dea o "justificare extrem de convingătoare" pentru politica de admitere a unui singur sex, Curtea redefinise procedura de intermediate scrutiny în așa fel încât "o face identică cu cea de strict scrutiny".

Într-una din ultimele decizii ale Curții Burger, Curtea Supremă a hotărât în cazul  din 1986 că sodomia homosexuală nu este acoperită de dreptul la viață privată și că poate fi considerată de către state o infracțiune. În 1995, însă, această decizie a fost efectiv restricționată prin cea din cazul , care a declarat neconstituțional un amendament la Constituția Statului Colorado, adoptat prin vot popular, prin care se interzicea extinderea legilor antidiscriminare la criteriul orientării sexuale. Scalia a făcut opinie separată față de cea a judecătorului Kennedy, considerând că Bowers protejase dreptul statelor de a lua astfel de măsuri și că amendamentul din Colorado nu este discriminatoriu, ci doar îi împiedica pe homosexuali să obțină statut egal conform legilor din Colorado. Scalia a spus ulterior despre cazul Romer: "Și Curtea Supremă a spus «da, este neconstituțional.» Pe baza a—nu știu ce, Clauza de Preferințe Sexuale din Bill of Rights, probabil. Și liberalilor le-a plăcut, iar conservatorii au strâns din dinți."

În 2003, decizia din cazul Bowers a fost oficial inversată de cea din cazul , față de care Scalia s-a opus. Conform lui  în studiul său asupra Curții Rehnquist, în timpul pledoariei din acest caz, Scalia părea atât de hotărât să apere argumentul statului încât președintele Curții a intervenit. Conform biografei , Scalia a "ridiculizat" majoritatea în opinia sa separată pentru că era pregătită să lase la o parte decizia din cazul Bowers, dar că mulți dintre aceiași judecători refuzaseră să schimbe decizia din cazul Roe în cazul Planned Parenthood v. Casey. În martie 2009, congressmanul homosexual Barney Frank l-a descris ca "homofob".  l-a descris pe Scalia într-un editorial din 2003 ca un " într-o funcție înaltă". Într-un alt editorial pentru The New York Times, judecătorul federal de apel  și profesorul de drept Eric Segall de la Universitatea Statului Georgia au descris pozițiile lui Scalia față de homosexualitate ca fiind radicale, și ca reflectând o aparentă credință că ideile religioase presupuse a fi adoptate de o majoritate a cetățenilor SUA ar trebui să aibă precedență față de Constituție și caracterizând "idealul politic [al lui Scalia] ca apropiindu-se de o teocrație majoritaristă."

Dreptul penal

Scalia credea că pedeapsa capitală este constituțională. El s-a opus la orice hotărâre care ar fi declarat pedeapsa cu moartea neconstituțională în raport cu anumite grupuri, cum ar fi cei care erau minori la data comiterii infracțiunii. În cazul  (1988), el a votat împotriva hotărârii Curții că pedeapsa capitală nu se poate aplica celor care aveau 15 ani la data comiterii infracțiunii, și în anul următor a redactat opinia Curții în cazul  când a fost aprobată pedeapsa capitală aplicată celor care comiseseră omoruri la 16 ani. În 2005, Curtea a inversat însă decizia Stanford în cazul  și Scalia a votat din nou împotriva deciziei, ironizând afirmațiile majorității că ar fi apărut un nou consens național împotriva executării celor ce comiseseră omoruri când erau minori, și a consemnat că mai puțin de jumătate din statele care permiteau pedeapsa capitală o interziceau special pentru infractorii minori. El a admonestat majoritatea pentru că a inclus la numărătoare și statele care aboliseră pedeapsa capitală cu totul, afirmând că este "ca și cum am include Amishi radicali într-un sondaj de preferințele consumatorului despre mașina electrică. Sigur că nu le place, dar asta nu face lumină în chestiune." În 2002, în cazul Virginia, Curtea a decis că pedeapsa capitală este neconstituțională atunci când se aplică retardaților mintal. Scalia s-a opus, afirmând că la vremea adoptării Bill of Rights în 1791 nu era deloc crud sau neobișnuit să execuți pe cineva care era ușor retardat mintal, și că Curtea nu a putut demonstra că se formase un consens național împotriva practicii.

Lui Scalia i-a displăcut mult decizia Curții în cazul , care stabilea că o mărturisire a unui suspect arestat și care nu a fost  nu este admisibilă în instanță, și a votat pentru anularea deciziei Miranda în cazul  din 2000, dar a fost în minoritate, împreună cu judecătorul Clarence Thomas. Denumind decizia din cazul Miranda o "mostră de exagerare judiciară", Scalia a afirmat că Curtea nu trebuie să se teamă să-și corecteze greșelile.

Deși, în multe domenii, abordarea lui Scalia era nefavorabilă acuzatului, el a luat totuși partea acuzaților în ce privește  din , care garantează acuzaților dreptul de a fi puși în fața acuzatorului. În mai multe cazuri, Scalia a redactat opinii împotriva legilor care permiteau presupuselor victime ale unor abuzuri asupra minorilor să depună mărturie ascunse după un paravan sau prin televiziune cu circuit închis. Într-un caz din 2009, Scalia a redactat opinia majoritară în cazul , care stabilea că acuzații trebuie să aibă ocazia de a fi puși față în față cu tehnicienii de laborator în cazurile legate de droguri și că un certificat de analiză nu este suficient pentru a dovedi că o substanță este un drog.

Scalia a susținut că fiecare  al unei infracțiuni utilizat pentru a determina sentința trebuie fie recunoscut de acuzat, fie constatat de un juriu conform garanției Amendamentului al VI-lea. În cazul , din 2000, Scalia a redactat opinia majoritară a Curții prin care se declara neconstituțională o lege ce permitea judecătorului să crească sentința dacă constată că infracțiunea a fost motivată de ură. Scalia a considerat că procedura este inadmisibilă întrucât această constatare nu este făcută de un juriu. În 2004, el a redatat opinia Curții și în cazul , prin care, pe motive similare, se declarau neconstituționale îndrumările de sentință ale statului Washington. Opinia minoritară din cazul Blakely anticipase că Scalia va utiliza cazul pentru a ataca îndrumările federale pentru sentințe (pe care nu reușise să le declare neconstituționale în cazul Mistretta), și s-a dovedit că aveau dreptate, când Scalia s-a aflat în fruntea unei majorități de cinci membri în cazul , care a făcut ca acele îndrumări să nu mai fie obligatorii pentru judecătorii federali (ele au rămas cu statut consultativ).

În cazul  din 2001, Scalia a redactat opinia Curții la o decizie cu 5–4 luată altfel decât pe linii ideologice. Acea decizie a stabilit că imagistica termică a unei case nu este o percheziție rezonabilă în conformitate cu Amendamentul al IV-lea. Curtea a anulat o condamnare pentru fabricarea de marijuana obținută pe baza unui mandat de percheziție obținut după efectuarea unor astfel de scanări, care au demonstrat că garajul este considerabil mai cald decât restul casei din cauza luminilor folosite pentru cultivarea plantelor în interior. Aplicând această interdicție conform Amendamentului al IV-lea, Scalia s-a distanțat de hotărârea din 1991 a Curții în cazul , permițând o amânare de 48 de ore până când o persoană reținută fără mandat este prezentată în fața unui magistrat, pe motiv că la momentul adoptării Amendamentului al IV-lea, o persoană reținută era dusă cât mai repede posibil la un magistrat. Într-un caz din 1990 pe marginea Amendamentului I, , Scalia a redactat opinia Curții prin care era declarată neconstituțională o ordonanță contra incitării la ură adoptată de orașul St. Paul, Minnesota, în cazul arderii unei cruci. Scalia consemna: "Să fie foarte clar că noi considerăm că arderea unei cruci în curtea cuiva este ceva reprobabil. Dar orașul St. Paul are suficiente mijloace la dispoziție pentru a preveni asemenea fapte fără a pune pe foc Primul Amendament".

Alte cazuri
Scalia a susținut decizia din 1990 în cazul  în care familia unei femei aflate în  au încercat să obțină înlăturarea tubului prin care era ținută în viață, considerând că aceasta ar fi fost voința ei. Curtea a hotărât în favoarea statului Missouri, impunând prezentarea de dovezi clare și convingătoare ale unei astfel de dorințe. Scalia a afirmat că Curtea ar fi trebuit să nu fie implicată dispută, și că aceste aspecte "[nu] sunt mai bine cunoscute pentru cei nouă judecători ai acestei Curți decât ar fi pentru oricare nouă persoane alese la întâmplare din cartea de telefon a orașului Kansas City".

Scalia a aderat la opinia majoritară per curiam în cazul Bush v. Gore din 2000, prin care s-a pus capăt renumărării voturilor în statul Florida după alegerile prezidențiale din 2000; el a fost și separat de acord și a aderat la opinia lui Rehnquist. În 2007, el spunea despre acest caz: "eu și Curtea mea nu datorăm niciun fel de scuze pentru Bush v. Gore. Am făcut ceea ce trebuia. Așa că uite! ... lăsați-o baltă. S-a și învechit." Într-un interviu acordat emisiunii Charlie Rose, el a apărat acțiunea Curții:

În 2008, Curtea a analizat o contestare a legilor deținerii de arme în Districtul Columbia. Scalia a redactat opinia majoritară în cazul District of Columbia v. Heller, care a decis că există un drept individual de a deține o armă de foc conform celui de al II-lea Amendament. Scalia a interpretat termenul militia, din al II-lea Amendament, așa cum era el înțeles la vremea ratificării sale, și a afirmat că aceasta înseamnă "corpul tuturor cetățenilor". Curtea a validat dreptul lui Heller de a deține o armă de foc pe teritoriul districtului federal.

Opinia lui Scalia pentru Curtea Heller a fost criticată acerb de către liberali și aplaudată de conservatori. Judecătorul Richard Posner de la al Șaptelea Circuit nu a fost însă de acord cu opinia lui Scalia, afirmând că al II-lea Amendament "nu creează un drept de deținere a armelor de către persoane private". Posner a spus despre opinia lui Scalia că este de un "fals originalism" și un "lustru istoricizant aplicat valorilor personale și preferințelor în materie de politici". În octombrie 2008 Scalia a afirmat că originaliștii curții nu erau obligați să arate decât că la ratificarea Amendamentului al II-lea, dreptul de a deține arme nu avea un context exclusiv militar, lucru pe care au reușit să-l demonstreze.

Filosofia și abordarea legală

Prestația judiciară
În timpul pledoariilor în fața Curții, Scalia a pus mai multe întrebări și a făcut mai multe comentarii decât oricare alt judecător—și un studiu din 2005 arăta că a provocat râsul mai adesea decât orice alt coleg. Scopul său în timpul pledoariilor era să-și transmită celorlalți judecători poziția sa. Psihologul social Lawrence Wrightsman de la Universitatea Statului Kansas scria despre stilul lui Scalia: "el comunică o senzație de străduință și stilul său este mereu puternic". De când președintele Curții, John Roberts, și-a început mandatul în 2005, acesta a început să pună avocaților întrebări într-o manieră similară cu cea a lui Scalia și uneori cei doi au pus întrebări aparent coordonat. Dahlia Lithwick de la Slate descria tehnica lui Scalia:

Scalia a scris numeroase opinii de la începutul carierei sale la Curtea Supremă. În timpul mandatului său, a scris mai multe opinii suplimentare decât orice alt judecător, doar doi judecători scriind mai multe opinii separate. Conform lui Kevin Ring, care a publicat o compilație de opinii suplimentare și separate ale lui Scalia, "opiniile sale sunt ... foarte lecturabile. Scrisul său captivant poate face și cele mai banale aspecte ale dreptului să pară interesante." Conor Clarke de la Slate comenta despre opiniile scrise ale lui Scalia, în special despre cele separate:

La Curtea Supremă, judecătorii se întrunesc după ce cazul este prezentat și pledat, și votează rezultatul. Sarcina redactării opiniei este acordată de către președintele Curții, sau, dacă acesta nu participă sau face opinie separată, de către judecătorul senior din majoritate. După stabilirea acestei sarcini, judecătorii comunică în general pe tema cazului transmițându-și în privat note și opinii preliminare. În procesul schimbului de păreri pe marginea redactării opiniilor, Scalia nu făcea compromis de la ideile sale pentru a atrage cinci voturi pentru o majoritate (așa cum făcea fostul judecător William J. Brennan, Jr. care accepta mai puțin decât își dorea pentru a obține o victorie parțială). Scalia, cunoscut prietenilor și colegilor cu apelativul "Nino", încerca să-și influențeze colegii trimițându-le "Ninograme"—scurte memorandumuri al căror scop era să-i convingă să includă și ideile lui în opiniile pe care le redactează.

Într-un număr al revistei New York din octombrie 2013, Scalia a dezvăluit că el citea în diagonală Wall Street Journal și Washington Times, că se informa preponderent de la radio și că nu citea nici The New York Times și nici The Washington Post. Pe acesta din urmă el îl descria ca fiind "de un liberalism țipător".

Interpretarea legilor și Constituției

Scalia a avut o orientare textualistă în ce privește interpretarea legilor, el considerând că sensul obișnuit al literei legii trebuie să prevaleze. În 1998, Scalia s-a opus ferm ideii de constituție vie, aceea că puterea judecătorească poate modifica sensul stipulărilor Constituției pentru a le adapta la schimbările vremurilor. Scalia a avertizat că dacă se acceptă că standardele constituționale trebuie să evolueze cu maturizarea societății, "riscul de a evalua standardele aflate în schimbare constă în faptul că este mult prea ușor să crezi că această evoluție culminează cu propriile tale idei." El a comparat Constituția cu legile, despre care a afirmat că nu se înțeleg a-și schimba înțelesul în timp. Amendamentele constituționale, ca de exemplu al XIV-lea Amendament din 1868 trebuie, conform lui Scalia, să fie interpretate pe baza înțelesului lor la momentul ratificării. Lui Scalia i s-a pus adesea întrebarea cum justifică această abordare rezultatul din cazul Brown v. Board of Education din 1954, conform căruia școlile segregate sunt neconstituționale din cauza Amendmentului al XIV-lea.

În interpretarea legilor, Scalia nu dădea atenție procesului legislativ, adică procesul prin care legea a fost adoptată. În 2006, în cazul Zedner v. United States, el a aderat la opinia majoritară redactată de judecătorul Samuel Alito—în întregime cu excepția unui paragraf al opiniei scrise, în care Alito cita procesul legislativ. Într-o opinie suplimentară la acest caz, Scalia consemna: "utilizarea procesului legislativ este nelegitimă și nerecomandată în interpretarea oricărei legi." Adversitatea față de procesul legislativ ar putea fi unul din motivele pentru care și alți judecători au început să se ferească să facă referire la el. Gregory Maggs scria în Public Interest Law Review în 1995 că deja la începutul anilor 1990, procesul legislativ era citat doar în circa patruzeci la sută din cazurile Curții Supreme ce implicau interpretarea legilor, și niciun caz din acea perioadă nu folosea procesul legislativ ca motiv esențial pentru verdict. Maggs sugera:

Scalia se descria singur ca originalist, adică el interpreta Constituția Statelor Unite așa cum ar fi fost ea înțeleasă când a fost adoptată. În 2008, el afirma că "este ceea ce însemna pentru oamenii care au ratificat Bill of Rights sau care au ratificat Constituția." În 2006, înainte ca judecătorii numiți de George W. Bush, Roberts și Alito, să fi avut timp să aibă impact, Rossum scria că Scalia nu reușise să câștige de partea sa pe nimeni dintre colegii săi conservatori la utilizarea originalismului, în vreme ce Roberts și Alito, tineri cu abordare originalistă, îl admirau mult pe Scalia pentru cum luptă pentru ceea ce crede.

Într-o conversație publică din 2009, judecătorul Stephen Breyer l-a contestat pe Scalia, indicând că cei care au ratificat al XIV-lea Amendament nu intenționau să oprească segregarea școlilor. Scalia a atacat acest argument ca "fluturarea cămășii însângerate a lui Brown", și a indicat că el ar fi aderat la opinia separată a judecătorului Harlan în cazul Plessy v. Ferguson, cazul din 1896 pe care l-a răsturnat cazul Brown.

Abordarea originalistă a lui Scalia a fost atacată de critici, care îl considerau "o acoperire pentru ceea ce ei văd ca fiind adevăratele intenții ale lui Scalia: de a răsturna unele decizii cruciale ale curții din anii 1960 și 70", decizii adoptate de Curțile Warren și Burger. Ralph Nader a susținut în 2008 că filosofia originalistă a lui Scalia nu este consistentă cu acceptarea de către judecător a extinderii anumitor drepturi constituționale și asupra corporațiilor când, la vremea ratificării Amendamentului al XIV-lea, nu se înțelegea că corporațiile ar avea drepturi constituționale. Viziunea lui Nader preceda decizia Curții din 2010 în cazul Citizens United v. Federal Election Commission. Scalia, în opinia suplimentară cu care a aderat la votul majoritar, punea înțelegerea drepturilor grupurilor de indivizi de la acea dată ca izvorând din adoptarea Bill of Rights. Argumentul său se baza pe lipsa unei excepții pentru grupuri cum ar fi corporațiile în ce privește dreptul la liberă exprimare din Bill of Rights, și pe câteva exemple de comunicări politice corporatiste din perioada adoptării Bill of Rights. Profesorul Thomas Colby de la The George Washington University National Law Center a susținut că voturile lui Scalia în cazurile pe tema Clauzei Religiei Oficiale nu își au originea în vreo abordare originalistă, ci doar în convingerile sale politice conservatoare. Scalia a răspuns criticilor săi că originalismul lui "l-a condus adesea la decizii pe care le deplânge, cum ar fi constituționalitatea adrerii drapelului", care, conform lui Scalia, este protejată de Primul Amendament.

În 2009, la aproape un sfert de secol petrecut în Curtea Supremă, Scalia și-a caracterizat victoriile ca fiind "tare puține".

Scriind în The Jewish Daily Forward în 2009, J.J. Goldberg îl descria pe Scalia ca "reper intelectual al majorității conservatoare a Curții". El a călătorit prin școlile de drept din țară și a ținut prelegeri pe tema legii și democrației. Aparițiile sale în campusurile universitare umpleau amfiteatrele. Ginsburg arăta că Scalia este "foarte conectat la generația actuală de studenți la drept ... Studenții își pun acum «Societatea Federalistă» în CV." John Paul Stevens, care a fost judecător la Curtea Supremă aproape tot mandatul lui Scalia până când s-a pensionat în 2010, spunea despre influența lui Scalia că "a avut un impact profund. O parte constructiv, o parte nefericit." Dintre cei nouă judecători, Scalia a fost cel mai adesea subiect de articole în publicații specializate în drept.

Atenția publică

Cereri de recuzare

Scalia s-a  în cazul  (2004), un proces intentat de către ateul  care afirma că recitarea  (cuprinzând și cuvintele "under God" "sub Dumnezeu") în școli încalcă drepturile fiicei sale, care era și ea atee. La scurt timp după ce  a decis în favoarea lui Newdow, dar înainte ca același caz să fie adus în atenția Curții Supreme, Scalia a vorbit la un eveniment al Knights of Columbus în , declarând că decizia Circuitului al Nouălea este un exemplu cum curțile încearcă să-l înlăture pe Dumnezeu din viața publică. Inspectoratul școlar a cerut Curții Supreme să revizuiască cazul, iar Newdow a cerut ca Scalia să se recuze din cauza acestei antepronunțări, iar el s-a conformat fără comentarii.

Scalia a refuzat să se recuze în cazul  (2005), chestiunea dacă vicepreședintele Dick Cheney poate ține secretă apartenența la un task force consultativ pe tema politicii energetice. Lui Scalia i s-a cerut să se recuze deoarece mersese la o vânătoare împreună cu mai multe persoane, inclusiv Cheney, timp în care a călătorit la dus cu . Scalia a emis o  în care refuza să se recuze, afirmând că, deși Cheney îi este de mult timp prieten, el este parte procesuală doar în capacitate oficială, și în cazul în care judecătorii ar trebui să se dea la o parte în cazurile când oficialii sunt părți procesuale din cauza funcției ocupate, Curtea Supremă ar înceta să mai funcționeze. Scalia a arătat că nu este deloc neobișnuit ca judecătorii să socializeze cu alți oficiali ai guvernului, amintindu-și ca răposatul președinte al Curții Supreme  juca poker cu președintele Harry Truman, iar judecătorul  mergea la schi cu procurorul general Robert F. Kennedy. Scalia a afirmat că nu a fost niciodată singur cu Cheney în acea excursie, cei doi nu discutaseră cazul, iar judecătorul nu economisise deloc bani, deoarece achiziționase bilete dus-întors, cele mai ieftine disponibile. La judecarea cazului, Scalia a făcut parte din majoritatea 7–2 care a acceptat în general poziția lui Cheney.

Ideile religioase
Scalia era un romano-catolic devotat, iar fiul său Paul s-a făcut preot. Nemulțumit de schimbările apărute după Vatican II, Scalia a început să meargă la parohii îndepărtate, pe care le considera mai în acord cu ideile sale, cum ar fi  din Chicago și Washington precum și la versiunea în limba latină a  de la biserica Sf. Ecaterina din Siena din . Într-un interviu din 2013 acordat lui Jennifer Senior de la revista New York, Scalia a fost întrebat dacă credințele sale se extind și la Diavol, iar el a afirmat: "Desigur! Da, e o persoană adevărată. Haide, asta e o doctrină catolică standard! Orice catolic crede asta". Când a fost întrebat dacă a văzut recent dovezi că ar exista Diavolul, Scalia a răspuns: "Știi, e curios. În Evanghelii, Diavolul face tot felul de chestii. Face porcii să cadă de pe stânci, posedează oameni și mai-știu-eu-ce ... Ce face el acum e să-i facă pe oameni să nu creadă nici în el, nici în Dumnezeu. În felul ăsta are mai mult succes". Într-un alt interviu din 2013, Scalia a declarat că "pentru ca să funcționeze capitalismul, pentru ca el să producă o societate bună și stabilă, virtuțile creștine tradiționale sunt esențiale".

În 2006, Scalia a fost întrebat de un reporter, când ieșea din biserică, dacă faptul că e un creștin tradiționalist i-a produs probleme, el a răspuns: "știți ce le spun acestor oameni?" și a făcut un gest, punându-și mâna căuș sub bărbie și apoi extinzându-și brusc degetele. Gestul, care a fost imortalizat de un fotograf, a fost la început descris de  ca fiind obscen. Scalia a răspuns printr-un drept la replică prin care acuza echipa de știri că se uită la prea multe episoade din Clanul Soprano și declarând că gestul este doar un "mai lasă-mă-n pace!" dur. Roger Axtell, un expert în limbajul corporal, a descris gestul ca având semnificația "m-am săturat, pleacă!" și a punctat: "e un gest destul de puternic". Gestul avea să fie ulterior parodiat de comedianul Stephen Colbert în cadrul  în același an, la care judecătorul participa: camerele au arătat că, spre deosebire de majoritatea subiecților glumelor lui Colbert, Scalia râdea.

Alegerile prezidențiale din 1996
Conform lui John Boehner, ca președinte al , el a încercat să-l convingă pe Scalia să candideze pentru postul de vicepreședinte alături de Bob Dole în 1996. Boehner relatează că Scalia a ascultat propunerea și a dictat același răspuns pe care îl dăduse odinioară judecătorul Charles Evans Hughes unei cereri similare: "posibilitatea este prea îndepărtată pentru a o putea comenta acum, dată fiind poziția mea." Dole l-a pus pe Scalia pe lista sa de potențiali candidați pentru vicepreședinte, dar în cele din urmă l-a ales pe .

Viața personală
La 10 septembrie 1960, Scalia s-a căsătorit cu Maureen McCarthy la biserica Sf. Pius al X-lea din . Cei doi se cunoscuseră la o întâlnire pe nevăzute pe când studia dreptul la Harvard. Maureen era studentă la cursurile de licență de la  când s-au cunoscut și apoi a obținut o diplomă de engleză la acea școală.

Cei doi au avut nouă copii, cinci băieți și patru fete. Doi dintre băieți,  și John Scalia, sunt avocați. Paul Scalia este preot catolic, Matthew a acut o carieră militară, iar Christopher este scriitor. Toate cele patru fete, Catherine, Ann, Margaret și Mary, au familii. Conform lui Scalia, Maureen i-a crescut pe toți cei nouă copii "cu foarte puțin ajutor din partea mea."

A locuit în , o suburbie a Washingtonului.

Scalia s-a bucurat de o relație apropiată cu colega sa judecătoare la Curtea Supremă Ruth Bader Ginsburg, considerată o membră a aripii liberale a Curtii, cei doi mergând la operă împreună, și chiar apărând pe scenă împreună ca figuranți în producția din 1994 a operei  la . Ginsburg a fost colegă cu Scalia și la Circuitul D.C., iar familiile Scalia și Ginsburg petreceau în fiecare an Revelionul împreună.

Moartea

Scalia a murit în somn în seara de 12 februarie sau în dimineața zilei de 13 februarie 2016, după o după-amiază petrecută la o vânătoare de prepelițe și o cină la  din . Cauza decesului a fost declarată drept cauze naturale. Medicul său, contraamiralul , a afirmat că Scalia avea probleme cardio-vasculare, inclusiv probleme cu tensiunea arterială, și că o evaluare recentă a stabilit că este prea slab pentru a fi operat pentru o ruptură a coifului rotatorilor.

Timp de câteva luni după moartea lui Scalia, locul său în sala de ședințe a Curții Supreme și fața catedrei din dreptul scaunului său au fost împodobite cu  de lână neagră, altele fiind plasate deasupra intrării în sală, tradiție ce datează de la moartea președintelui Curții Supreme Salmon P. Chase în 1873. Drapelele din piațeta din fața Curții au fost coborâte în bernă timp de 30 de zile. Trupul lui Scalia a fost depus la Sala Mare a Curții Supreme a SUA la 19 februarie 2016. Fiul său, fratele Paul Scalia, a ținut slujba de înmormântare a doua zi la  din Washington, D.C. Înmormântarea propriu-zisă a fost una exclusivă, la Fairfax Memorial Park, din Fairfax, Virginia.

Succesiunea
Moartea lui Scalia – doar a doua a unui judecător în funcție în anteriorii șaizeci de ani – a lăsat doar opt judecători în Curtea Supremă, divizați 4–4 între conservatorism și liberalism, într-un an electoral prezidențial. Cazurile ce nu fuseseră decise înainte de moartea lui Scalia urmau să fie decise de cei opt membrii ai Curții. Când Curtea Supremă nu ajunge la o majoritate, voturile fiind împărțite 4–4, se păstrează decizia instanței inferioare, dar această decizie a Curții Supreme nu poate fi reținută ca precedent și nu se publică o opinie scrisă pe tema cazului. Citând practicile Curții Supreme de după moartea judecătorului  în 1954,  a scris că, cel mai probabil, Curtea va reaudia cazurile divizate egal după numirea unui nou judecător.

Într-un interviu din 2012, Scalia spunea că l-ar fi preferat drept succesor pe judecătorul  de la . Președintele Barack Obama a declarat la momentul decesului lui Scalia că va nominaliza un succesor "la momentul potrivit". La 16 martie 2016, el l-a nominalizat pe Merrick Garland, președintele  în locul lui Scalia la Curtea Supremă.

Note de completare

Note

Bibliografie

  Details.

Legături externe

 Citate și opinii la
 Antonin Scalia la Goodreads

Nașteri în 1936
Nașteri pe 11 martie
Decese în 2016
Decese pe 13 februarie
Absolvenți ai Georgetown University
Absolvenți ai Harvard Law School
Americani din secolul al XX-lea
Americani de origine italiană
Americani din secolul al XXI-lea
Catolici americani
Câștigători ai Presidential Medal of Freedom
Conservatorism în Statele Unite ale Americii
Judecători ai Curții Supreme a Statelor Unite
Membri ai Federalist Society
Oameni din New York City

Antonin Scalia


Zimska palača Paladini u gradiću Hvaru u ul. Petra Hektorovića 4 predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Gotičko-renesansna dvokatnica izgrađena na obrambenom zidu, sa stilskim otvorima, reprezentativnim gotičkim balkonom i vrtom pred južnim pročeljem. Sagrađena krajem 15. stoljeća od istih majstora kao i obližnja palača Hektorović. U 16. stoljeću podignuta kamena odrina na balkonu pred južnim pročeljem. U unutrašnjosti sačuvana drvena međukatna konstrukcija iz vremena gradnje. Ističe se nizom vrlo kvalitetne gotičke i renesansne arhitektonske plastike.

Zaštita
Pod oznakom Z-6357 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Paladini, zimska
Paladini, zimska
Paladini, zimska

Zimska palača Paladini u Hvaru


Dave Rempis (* 24. März 1975 in Wellesley, Massachusetts) ist ein US-amerikanischer Jazz- und Improvisationsmusiker (Alt-, Tenor- und Baritonsaxophon, Komposition).

Leben und Wirken
Rempis wuchs in Wellesley, Massachusetts, in der Nähe von Boston auf. Sein Vater stammt aus Griechenland; seine Mutter aus Indianapolis. Er begann mit acht Jahren Saxophon zu spielen; während der Highschool trat er in seiner Heimatstadt auf. Ab 1993 studierte er klassisches Saxophonspiel an der Northwestern University bei Frederick Hemke, daneben Anthropologie und Musikethnologie. Im Rahmen des Studiums verbrachte er ein Jahr im International Centre for African Music and Dance an der University of Ghana in Legon, wo er sich mit afrikanischer Musik beschäftigte und mit dortigen Highlife- und Reggae-Bands spielte. Nach seiner Graduierung an der Northwestern (1997) wurde er in Chicago 1998 Mitglied der Formation The Vandermark Five unter Leitung von Ken Vandermark, der er bis heute angehört. Es folgten Tourneen durch die Vereinigten Staaten und Europa. Er spielte auch in Vandermarks Territory Band und dessen Resonance Project sowie im Ingebrigt-Håker-Flaten-Quintett.

Außerdem leitet Rempis seit Anfang der 2000er Jahre eigene Ensembles wie The Rempis Percussion Quartet und das Dave Rempis Quartet. Ferner arbeitete in verschiedenen Duo- und Trio-Projekten (mit Frank Rosaly und im Ballister Trio mit Fred Lonberg-Holm und Paal Nilssen-Love). Mit Nate McBride, Tim Daisy und Jeb Bishop spielte er in der Formation The Engines sowie im Quartett Bishop/Rempis/Kessler/Zerang. Gemeinsam mit Tashi Dorji (g) und Tyler Damon (dr) bildet er das Trio KUZU, das auch die Grenzen zum Rock auslotet. Im Laufe seiner Karriere arbeitete er auch mit Musikern zusammen wie Paul Lytton, Axel Dörner, Peter Brötzmann, Hamid Drake, Steve Swell, Roscoe Mitchell, Fred Anderson, Nels Cline, Mars Williams oder Joe McPhee. 2006 wurde Rempis beim Down Beat Critics's Poll in der Kategorie Alt- und Baritonsaxophon in der Kategorie Rising Star nominiert.

Daneben betätigte er sich in Chicago als Konzertveranstalter, u. a. für die Konzertreihe der Elastic Arts Foundation, des Umbrella Music Festival und der Konzertreihe des Downtown Sound Gallery 2006/07. Er organisierte auch das Indie-Rock Pitchfork Music Festival in Chicagos Union Park.

Diskographische Hinweise
 New Jazz and Improvisation (482 Music, 2003)
 Dave Rempis Quartet – Out of Season (482 Music, 2004) mit Anton Hatwich, Jim Baker, Tim Daisy
 The Rempis Percussion Quartet – Circular Logic (Utech Records, 2005) mit Anton Hatwich, Frank Rosaly, Tim Daisy
 Rip Tear Crunch (482 Music, 2006)
 The Rempis Percussion Quartet – Hunter-Gatherers (482 Music, 2007)
 The Engines (Okka Disk, 2007)
 Cyrillic (482 Music, 2008), mit Frank Rosaly
 The Rempis Percussion Quartet – The Disappointment of Parsley (Not Two Records, 2009)
 The Engines – Wire and Brass (Okka Disk, 2010)
 The Rempis Percussion Quartet – Montreal Parade (482 Music, 2011), mit Ingebrigt Håker Flaten
 Ballister Trio: Mechanisms (Clean Feed, 2012), mit Fred Lonberg-Holm, Paal Nilssen-Love
 Dave Rempis, Darren Johnston, Larry Ochs: Spectral (2014)
 The Rempis Percussion Quartet: Cash and Carry (Aerophonic, 2015), mit Ingebrigt Håker Flaten, Tim Daisy, Frank Rosaly
 Dave Rempis, Albert Wildeman, Ryan Packard: Polynia (Aerophonic, 2016)
 The Rempis Percussion Quartet: Cochonnerie (2017), dto.
 Lattis (2017) solo
 Dave Rempis/Matt Piet/Tim Daisy: Hit the Ground Running (Aerophonic, 2017)
 Dave Rempis//Tim Daisy: Dodecahedron (Aerophonic, 2018), mit Jason Adasiewicz, Jim Baker, Fred Lonberg-Holm, Steve Swell, Katherine Young, Aaron Zarzutzki
 Spectral: Empty Castles:  (2018), mit Darren Johnston, Larry Ochs
 The Early Bird Gets (2019), mit Brandon Lopez, Ryan Packard
 Dave Rempis, Jeff Parker, Ingebrigt Håker Flaten, Jeremy Cunningham: Stringers & Struts (2020)
 Silke Eberhard, Dave Rempis, Kent Kessler, Mike Reed: Exposure (2020)
 The Rempis Percussion Quartet: Sud des alpes (2021)
 The COVID Tapes: Solos, Duos & Trios (2021)
 Kuzu: All Your Ghosts in One Corner (2021)
 Bennu (2022), mit Avreeayl Ra
Astragaloi (2022), mit Elisabeth Harnik, Michael Zerang
 Scylla (2022), mit Jim Baker, Joshua Abrams, Avreeayl Ra
 Dave Rempis, Tomeka Reid & Joshua Abrams: Allium (2022)
 Dave Rempis, Elisabeth Harnik, Fred Lonberg-Holm, Tim Daisy: Earscratcher (2023)
 Rempis Percussion Quartet: Harvesters (2023)

Weblinks

 Webpräsenz
 Porträt bei Umbrella Music

Jazz-Saxophonist
Improvisationsmusiker
Musiker (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1975
Mann

Dave Rempis


Gladius; Romalı askerlerin kullandığı, keskin yanı yaklaşık 60 cm uzunluğunda, geniş, çift ağızlı kısa kılıç.  Gladius yakın dövüş için ideal bir yapıya sahiptir. Ortaçağda piyadelerin kullandığı uzun kılıçların yapımı Romalılar tarafından da bilinmesine rağmen, gladius uzun yıllar Roma ordusunun temel silahı olarak kalmıştır. Boyunun kısa olması, yakın dövüşlerde etkinlik sağlayarak, Romalı askerlere, kılıcı rakibinin kalkanının altından veya zırhının zayıf bir noktasından kolayca saplamasına olanak tanıyordu. Ayrıca geniş yanakları sayesinde açtığı yaralar ölümcül olabiliyordu. At üstünde kullanım için elverişsiz olduğundan, Roma süvarileri tarafından kullanılmamıştır.(Gladius aynı zamanda proteryan adı verilen roma senetörünü korumakla görevli ordu tarafından oldukça yaygındır).

Antik Roma kılıçları

Gladius


Esta é uma lista de algumas das raças de cavalos consideradas na França como total ou parcialmente de origem francesa. Alguns podem ter histórias complexas ou obscuras, portanto, a inclusão aqui não implica necessariamente que uma raça seja predominante ou exclusivamente francesa.

Lista
 Ardennais
 Ardennais du Nord
 AQPS
 cavalo Auvergne
 Auxiliar
 cavalo Barraquand
 Boulonnais
 bretão
 cavalo camargue
 castillonnais
 Comtois
 corlais
 cavalo corso
 francês anglo-árabe
 Pônei de Sela Francês
 trotador francês
 Henson
 Landais
 Mérens
 Nivernais
 Norman Cob
 Percheron
 Poitevin
 Pottok
 Selle français
 Trait du Nord
 Cavalo Vercors - ver cavalo Barraquand

Raças menores, suprimidas ou extintas

 angevino
 anglo-normanda
 Augeron
 Baudet du Poitou
 Berrichon
 bidês
 Bourbonnais
 Bourbourien - ver Boulonnais
 Bourguignon
 cavalo bresse
 Carrossier Normand
 Cauchoix - ver Boulonnais
 Centre-montagne - ver bretão
 charentais
 charolês
 cavalo cotentin
 Demi-sang du Centre
 cavalo Dombes
 cavalo limusine
 Mareyeur - ver Boulonnais
 cavalo Morvan
 cavalo navarrin
 Petit Boulonnais - ver Boulonnais
 Postier Breton - ver bretão
 Tarbésan
 Traço bretão - ver bretão
 Trait de la Loire
 Trait de Saône-et-Loire
 Trait du Maine
 Traço Picard - ver Boulonnais
 Vendéia

Referências

Raças de cavalos originárias da França
Listas da França

Lista de raças de cavalos franceses


Koberg heißen folgende geographischen Objekte:

 Koberg, Gemeinde  in Schleswig-Holstein
 Koberg (Lübeck), Platz in Lübeck
 Koberg (Gemeinde Gampern), Ortschaft von Gampern, Bezirk Vöcklabruck, Oberösterreich

Koberg ist der Name eines Berges:
 Hessen
 Koberg (Taunus), Berg im Taunus

Koberg ist der Familienname folgender Personen:

 August Koberg (1885–1940), tschechoslowakischer Politiker der deutschen Minderheit
 Heinz Koberg (1914–2013), deutscher Redakteur, Foto-Chronist, Autor und Dokumentarfilmer, Kameramann und Regisseur
 Johann Anton Koberg (1650–1708), auch: Johann Anton Coberg, deutscher Geiger, Cembalist, Organist, Komponist und Hofmusiker
 Jutta Koberg (* 1928), deutsche Hebamme

Siehe auch:
 Coberg

Koberg (Begriffsklärung)


Christianne Mwasesa Mwange (n. 23 martie 1985, în Lubumbashi) este o handbalistă din Republica Democrată Congo care joacă pentru echipa națională a țării sale. Ea a participat la Campionatul Mondial din 2013, din Serbia,, unde RD Congo s-a clasat pe locul 20, iar Mwasesa a fost cea mai bună marcatoare pentru echipa sa. Mwasesa Mwange a participat cu naționala RD Congo și la Campionatul Mondial din 2015, din Danemarca.

Ultimul club pentru care a jucat a fost Toulon Saint-Cyr, din Franța. În 2014, handbalista a părăsit Toulon pentru a fi alături de familia sa din Congo.

Palmares
Campionatul Franței:
Câștigătoare: 2010
Cupa Franței:
Câștigătoare: 2011, 2012

Note

Nașteri în 1985
Sportivi în viață din Republica Democrată Congo
Oameni din Lubumbashi
Jucătoare de handbal din Republica Democrată Congo
Expatriați din Republica Democrată Congo în Franța
Oameni în viață

Christianne Mwasesa


Gülek Boğazı (antik adıyla Kilikya kapısı), Mersin ilinin Tarsus ilçesi sınırlarında bulunan ve Akdeniz Bölgesi ile İç Anadolu Bölgesi arasında bağlantıyı sağlayan Toros Dağları üzerindeki geçittir. Pozantı - Tarsus parkurundaki 21 no.lu otoyol bu geçitten geçer. Kuzeyden Çukurova'ya iniş yönünde rakımı Akçatekir çıkışında ~ 1.125 metredir. Ortalama rakımı 1.050 metre olan geçit güneyde ~ 828 metre rakımda sona erer. Bu nokta karasal iklimin sona erdiği yerdir. Çukurova'nın kuzey sınırını oluşturur. Boğazın Kuzey Kesiminde Kadir Hanı, Güney Kesiminde ise Körali Hanı bulunur. Boğaz içinde Roma İmparatoru Caracalla'nın yazıtı bulunur. (Bu yazıt halk arasında İskender yazıtı  olarak bilinir.) Ayrıca Kadir Hanı mevkiindeki "Buyduran Pınarı" soğukluğu ile tarihsel üne sahip bir pınardır. Boğazın kuzey yamacında kar tutarken güney yamacı Akdeniz iklimi ve bakının etkisiyle pek kar tutmaz.

Antik Kapadokya
Kilikya
Mersin ilindeki yeryüzü şekilleri
Türkiye'de geçitler
Toros Dağlarındaki geçitler
Akdeniz Bölgesi
İç Anadolu Bölgesi

Gülek Boğazı