Platforma Petrochimică Borzești (denumită în trecut Grupul Industrial de Petrochimie Borzești – GIP) este un complex industrial format din 5 combinate de dimensiuni mari: Combinatul de cauciuc sintetic și produse petrochimice, Rafinăria nr. 10, Combinatul Chimic Borzești la care se adaugă Întreprinderea Electrocentrale Borzești și Întreprinderea de Utilaj Chimic, fiind cea mai mare platformă industrială din județul Bacău și cea mai mare unitate de acest fel din România, ce se întinde pe o suprafață de , pe lungime medie de 9,4 km și o lățime de 1,8 – 3,4 km. Este amplasată pe Valea Trotușului, la periferia nord-estică a municipiului Onești (denumit între anii 1965–1990 Gheorghe Gheorghiu-Dej).

Conturarea sa a început în anul 1952 iar primele instalații au fost puse în funcțiune în anul 1956 în cadrul Rafinăriei de petrol 10.

La 1 aprilie 1969 cele trei uzine distincte de pe platforma industrială de la Borzești s-au comasat în unitatea gigant "Grupul industrial de petrochimie Borzești", iar în anul 1973 a fost redenumită "Combinatul petrochimic Borzești". Abandonarea sistemului centralizat de conducere a economiei românești în anul 1990 a determinat reapariția entităților distincte, astfel Platforma Petrochimică a fost divizată în societățile: Carom, Rafo, Chimcomplex, Electrocentrale Borzești și Uton.

Amplasament

Spațiul ocupat de platforma petrochimică este situat în partea de nord, nord-est a orașului Onești, în apropierea fostului sat Borzești. Se întinde pe terasele inferioare ale râului Trotuș din avale din zona de confluență cu altitudini de 5-7 m și 10-15 m. Are o formă dreptunghiulară orientată nord-est, sud-vest cu o lungime medie de 9,4 km și o lățime de 1,8 – 3,4 km. Alegerea locului este motivată de nivelurile relativ plane ale podurilor de terase, cu treceri estompate de coluvii, de prezența apei râului Trotuș pe latura nordică și nord-estică, de existența căilor de comunicație.

Terenul de amplasament prezintă următoarea stratificație geologică: un strat vegetal de 0,20 – 0,40 m în grosime, un strat de Iehm de terasă, impropriu pentru fundări, în grosime de circa 3,00 m și stratul de pietriș, recomandat pentru fundări, la o adâncime de circa 3,50 m. Roca de bază, recomandată ca al doilea strat de fundare și constând din straturi alternate de argile, marne tari, gresii slabe și conglomerate, se află la o adâncime de 4,50 – 5,00 m.

Nivelul hidrostatic al apelor are un caracter variabil cu abundența precipitațiilor și apare la adâncimea de circa 4,30 m.

Gradul de seismicitate este 7, ceea ce a impus măsuri speciale la dimensionarea construcțiilor.

Istoric

În anul 1952 o echipă de geografi și urbaniști condusă de ing. Mihail Florescu, ministrul Industriei Chimice, s-a deplasat pe Valea Trotușului, pentru a stabili locul de amplasare a unui oraș și a unui mare combinat industrial. Din această echipă a făcut parte și geograful Vintilă M. Mihăilescu. A fost preferat Oneștiul, deoarece:

 este amplasat la locul de întâlnire a Trotușului (158 km) cu cei mai importanți afluenți ai săi: râul Cașin (45 km), râul Oituz (57 km) și râul Tazlău (85 km).
 este așezat la o convergență de drumuri în patru direcții principale: spre Brașov, via Târgu Secuiesc, prin Pasul Oituz; spre Târgu Ocna (cu o ramură spre Slănic-Moldova), Comănești (cu o ramură spre Moinești) și Miercurea Ciuc prin Pasul Ghimeș-Palanca; spre Bacău, prin depresiunea subcarpatică Tazlău (cu o ramură îndreptată spre Moinești); spre Adjud, pe valea inferioară a râului Trotuș.
 este așezat într-o zonă bine populată.
 este așezat într-un relief format dintr-un șes, clădit din pietrișuri de gresie, în pătură groasă, acoperite cu luturi, constituit din două terase, una mai înaltă și una mai joasă.

Însă, elementele naturale urbigene nu erau suficiente pentru realizarea unui oraș de talie mijlocie (40–60.000 locuitori). Acest fapt concordă cu precizarea geografului francez  în sensul că: "elementele teritoriului au componente de fixare, în timp ce cele ale poziției geografice sunt factori ai evoluției, dezvoltării. Teritoriul primește orașul, dar locul îl vivifică." Conceptul lui Vidal s-a verificat și în cazul orașului Onești, elementele potențiale regionale au fost concentrate în platforma petrochimică: țiței prin petroleoducte din zona petroliferă a Bacăului, sare în dislocație prin saleduct de la Târgu Ocna. Baza energetică s-a completat cu gazul metan transportat prin gazoductul transcarpatic Nadeș-Pasul Oituz.

Amplasarea între localitățile Onești și Borzești a unul mare complex industrial petrochimic - aprobată prin H.C.M. nr. 1638/1952, parte integrantă a măsurilor luate de partid pentru dezvoltarea Moldovei, s-a dovedit a fi optimă pe criterii tehnice, economice și sociale, avându-se în vedere și bogățiile economice apreciabile din bazinul Trotuș. În aceeași hotărâre se stipula necesitatea construirii unei centrale electrice de termoficare la Borzești, care urma să alimenteze cu energie electrică și termică noul complex industrial din Onești. Datele existente în anul 1951 arătau că necesarul de energie electrică în Moldova se ridica pentru anul 1955 la 1350 milioane KWh, adică de 5,6 ori mai mult decât întreaga producție a primului an al cincinalului 1951-1955.

Proiectarea centralei a fost asigurată printr-o colaborare între institutul Teploelektroproiekt din Moscova, în special pentru partea tehnologică, care a fost livrată din U.R.S.S., și Institutul de studii și proiectări energetice din București. Execuția lucrărilor de construcții și montaj s-a făcut de Trustul de construcții și montaje energetice, pentru lucrările de montaj fiind asigurate sprijinul și îndrumarea din partea specialiștilor sovietici.

Prin Hotărârea Consiliului de Miniștrii Nr. 1635/1952, se prevedea ca în Regiunea Bacău, raionul Târgu Ocna, să se construiască Grupul Industrial Borzești și orașul muncitoresc aferent, Onești. Zona industrială a fost construită la nord-est de fostul sat Borzești, între calea ferată și râul Trotuș, suprafața ei depășind-o pe cea a celorlalte zone ale orașului. Ca urmare a acestei Hotărâri, din anul 1952, încep să se construiască coloniile pentru muncitorii constructori și apoi s-au săpat temeliile primelor blocuri. Complexul locativ din oraș s-a bazat pe structurarea pe 8 cvartale (microraioane) a blocurilor de apartamente, construite după norme inovative și chiar experimentale de zidărie, prefabricate, cofraje glisante și utilizare de mase plastice în structura acestora.

Pe șantierele orașului și ale unităților industriale au lucrat alături de muncitori constructori adunați în colonii și deținuți de drept comun sau deținuți politici. În scurt timp orașul avea numărul cel mai mare de intelectuali la mia de locuitori iar vârsta medie era de 28 de ani. Încă din anul 1959 s-au stabilit efectivele de tehnicieni necesare, direcțiile de specializare și mijloacele. Pentru pregătirea chimiștilor și muncitorilor calificați s-au creat școli de profil în mai multe orașe din Moldova. Consolidarea și îmbogățirea cunoștințelor s-a realizat în mai multe întreprinderi cu profil asemănător: în rafinăriile de la Ploiești, Câmpina și Dărmănești precum și la combinatele chimice din Baia Mare, Târnăveni, Săvinești, Făgăraș, Victoria dar și în întreprinderi din străinătate. La început operatorii au fost dublați, iar după deprinderea meseriei aceștia au fost reduși la număr. În continuare operatorii, laboranții și tehnicienii specialiști lucrau concomitent cu muncitorii montatori pentru a înțelege structura instalațiilor.

Platforma industrială s-a construit în patru etape: etapa I-a (1952-1960), cuprinde primele lucrări de la Termocentrala Borzești (1952), Rafinăria de petrol 10 (prin H.C.M. 1683/1952), Combinatul de Cauciuc (prin H.C.M. 1498/1957), grupate pe 610 ha; etapa a II-a (1961-1965), s-au dat în funcțiune secțiile de fenol, acetonă (1961), cauciuc sintetic (1963) și stiren-polistiren (1964), platforma industrială depășind suprafața de 846 ha. În etapa a III-a (1966-1970) s-au început lucrările la Rafinăria II și la Combinatul poliizoprenic. În etapa a IV-a s-au dat în funcțiune două obiective industriale: Combinatul de cauciuc sintetic II și Rafinăria II. Suprafața platformei a depășit 1000 ha și include platforma orășenească bazată pe industrie alimentară, prelucrarea lemnului și altele. La nivelul anului 1963 pe teritoriul complexului petrochimic s-au dislocat peste 35 de milioane de metri cubi de pământ, volum echivalent cu apele Lacului Roșu, turnat 490.000 de metri cubi de beton și montat conducte și cabluri atât în complex cât și în oraș în lungime de 1.600 și respectiv, 1.560 km.

Tot în acest timp începe construcția uzinei de sodă caustică electrolitică (prin H.C.M. 2068/1954), devenită mai târziu Combinatul Chimic Borzești, ale cărei prime capacități s-au pus în funcțiune în anul 1960, când sarea adusă direct de la salina Târgu Ocna sau saramura transportată prin saleducte în cadrul instalațiilor au început să fie transformate în produse foarte solicitate: sodă caustică, clor, hidrogen. Ideea construirii unei uzine de sodă caustică pentru valorificarea zăcămintelor de sare de la Târgu Ocna a fost lansată prima dată de academicianul Gheorghe Spacu în preajma Primului Război Mondial trustului , această propunere nefiind acceptată la acel moment.

Între 18-25 iunie 1962 a avut loc vizita în România a unei delegații sovietice condusă de Nikita Sergheevici Hrușciov. Delegația, însoțită de Gheorghe Gheorghiu-Dej, a vizitat orașul Onești și platforma industrială. În același an, între 15-21 septembrie, o delegație guvernamentală a Republicii Democrate Germane, condusă de Walter Ulbricht, a vizitat România. În cadrul acesteia s-a vizitat și orașul Onești și platforma industrială. În septembrie 1966 complexul Industrial și orașul au fost vizitate de Nicolae Ceaușescu și Ion Gheorghe Maurer.

Instalațiile puse în funcțiune în 1960 au fost: electroliză cu diafragmă, evaporare-topire clor lichid, clorură de var, acid sulfuric, monoclorobenzen, Detexan și hexacloran - puneri în funcțiune continuate în 1961 cu instalațiile de clorurare și clorură de metilen. Dispunând de clor în mari cantități, această uzină devine una din marile producătoare de insecticide clorurate din țară, reușind să acopere în scurt timp nu numai nevoile agriculturii, dar să asigure produse și pentru export.

Intrarea în funcțiune a celei de a treia unități industriale pe actuala platforma petrochimică s-a realizat în anul 1962, când au fost produse primele cantități de izopropilbenzen, fenol și acetonă. Pentru combinat și pentru economia națională acest an reprezintă un moment crucial, întrucât punerea în funcțiune a Combinat de cauciuc sintetic și produse petrochimice a creat premisele unei ample dezvoltări economice pentru anii următori și un salt în creșterea potențialului economic al județului Bacău. Aceste unități au continuat cu noi tehnologii, astfel, la rafinăria de petrol a intrat în funcțiune instalațiile de distilare atmosferică și vid nr. 3, cracare termică, cracare catalitică nr. 1 și 2, absorbție-fracționare gaze, calcinare cocs, complexul de reformare catalitică și instalație de solventare a motorinei cu furfurol, instalații care au creat posibilități de valorificare a produselor la o treaptă superioară. În același ritm crește și uzina de sodă caustică electrolitică. Vechilor instalații li s-au adăugat altele noi: alcooli grași, vinil, sodă caustică II. La uzina de cauciuc s-au pus în funcțiune noi instalații de cauciuc poliizoprenic.

La 1 aprilie 1969 cele trei uzine de pe platforma industrială de la Borzești s-au comasat în unitatea gigant "Grupul industrial de petrochimie Borzești", iar în anul 1973 a devenit "Combinatul petrochimic Borzești", ce cuprindea 12.000 de salariați, din care 463 cu studii superioare. În cei peste 20 de ani care au trecut de la înființarea primei uzine, prin realizarea unei legături organice între procesele tehnologice și printr-o valorificare superioară a consolidat în mod continuu puterea economică, menținându-se ca cea mai importantă unitate industrială a județului Bacău.

În anul 1970 producția chimică a Grupului Industrial de Petrochimie Borzești reprezenta 99,9% din producția industriei chimice a județului Bacău și 8% din industria chimică a țării.

La sfârșitul anul 1979, valoarea fondurilor fixe în dotare se cifra la 7860 milioane lei, obținându-se o producție globală industrială de aproape 7 miliarde lei, valoare care reprezintă 26% din întreaga producție industrială a județului. Producție valorică realizată în anul 1979 a fost de 3,4 ori mai mare decât cea din anul 1965, perioadă în care ritmul mediu anual de creștere a fost de 9,2%, Creșteri importante s-au înregistrat față de anul 1965 la o serie întreagă de produse cum sunt: sodă caustică de 1,9 ori, cauciuc sintetic 4,7 ori, fenol 2,4 ori, polistiren 3,7 ori, benzină 2,3 ori, policlorură de vinil 1,4 ori, antidăunători 1,5 ori.

Produsele fabricate de platformă au fost exportate în peste 40 de țări, printre care: Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste, Republica Populară Chineză, Republica Democrată Germană, Republica Populară Ungară, Republica Socialistă Federativă Iugoslavia, Anglia, Republica Federală Germania, Italia, Spania, Franța Egipt, Israel, Cehoslovacia, Iran, Japonia, Olanda, Elveția, Austria, Belgia, India, Republica Populară Polonă, Republica Populară Bulgaria, Suedia, Turcia și altele.

În perioada 11-14 octombrie 1976 a avut loc vizita în România a regelui Baudouin I al Belgiei, însoțit de regina Fabiola, printre altele vizitând și platforma petrochimică din Onești.

Platforma număra 12.000 de oameni în anul 1980, care realizau o productivitate de 2,8 ori mai mare decât în anul 1965. Beneficiile obținute în anul 1979 de această unitate s-au cifrat la 520 milioane lei.

Combinatul petrochimic Borzești a influențat direct înființarea și dezvoltarea unui nou oraș devenit municipiul Gheorghe Gheorghiu-Dej (Onești), care asigură condiții de viață petrochimiștilor de pe Valea Trotușului. Orașul nou se remarca prin ritm de dezvoltare și specializare, arhitectură modernă și o zonă de influență dinamică. Aceste particularități urbane calitative au fost sintetizate de către geograful francez André Blanc – "orașul Gheorghe Gheorghiu-Dej reprezintă cel mai strălucit exemplu de transformare creatoare a mediului natural pe baza unor studii sistematice în vederea ridicării nivelului economic al unei regiuni până nu demult rămasă în urmă."

Structura platformei industriale
Bazinul Trotușului dispunea de un potențial natural și uman corespunzător unor transformări economico-sociale. După Al Doilea Război Mondial s-au elaborat planuri de construcții industriale supradimensionate ce depășeau potențialul regional, fapt care a condus la investiții mari, la greutăți în aprovizionarea cu materii prime și în distribuirea produselor, iar în unele cazuri la poluarea zonei. În anul 1986 personalul muncitor din industria orașului Onești depășise 22.000 de persoane, iar platforma industrială ajunsese la o suprafață de 1.038 ha. În prima etapă de dezvoltare s-au pus bazele unei industrii energetice.

După anul 1980 s-au produs semnificative mutații în structura producției, în valorificarea superioară a materiilor prime din zonă. În 1984 peste 54 % din producția industrială o reprezintă produsele petroliere, 21,8 % cauciucul sintetic și latexurile, 5,5 % masele plastice, 4,8 % insecticidele, fungicidele și ierbicidele pentru agricultură, 3,7 % soda caustică și 9 % produsele chimice organice și anorganice, solvenți, clorurați.

Industria energetică
Termocentrala Borzești s-a început a construi în 1956, când s-a montat primul grup electrogen de 25 MW. Până în 1966 s-au completat cu 25 MW în 1957, 50 MW în 1960, 25 MW în 1961, câte 50 MW în 1962 și 1966. Creșterea cea mai mare a capacității a fost în 1969 cu 2x200 MW, principalii combustibili fiind petrolul și gazul de sondă, proveniți de pe Valea Tazlăului. Puterea instalată a termocentralei în anul 1970 depășea puterea instalată a grupurilor electrogene existente în întreaga țară în 1938.

Nodul electrogen producea electricitate peste cerințele platformei industriale și a orașului rezidențial, producția crescând cu 63,7 ori în 1985 față de anul 1956, așa că s-au construit linii de energie electrică de 110 kV, 220 kV și 400 kV pentru centrele industriale din Moldova Occidentală și sud-estul Transilvaniei și rețelele feroviare din văile Trotuș, Olt și Siret.

Industria petrochimică
Rafinăria de petrol nr. 10 face parte din categoria rafinăriilor mari cu capacități peste 1 milion de tone. Este compusă din: rafinăria I ("Onești 10") cu instalațiile de desalinizare electrică (1957-1960), distilare atmosferică (1961) și rafinăria II cu secții de fracțiune gaze (1980), reformare catalitică (1980), hidrofinare a benzinei (1980).

Rafinăria prelucrează petrol din zona județului Bacău și unele cantități transferate de la rafinăriile muntene sau repartizate din export. Transportul petrolului regional și al produselor petroliere se face prin conducte sau rețeaua feroviară. Printre produse se numără benzine, păcură, motorină și derivate ca: benzen, xilen, ortoxilen, etilbenzen, gaze lichefiate și altele.

Combinatul de cauciuc sintetic și produse petrochimice a realizat primele cantități de cauciuc sintetic românesc de tip butadien alfametil-stirenic, fiind unica întreprindere de acest gen din țară. Construcția a avut loc între anii 1958-1963. Spre deosebire de rafinărie care prelucrează primar petrolul transformându-l în produse petroliere (fracții), uzina de cauciuc transformă fracțiile petrolului în produse finite, cum ar fi polistiren, fenol, acetonă, benzen, utilizate în industria de medicamente și lacuri și vopsele. Din anul 1976 s-a dat în funcțiune a doua uzină de cauciuc poliizoprenic și pe urmă instalații de producere a latexurilor și cauciucurilor butadien-stirenice.

Producția de cauciuc sintetic reprezenta  în 1965 și   în 1985, din care cauciucul poliizoprenic fiind  în 1985.

În 1970 a intrat în funcție a patra linie de fabricație de cauciuc și s-a obținut în acel an o cantitate de  tone cauciuc sintetic. Sortimentele de cauciuc fabricate erau: CAROM 1500: pentru anvelope de automobile, tractoare, scutere, motociclete, articole tehnice, benzi transportoare, curele de transmisie și alte articole la care se cer proprietăți fizice bune și o bună rezistență. CAROM 1502: pentru articole tehnice negre și colorate, articole sanitare, pânză cauciucată, covoare. CAROM 1503: pentru bunuri de larg consum, în special încălțăminte. CAROM 1712: pentru izolații pentru cabluri și fire, articole tehnice, anvelope și alte numeroase aplicații.

Industria chimică
Combinatul Chimic Borzești este amplasat în partea cea mai sud-estică a platformei industriale. A fost construit pe etape între anii 1956-1964 cu secțiile: uzina de sodă caustică (1960), fabrica de toxan (1961) și fabrica de policlorură de vinil – PVC (1964) cu instalațiile: acetilenă, monomer, policlorură de vinil emulsie, policlorură de vinil suspensie. Acetilena se obținea dintr-un amestec de gaz metan și propan, prin procedeul de cracare în arc electric, elaborat de Aurel Ionescu (1902-1954). Profilul inițial cuprindea produse clorosodice: sodă caustică (hidroxid de sodiu), acid clorhidric, clorură de aluminiu, clorură de var, diversificându-și ulterior producția, adăugând solvenți organici: clorură de metil, clorură de metilen, cloroform; materiale plastice: policlorură de vinil, emulsie și suspensie, ferclorvinil; alcooli grași, clor lichid și altele. Pe urmă s-au pus în funcțiune și instalații de producere a clorurii de amoniu, insecticide clorurate și altele.

Combinatul chimic a participat la producția națională din ramura chimică cu 14 % – 25,6 %. Producția de sodă caustică a înregistrat o creștere de 48,7 ori în anul 1980 față de 1960 iar producția de insecticide de 30,6 ori.

Industria constructoare de mașini
Întreprinderea de utilaj chimic Borzești a fost înființată în anii 1973-1976, în anii următori executând produse precum: utilaj tehnologic pentru industria chimică, petrochimică, prelucrarea țițeiului, celulozei și hârtiei; confecții metalice și elemente de montaj. Materiile prime folosite erau achiziționate în principal de la: Combinatul siderurgic Galați, Întreprinderea de țevi Roman, Întreprinderea de țevi "Republica" București.

În anul 1980 I.U.C. Borzești era singurul producător de utilaje pentru instalațiile pilot în industria chimică din țară. În același an a început activitatea de export în țări precum: URSS, Bulgaria, Austria și Republica Federală Germană.

Rapoarte CIA

Apariții culturale
Presa locală s-a dezvoltat în anul 1959 când a apărut organul de presă local numit "Oneștiul Nou", de la 1 ianuarie 1965 acesta încetându-și apariția. Presa locală a început să fie patronată de cele două mari combinate, prin tipărirea a două ziare: "Chimistul" la Combinatul Chimic și "Cauciucul" la Combinatul de Cauciuc Sintetic și Produse Petrochimice. Ca urmare a creării G.I.P. Borzești în anul 1969, cele două ziare "Chimistul" și "Cauciucul" s-au unit sub numele "Petrochimistul".

Iată ce a scris Geo Bogza, referitor la Termocentrala Borzești:

Și despre Carom:

George Călinescu în trecere prin Onești, dedică acestui oraș, următoarele rânduri:

Mihai Gheorghe Andrieș amintește, de asemenea:

În anul 1968 a apărut romanul "Intrusul" de Marin Preda. Acțiunea romanului se desfășoară în orașul Onești, în întreprinderile industriale de pe platforma aflată în plină construcție. Scriitorul s-a documentat vizitând Oneștiul în anul 1962. Episodul în care eroul romanului Călin Surupăceanu, suferă arsuri grave în momentul în care intră într-o cisternă pentru a salva un muncitor, ca urmare a unui incendiu declanșat de spargerea unei lămpi portative electrice, are corespondența într-un accident real petrecut la Atelierul Anticoroziv, de la Combinatul Chimic Borzești, în anul 1962. De asemenea, directorul Costache din roman, îl are ca model pe adevăratul director, Costache Sava. În roman, nu se amintește de Onești și Borzești, în schimb se scrie despre Combinatul de Cauciuc, Combinatul Chimic și despre satul strămoșilor lui Ștefan cel Mare. "De satul strămoșilor lui Ștefan cel Mare nu se atinsese încă nimeni, se vedea însă că de lângă el pornea și noul oraș nu chiar de aproape, dacă te uiți bine, ci de la un kilometru distanță, dar de departe părea să fie în continuare din pricina unei șosele late la care se lucra".

Note

Bibliografie

 Andrieș Mihai Gheorghe; Onești – cetatea petrochimiei, Editura Politică, București (1963), pp. 6-48
Dr. Pintilie Rusu (coordonator); Stelian Nanianu, Nicolae Barabaș, Ioan Mirea, Dumitru Zaharia, Gheorghe Bucur, Vasile Florea (colaboratori); Județele Patriei – Județul Bacău, Editura Sport-Turism, București (1980), pp. 158-160
 Rozalia și Teodor Verde; Monografia Municipiului Onești – în date și evenimente , iulie 2003, pp. 44-47
 Șandru Ioan, Toma V. Constantin, Aur Nicu; Orașele Trotușene – Studiu de geografie umană II, Întreprinderea Poligrafică Bacău (1989), pp. 190-197, 208

Legături externe

 Filmare TVR, CAROM și Rafinăria nr. 10, 1963
 Filmare TVR, interiorul combinatului CAROM, interviu cu sunet, 1964
 Filmare TVR, Rafinăria nr. 10, 1965
 Filmare TVR, Termocentrala Borzești, 1973
 Filmare TVR, construcția LEA Borzești-Iași, 1973
 Filmare British Movietone arhivată de AP Archive cu rafinăria Onești, 1956
 Cineclub Cotidian Onești: "Întunecare", în regia lui Giliu Maximov, 1975 – abordare cinematografică a urmărilor ingestiei alcoolului metilic sustras din Combinatul Chimic Borzești.
 Cineclub Cotidian Onești: "Nuntă în cer", în regia lui Giliu Maximov, 1988 – aceeași temă cu scurt-metrajul "Întunecare", după un fapt real.
Documentar RAFO Onești, 2002
Documentar CAROM Onești, 2002

 Reportaj "România, te iubesc!", Prin cenușa imperiului petrochimic, 11-30 octombrie 2015, part. 1, 2, 3 și part. I, II, III.

Industrie Companii din Onești

Platforma Petrochimică Borzești


Kersti Kaljulaid () a fost președintele Estoniei în perioada 10 octombrie 2016 - 11 octombrie 2021. Soțul său este Georgi-Rene Maksimovski. În perioada 2001-2004 ea a făcut parte din partidul Isamaaliit (Uniunea Țării), după care a devenit politiciană independentă.

Note

 Președinți ai Estoniei
Nașteri în 1969
Absolvenți ai Universității din Tartu
Oameni din Tartu

Kersti Kaljulaid


Le mont Ostra est un sommet situé dans la partie occidentale de la chaîne du Grand Balkan en Bulgarie. .

Ostra
Thrace

Mont Ostra (Grand Balkan)


Ivan Asen I. (bugarski Иван Асен I) († 1196.) bio je car Bugarske 1187./1188. – 1196. kao suvladar svog brata, Petra II. Ivan je imao barem jednu sestru te još jednog brata, Kalojana, a bio je ujak cara Borila. Prema kronikama napisanim u 13. stoljeću, Ivan je bio Vlah.

Poznat i kao Belgun, Ivan je vjerojatno bio sin bogatog pastira. Petar — poznat i kao Teodor — i Ivan Asen sastali su se 1185. godine s bizantskim carem Izakom II. Angelom. Cilj sastanka, održanog u Trakiji, bilo je dobivanje imanja. Nakon što je car odbio dati imanje Ivanu i Petru, oni su podigli ustanak protiv Bizantskog Carstva. Petar je okrunjen za cara, ali ga je Izak pobijedio 1186. Iste godine, Petar i Ivan su ponovno napali Bizantince te je sklopljeno primirje. Ipak, Ivan je nastavio napadati bizantske teritorije.

Ivana je ubio boljar Ivanko 1196.

Djeca
Djeca Ivana I.:
Ivan Asen II.
Aleksandar

Izvori i bilješke

Chary, Frederick B. (2011). The History of Bulgaria. Greenwood. .
Madgearu, Alexandru (2017). The Asanids: The Political and Military History of the Second Bulgarian Empire, 1185–1280. Brill Publishers. .

Bugarski vladari
Aseni

Ivan Asen I.


A display device is an output device for presentation of information in visual or tactile form (the latter used for example in tactile electronic displays for blind people). When the input information that is supplied has an electrical signal the display is called an electronic display.

Common applications for electronic visual displays are television sets or computer monitors.

Types of electronic displays

In use
These are the technologies used to create the various displays in use today.

 Liquid crystal display (LCD)
 Light-emitting diode (LED) backlit LCD
 Thin-film transistor (TFT) LCD
 Quantum dot (QLED) display
 Light-emitting diode (LED) display
 OLED display
 AMOLED display
 Super AMOLED display

Segment displays

Some displays can show only digits or alphanumeric characters. They are called segment displays, because they are composed of several segments that switch on and off to give appearance of desired glyph. The segments are usually single LEDs or liquid crystals. They are mostly used in digital watches and pocket calculators. Common types are seven-segment displays which are used for numerals only, and alphanumeric fourteen-segment displays and sixteen-segment displays which can display numerals and Roman alphabet letters.

Other types
 Vacuum fluorescent display
 Electroluminescent (ELD) display
 Plasma (PDP) display
 Laser-powered phosphor display

Cathode-ray tubes were also formerly widely used.

Full-area 2-dimensional displays
2-dimensional displays that cover a full area (usually a rectangle) are also called video displays, since it is the main modality of presenting video.

Applications of full-area 2-dimensional displays
Full-area 2-dimensional displays are used in, for example:
 Television set
 Computer monitors
 Head-mounted displays, Heads-up displays and Virtual reality headsets
 Broadcast reference monitor
 Medical monitors
 Mobile displays (for mobile devices)
 Smartphone displays (for smartphones)
 Video walls

Underlying technologies of full-area 2-dimensional displays
Underlying technologies for full-area 2-dimensional displays include:
 Cathode ray tube display (CRT)
 Light-emitting diode display (LED)
 Electroluminescent display (ELD)
 Electronic paper, E Ink
 Plasma display panel (PDP)
 Liquid crystal display (LCD)
 High-Performance Addressing display (HPA)
 Thin-film transistor display (TFT)
 Organic light-emitting diode display (OLED)
 Digital Light Processing display (DLP)
 Surface-conduction electron-emitter display (SED) (experimental)
 Field emission display (FED) (experimental)
 Laser TV (forthcoming)
 Carbon nanotubes (experimental)
 Quantum dot display (QLED)
 Interferometric modulator display (IMOD)
 Digital microshutter display (DMS)
 microLED (in development)

The multiplexed display technique is used to drive most display devices.

Three-dimensional displays
 Swept-volume display
 Laser display
 Holographic display
 Light field displays

Mechanical types
 Ticker tape (historical)
 Split-flap display (or simply flap display)
 Flip-disc display (or flip-dot display)
 Vane display
 Rollsign
 Tactile electronic displays are usually intended for the blind. They use electro-mechanical parts to dynamically update a tactile image (usually of text) so that the image may be felt by the fingers.
 Optacon, using metal rods instead of light in order to convey images to blind people by tactile sensation.

See also

 Comparison CRT, LCD, Plasma
 Graphical user interfaces
 History of display technology
 Human machine interface
 Input device
 Text display

References

External links

Society for Information Display - An international professional organization dedicated to the study of display technology
University of Waterloo Stratford Campus - A university that offers students the opportunity to display their work on the school's 3-storey Christie MicroTile wall.

Video hardware
User interfaces

Display device


Arterarij je udruga djelovanja u kulturi koju je 2015. godine osnovao glumac i redatelj Romano Nikolić. U svojim umjetničkim produkcijama udruga je usmjerena na direktno uključivanje predstavnika stigmatiziranih grupa te se bavi aktualnim društvenim problemima i marginaliziranim društvenim skupinama kroz dokumentaristički pristup temama i materijalima. Izmještanjem izvedbi iz klasičnih kazališnih prostora, Arterarij kreira izvedbene prostore koji naglašavaju komornu atmosferu i približavaju izvođače publici.

Predstave

Pogledaj me (2016.)
Autorski projekt Romana Nikolića ostvaren u suradnji sa Sindirelom Bobarić i Sinišom Senadom Musićem kao izvođačima. Riječ je o predstavi koja tematizira pitanje identiteta i predrasuda s kojima se pojedinci iz manjinskih zajednica susreću. Sindirela Bobarić i Siniša Senad Mustić, kao pripadnici romske zajednice, u ovom su projektu iznosili situacije koje su i sami proživjeli i time doprinijeli primarnoj želji udruge, a to je dati glas onima koje nemamo priliku ili ne želimo čuti. Autorski tim čine još i Mila Pavičević (dramaturgija), Zrinka Lukčec Kiko (scenski pokret), Zdravka Ivandija Kirigin (scena i kostimi), Selma Selman (video), Damir Šimunović (glazba) te Marion Frankola (svjetlo). Sindirela Bobić i Siniša Senad Musić ovim su projektom dobili nagradu za izniman doprinos kazališnoj umjetnosti čime će ostati zabilježeni kao prvi romski umjetnici koji su dobili Nagradu hrvatskog glumišta.

Čekanja (2017.)
Autorski projekt Ozrena Prohića, Romana Nikolića i Mile Pavićević u suradnji s izvođačem Wisamom Al Obaidijem i izvođačicom Shaymom Al Zubaidi, bračnim parom iz Iraka. Projekt tematizira položaj azilanata i tražitelja azila. Kao i u prethodnom projektu, izvođači su imali priliku ispričati svoje osobne proče kroz dokumentarizam kojim se ova predstava služi. Uz navedene, autorski tim čine i Zrinka Lukčec Kiko (scenski pokret) te Damir Šimunović (glazba).

Posljedice (2018.)
Predstava tematizira problem nasilja nad ženama tj. posljedicama koje ono ostavlja. Za razliku od prethodna dva projekta, ovu predstavu izvode profesionalne glumice - Irena Tereza Prpić i Mirej Stanić, ali sam se proces ponovno temeljio na dokumentarnim materijalima i stvarnim iskustvima žrtava nasilja koja je, između ostalih, iznijela i pjevačica Sandra Petrž koja se na kraju predstave pojavljuje na sceni. Autorski tim čine Romano Nikolić (režija), Jasna Jasna Žmak (dramaturgija), Nikolina Medak (scenski pokret) i Ana Fucijaš (kostimografija). Predstava je nastala u koprodukciji s kazalištem Marin Držić.

Sakrij se negdje daleko. Do smrti. (2019.)
Autorski projekt nastao na temelju natječaja za studente Akademije dramskih umjetnosti u Zagrebu koji su se mogli prijaviti s redateljskim i dramaturški konceptima na temu govora mržnje u virtualnom svijetu. Pobjednici natječaja bili su redatelj Christian Jean-Michel Jalžečića i dramaturginja Dorotea Šušak. Kao i u prethodnoj Arterarijevoj produkciji, i u ovom projektu sudjeluju profesionalni glumci – Marija Šegvić i Paško Vukasović. Proces se također temeljio na dokumentarizmu. Materijali su prikupljeni iz virtualnog svijeta, ali i podataka samih žrtava online nasilja.

Ostali projekti

Knjige su jedini siguran sex (2016.)
Arterarij u suradnji s Teatrom &TD organizira javno čitanje isječaka književnih djela koje pojedine konzervativne organizacije smatraju spornim te ih nastoje izbaciti iz lektire. Cilj projekta bio je istaknuti umjetničku vrijednost djela čije su sporni fragmenti izvučeni iz konteksta. Na projektu su sudjelovali Jelena Miholjević, Nataša Kopeč, Saša Božić, Dora Ruždjak Podolski, Milica Manojlović, Franka Perković, Urša Raukar, Dubravka Crnojević- Carić, Senka Bulić, Ivana Buljan Legati, Barbara Matejčić, Ana Tonković Dolenčić, Ivan Čuić, Vanda Winter i Damir Markovina. Čitala su se djela Silvije Šesto, Marguerite Duras, Slavenke Drakulić, Zorana Ferića, Kristiana Novaka i Harukija Murakamija.

Aljoša Rebolj: "Isklesano vrijeme" (2017.)
U suradnji s Kućom za ljude i umjetnost- Lauba pod pokroviteljstvom Veleposlanstva

Republike Slovenije 2017. godine realizirana je izložba "Isklesano vrijeme – kazališni opus Tomaža Pandura u Hrvatskoj". Izložba je postavljena i u Dubrovniku kao završni izložbeni program 68. Dubrovačkih ljetnih igara u Atriju Palače Sponza.

Nagrade

 Nagrada hrvatskog glumišta za izniman doprinos kazališnoj umjetnosti 2017.

Izvori

Hrvatske udruge

Arterarij


Comedie fantastică est un film roumain réalisé par Ion Popescu-Gopo, sorti en 1975.

Synopsis
Une civilisation extra-terrestre traverse une crise énergétique et envoie un androïde sur Terre pour trouver une solution.

Fiche technique
 Titre : Comedie fantastică
 Réalisation : Ion Popescu-Gopo
 Scénario : Ion Popescu-Gopo
 Musique : Dumitru Capoianu
 Photographie : Stefan Horvath et Grigore Ionescu
 Montage : Eugenia Naghi
 Production : Marin Gheoroaie (manager)
 Société de production : Filmstudio Bucuresti
 Pays :
 Genre : Comédie et science-fiction
 Durée : 84 minutes
 Dates de sortie :
 :  (télévision)

Distribution
 Dem Rădulescu : l'extra-terrestre
 Cornel Coman : le professeur
 Vasilica Tastaman : Corina
 George Mihaita : Ol
 Horea Popescu : le directeur
 Jorj Voicu : Tapirul

Distinctions
Le film a été présenté en sélection officielle en compétition lors de Berlinale 1975.

Notes et références

Liens externes

Film roumain sorti en 1975
Comédie roumaine
Film de science-fiction roumain
Comédie de science-fiction
Film mettant en scène un androïde

Comedie fantastică


نشرة الجزيرة المغاربية هي نشرة إخبارية يومية تبثها قناة الجزيرة من الرباط بتمام الساعة العاشرة بتوقيت غرينيتش وتعنى بشؤون المغرب العربي. تم بث أول نشرة مغاربية للجزيرة في 18 نوفمبر 2006 وتبلغ مدة النشرة 55 دقيقة وتهتم أيضا بشؤون الأقليات المسلمة الكبيرة الموجودة في بعض الدول الأوروبية بالإضافة للدول المجاورة لدول المغرب العربي.

منع بث النشرة المغاربية
في 6 مايو 2008 منعت السلطات المغربية بث نشرة الجزيرة المغاربية من الرباط وقد نفى وزير الاتصال الناطق الرسمي باسم الحكومة المغربية خالد الناصري وجود أي دوافع سياسية وراء قرار المنع.

مصادر

برامج قناة الجزيرة

نشرة الجزيرة المغاربية


Gypsy may refer to any of the several languages of the Gypsies:

The various Romani languages of Europe
The Para-Romani languages descending from them
The Domari language of the Mideast
The Seb Seliyer language of Iran
The Lomavren language of Armenia

Gypsy language


Un  kit electrónico  es un paquete de componentes eléctricos utilizado normalmente para construir un aparato electrónico. En general, los Kit contienen componentes electrónicos, un diagrama del circuito (esquema), instrucciones de montaje y, a menudo una placa de circuito impreso (PCB) u otro tipo de placa de prototipos.

Hay dos tipos diferentes de kit, los que construir un solo proyecto, y los que pueden formar una serie de proyectos.

Este último se dirige principalmente a los niños, e incluyen una mesa de montaje sin soldadura de ningún tipo, como por ejemplo;
 Componentes montados en bloques de plástico con contactos secundarios, que se mantienen juntos en una base, por ejemplo  Densha Bloques
 Resortes en una placa de cartón, los Resortes hacen contacto pinzando cables de conductores o cables de componentes, como el  kit de Philips de experimentos electrónicos . Se trata de una opción barata y flexible
 Los de tipo profesional sobre placa de prototipos, (Breadboard) en el que se insertan los cables de componentes, siguiendo la documentación del "kit".

El primer tipo de kit, para la construcción de un único equipo, normalmente utilizan una placa de circuito impreso sobre la que se montan y sueldan los componentes. En general vienen con una documentación ampliada que describe donde poner cada componente sobre la placa.

La gente sobre todo compra los kit electrónicos para divertirse y aprender cómo funcionan las cosas. Una vez fueron populares como un medio para reducir el costo de la compra de equipos, pero hoy en día, normalmente no hay ahorro en la compra de un kit.

Algunos equipos solían ser dispositivos muy complejos, como un televisor de color, osciloscopio, amplificador de audio de gama alta, e incluso equipos como los Heathkit, H8, y LNW-80. Muchos le microprocesadors tempranos fueron vendidos ya sea como kit electrónicos o montados y probados. Heathkit vendió millones de equipos electrónicos durante sus 45 años de historia.

Hoy en día, la construcción de dispositivos a partir de cero para los aficionados y principiantes ha bajado de popularidad, debido en parte a la complejidad emergente de la electrónica en miniatura y el software integrado, pero la gente todavía construye dispositivos electrónicos personalizados y de propósito especial para el uso profesional y educativo, o como un hobby.

También emerge una tendencia a simplificar la complejidad, proporcionando kit preprogramados o modular y eso es proporcionado por muchos proveedores a menudo en la web. La diversión y la emoción de hacer su propia electrónica se ha desplazado en muchos casos de ser aplicaciones y dispositivos analógicos fáciles de comprender a dispositivos más sofisticados y digitales.

Ejemplos
 El Altair 8800, (el primer ordenador personal), también fue vendido como un juego, como los ordenadores Sinclair ZX80, Sinclair ZX81 y Acorn Atom.
 Muchas tarjetas de sistema del S100 bus sólo se vendían en forma de kits.
 Construcción de un robot, a menudo con un microcontrolador en el interior (ha puesto de moda últimamente).
 JCS electrónicos Lectron (módulos magnéticos)
 Bloques Densha utilizado para Gakken Ex-System

Referencias

Véase también
 Dostál, J. equipos electrónicos en la educación. Olomouc, la Unión Europea: Votobia de 2008. 74 s. ISBN 978-80-7220-308-6.

Bricolaje
Radioafición

Kit electrónico


Keith Randall Hornsby, né le , à Williamsburg, en Virginie, est un joueur américain de basket-ball. Il évolue au poste d'arrière.

Biographie

Carrière universitaire
Entre 2011 et 2013, il joue pour les  de l'université de Caroline du Nord à Asheville.

Entre 2014 et 2016, il joue pour les Tigers à l'université d'État de Louisiane.

Carrière professionnelle

Legends du Texas (2016-2019)
Le 23 juin 2016, automatiquement éligible à la draft 2016 de la NBA, il n'est pas sélectionné.

Le 27 juillet 2016, il signe un contrat avec les Mavericks de Dallas. Il participe à la NBA Summer League 2016 d'Orlando avec les Mavericks. Le 22 octobre 2016, il est libéré par les Mavericks.

Le 30 octobre 2016, il est sélectionné à la  position de la draft 2016 de G-League par les Legends du Texas.

Le 21 octobre 2017, il retourne aux Legens du Texas.

Le 20 octobre 2018, il reste au Texas pour une troisième année avec les Legends.

Durant l'été 2019, il participe à la NBA Summer League de Las Vegas avec les Trail Blazers de Portland.

Twarde Pierniki Toruń (2019-2020)
Le 2 septembre 2019, après trois ans en G-League, Hornsby part en Europe pour la première fois de sa carrière et signe avec le club polonais du .

Le 14 mars 2020, il retourne aux États-Unis à la suite de la suspension du championnat polonais en raison du COVID-19.

EWE Baskets Oldenbourg (2020-2021)
Le 4 juillet 2020, il signe avec le club allemand du EWE Baskets Oldenbourg.

Metropolitans 92 (2021-2022)
Le 7 juillet 2021, il signe un contrat d'un an avec le club français des Metropolitans 92.

Nanterre 92 (2022-2023)

En , Hornsby quitte Boulogne-Levallois et s'engage pour une saison avec un autre club des Hauts-de-Seine, Nanterre 92.

Statistiques

Universitaires

|-
| style="text-align:left;"| 2011-2012
| style="text-align:left;"|
| 34 || 1 || 12,7 || 43,5 || 35,7 || 63,6 || 1,85 || 0,53 || 0,53 || 0,18 || 4,00
|-
| style="text-align:left;"| 2012-2013
| style="text-align:left;"| UNC Asheville
| 30 || 29 || 33,6 || 43,4 || 37,9 || 92,5 || 4,20 || 3,13 || 1,43 || 0,23 || 15,03
|-
| style="text-align:left;"| 2013-2014
| style="text-align:left;"| LSU
| style="text-align:center;" colspan="11"|  Redshirt
|-
| style="text-align:left;"| 2014-2015
| style="text-align:left;"| LSU
| 33 || 33 || 33,5 || 42,2 || 39,3 || 78,4 || 4,18 || 2,09 || 1,12 || 0,48 || 13,39
|-
| style="text-align:left;"| 2015-2016
| style="text-align:left;"| LSU
| 20 || 19 || 30,4 || 48,9 || 41,5 || 81,8 || 2,85 || 1,60 || 1,25 || 0,10 || 13,10
|-bgcolor=#e9d9ff
| style="text-align:center;" colspan="2"| Carrière
| 117 || 82 || 27,5 || 43,9 || 39,0 || 82,9 || 3,28 || 1,82 || 1,05 || 0,26 || 11,03

Palmarès
 NBA D-League All-Star 2017, 2018, 2019

Vie privée
Keith est le fils du musicien Bruce Hornsby et Kathy Hornsby, il a un jumeau qui s'appelle Russell. Il a un diplôme en communication.

Notes et références

Liens externes

Naissance en janvier 1992
Naissance à Williamsburg (Virginie)
Joueur américain de basket-ball
Joueur de basket-ball des Tigers de LSU
Joueur des Legends du Texas
Joueur du Twarde Pierniki Toruń
Joueur de l'EWE Baskets Oldenburg
Joueur des Levallois Metropolitans
Joueur de la JSF Nanterre

Keith Hornsby


An Microchilus austrobrasiliensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Otto Porsch, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Paul Ormerod. An Microchilus austrobrasiliensis in nahilalakip ha genus nga Microchilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Microchilus (Orchidaceae)

Microchilus austrobrasiliensis


Las Estelas fronterizas de Ajenatón en el enclave de Amarna fueron construidas entre los años 5 y 8 del reinado de Ajenatón.

Denominaciones

En la zona se han encontrado quince estelas que han sido etiquetadas, cada una, con una letra. Tres de ellas se encuentran en el lado occidental del Nilo, denominadas A, B y F. La estela "A" es la más septentrional y se encuentra en Tuna el-Yebel. Las otras doce se encuentran en el lado oriental del Nilo y están representadas por la letra J, K, L, M, N, P, Q, R, S, U, V, X. La más lejana, la "X", está cerca de las tumbas de el-Sheij Said. Este sistema de denominación sistemática de las estelas fue creado por el egiptólogo inglés Flinders Petrie y todavía es utilizado hoy día.

Arqueología
Claude Sicard, sacerdote jesuita, fue el primero que descubrió el sitio en 1714, pero el trabajo que realizó fue mínimo. Se tiene que esperar a principios y mediados del siglo XIX para que haya un trabajo más efectivo por parte de Joseph Bonomi, John Gardner Wilkinson y otros. Karl Lepsius también realizó determinados trabajos en el sitio gracias al financiamiento del gobierno de Prusia. Petrie más tarde clasificó las estelas. Sin embargo, los que más contribuyeron al conocimiento del sitio fueron Norman de Garis Davis y William J. Murnane.

Estelas

Ajenatón construyó la ciudad de Ajetatón para la deidad solar Atón. También decidió hacer de esta ciudad su capital religiosa y política. Las estelas que planificó y construyó alrededor del perímetro de la ciudad explican por qué la ciudad fue construida, en honor de Atón, y se describe igualmente el proyectado  diseño de la ciudad. Además, algunas tienen representaciones de Ajenatón y su real familia adorando a Atón.

Lamentablemente, muchas de las estelas excavadas en la roca que marcaban los límites fronterizos de Ajetatón se encuentran actualmente en un estado lamentable. Esto es debido a una serie de sucesos, incluyendo la natural erosión, el tipo de roca en que fueron construidas y el daño humano. Incluso, la estela "P" fue volada en 1906. Sin embargo, todavía pueden observarse muchas estelas en aceptables condiciones. La edificación de la ciudad y la transición que Ajenatón hizo a la nueva religión afectó al estado de Egipto. Muchos de los antiguos templos fueron cerrados y aunque la gente todavía adoraba a los antiguos dioses, no se podían visitar los templos y participar en las ceremonias asociadas a esos dioses.

Daños
La estela "P" fue dinamitada alrededor de 1906 pues se pensaba que sería una puerta hacia una supuesta cámara del tesoro. La estela "R" fue arrancada en fecha indefinida y los restos serían comprados por el Museo del Louvre en 1940. La estela "S" en 1984, fue muy dañada ante los intentos de ladrones de cortarla en piezas hasta que en 2004 fue dinamitada y destruida totalmente.

Referencias

Enlaces externos

 Boundary Stelae. Amarna Project. Consultado el 17 de diciembre de 2011.

Fronterizas
Arquitectura de Egipto del siglo XIV a. C.
Amarna
Arte de Amarna
Esculturas de Egipto del siglo XIV a. C.

Estelas fronterizas de Ajenatón


Aşk Meleğim (İspanyolca: 'Sos mi vida'), başrollerinde  Facundo Arana ve Natalia Oreiro'nun oynadığı, prodüksiyonu Pol-ka Producciones tarafından gerçekleştirilen ve Arjantin'in Canal 13 kanalında yayınlanan televizyon dizisidir. 16 Ocak 2006 tarihinde yayınlanmaya başlanan dizi, 8 Ocak 2007 tarihinde sona erdi ve yayınlandığı zaman zarfında ortalama 26.9 rating puanı elde etti. Ernesto Korovsky ve Sebastián Parrotta tarafından senaryosu yazılan dizi, toplamda 4 Martín Fierro ve 3 Clarín ödülü kazandı.

Program, Facundo Arana'nın canlandırdığı iş insanı Martin Quesada ile Natalia Oreiro'nun canlandırdığı boksör Esperanza Muñoz arasındaki aşk hikâyesine dayanmaktadır. Hikâye, daha çok mizahi bir anlatımla, fakir insanların zengin yaşamları ile karakterleri birbirine bağlamaktadır.

Çıkış noktası
Prodüksiyonu Pol-ka tarafından gerçekleştirelen ve senaryosu Ernesto Korovsky ile Sebastián Parrotta tarafından yazılan dizi, daha önceki yıllarda Muñeca Brava dizisinde başrolleri paylaşan Facundo Arana ve Natalia Oreiro'yu tekrar bir araya getirdi. İkili arasındaki arkadaşlık profesyonel ilişkiyi aştı. Örneğin; Natalia Oreiro, Rus televizyonu için dizi çekereken, Facundo Arana'dan gelen sürpriz teklif ile ikili birkaç bölüm aynı dizide rol aldılar. İki oyuncu, dizide beraber oynama şartını getirdikten sonra, dizinin geri kalan kısmı şekilenmeye başlandı. Natalia Oreiro, kendisine gelen film tekliflerini dizide oynadığından dolayı reddetti.

Hikâye, Muñeca Brava dizisinde olduğu gibi Aşk Meleğim'de de zengin, kibar bir erkek ile fakir kızın aşkını ele alırken, karakterlerin yaşadığı mekân ve olaylar tek bir ana hikâye üzerinden değil Martin ve Monita'nın farklı yaşamları üzerinden işlenildi. Örneğin Muñeca Brava dizisinde bütün karakter Di Carlo ailesinin malikanesinde yaşarken, Aşk Meleğim'de farklı mekânlar  ve bu mekânlarda farklı karakterler oluşturuldu.

Natalia Oreiro, oldukça fakir insanlardan biri olan "La Monita" diye çağrılan Esperanza Muñoz adlı bir boksörü canlandırıyordu. La Boca yakınlarındaki convetillo  'da yaşayan karakterin, arkadaş çevresi burada yaşayan fakir insanlardan oluşuyordu. Ona annesi gibi yakın olan Nieves (Dalma Milebo), Nieves'in oğlu olan ve kısaca "Quique" diye çağrılan erkek arkadaşı Enrique Ferreti (Carlos Belloso), en iyi iki arkadaşı "La Turca" diye tanınan  Nilda Yadhur (Mónica Ayos) ile Paraguaylı Kimberly (Fabiana García Lago) conventillo'da baraber yaşadığı kişilerdi. Diğer mekânlardan biri, Monita'nın  boksör olarak antrenman yaptığı ve "Comandante Rayo" adlı bir dövüşçüyü canlandıran Quique'nin takıldığı jimnastik salonuydu. Bu mekân da Montaña, Carozo, koç Don César gibi kendi karakterlerine sahipti. Bunlar norm karakter olma özelliğini aşmadılar.

Facundo Arana, ekonomik durumu gayet iyi fakat fazla zengin olmayan Martín Quesada adlı karakteri canlandırıyordu. İş insanı ve Formula 1 pilotu olan Martín Quesada, geleneksel pembe dizilerdeki zengin adamlar gibi bencil ve açgözlü biri değildi. İşyeri olan "Grupo Quesada" (Quesada Grubu) ve evi, bu karakterin bulunduğu mekânlardı. İşyerindeki karakterler, danışmanı Alfredo Uribe (Alejandro Awada), sekreteri Mercedes (Claudia Fontán) ve ikinci başkan olan, Martin'in kuzeni Miguel'den (Marcelo Mazzarello) oluşuyordu. Daha sonraki bölümlerde avukat Félix Perez Garmendia'yı canlandıran Pablo Cedrón da bu karakterlerden biri olacaktır. Martin'in kız arkadaşı Constanza Insúa (Carla Peterson) ve "Debbie" diye tanınan kuzeni  Débora (Griselda Siciliani) önemli karakterlerden ikisidir. Martín Quesada'nın evindeki karakterler ise ev işlerini yapan Rosa (Adela Gleijer), Rosa'nın torunu Tony (Nicolas D'Agostino) ve  Martín Quesada tarafından evlatlık edinilen üç öksüz kardeş José, Laura ve Coqui'dir (Elias Viñoles, Thelma Fardin ve Ornella Fazio).

Konu
Martin Quesada (Facundo Arana) ailesinin işlerini yöneten başarılı bir iş insanı ve F1 pilotudur. Ailesini ve karısını kaybettiği andan itibaren bir boşluğa düşen Martin'e ne kız arkadaşı Constanza ne de kuzenleri Miguel ve Debi yardım edebilmektedir. Uzun süre yurtdışında kaldıktan sonra ülkesine geri döndüğünde dünyasını sallayacak olan Monita Esperanza Muñoz (Natalia Oreiro) adında biri ile tanışır.

Monita, elini incittikten sonra iş arayan bir boksördür. Erkek arkadaşı Quique ve annesi ile beraber yaşamaktadır. Onlara ikinci bir iş bulacağına dair söz verir. İş başvurusu için Quesada şirketine gider fakat sekreter tarafından başvurusu kabul edilmez. Gördüğü tepkiden dolayı incinen Monita, dışarıda ağlamaya başlar ve  şirketin sahibi Martin tarafından fark edilir. İlk zamanlar şirketin sahibi olduğunu Monita'dan gizleyen Martin, onu işe alır.Monita boksör olduğunu ve bir erkek arkadaşı olduğunu Martin'den gizler.

Zamanla Martin ve Monita arasında bir bağ oluşur fakat her ikisi de birbirlerine aşık olduklarını söylemezler. Martin ise kız arakadaşı Constanza ile aralarında herhangi bir ilişki olmadığı konusunda Monita'yı ikna etmeye çalışır. Bu arada Constanza ile Quique arasında da bir ilişki oluşur ve Constanza, hamile kalır. Hamile olduğunu öğrenince, çocuğun Martin'den olduğunu söyler fakat çocuğun babasının Quique olduğu sonradan anlaşılır. Quique ile birlikte yaşamaya conventilloya yerleşir.

Diğer taraftan, Martin ile Monita evlenirler ve Monita hamile kalır. Dizinin final bölümünde Monita ve Martin'in bir kız çocukları olur ve dizi, gelecekte olanları gösteren sahne ile sona erer.

Prodüksiyon

Medya tarafından övülen telekomedi , büyük bir başarı elde etti. Riskli olabilecek birçok sahne başarılı bir şekilde sona erdi. Örneğin, Martin Quesada'nın motor yarışlarındaki performansları, iyi bir altyapı çalışması ile başarılı bir şekilde gerçekleşti. Medyada yer alan diğer önemli bir olay ise dizinin, Almanya'ya 2006 FIFA Dünya Kupası'na sahnelerin çekimi için gitmesi. Natalia Oreiro ve Facundo Arana, dizinin bir bölümünde yayınlanacak olan sahneyi oynamak için Arjantin-Sırbistan-Karadağ arasında oynanan maç için Veltins-Arena stadyumuna gittiler. 20 Haziran 2006'da yayınlanan bu bölüm 31.5 rating puanı aldı. Bir diğer sahnede Martin ve Monita ise Aircraft taklidi bir uçak ile bir ormana düştüler ve ormanda kayboldular. Orman sahnesi için teknik ekipten 40 kişi, prodüktörler ve oyuncularla beraber 3 gün boyunca her gün 10 saat çalışıldı. Dizi, şampiyon boksör Marcela Acuña ile Natalia Oreiro arasında Las Vegas'ta oynan bir boks karşılaşması ile son buldu.

Boksörü canlandıran Natalia Oreiro, dizi başlamadan önce Marcela "La Tigresa" Acuña ve eşinden üç ay boyunca her gün boks dersleri aldı. Dizi başladıktan sonra hafta bir boks dersleri almaya devam etti. Facundo Arana ise pilot Alberto Di Giorgio'dan tavsiyeler aldı.

Konuk Oyuncular
Dizi, çok sayıda konuk oyuncudan yararlandı. Bu oyuncular bir ya da birkaç bölümde ikincil ya da yardımcı rollerde oynadılar. Bazı konuklar dizide herhangi bir rol yapmadan, dizinin kurgusuna bağlı olarak kendilerini oynadılar. Chayanne, Ricky Martin  , Julieta Venegas  (şarkıcının, Coti ile birlikte söylediği Tu Nombre şarkısı dizinin birçok sahnesinde kullanıldı.) ve Natalia Oreiro'nun iki sahnede boks yaptığı ve oyuncuya boks dersleri veren boks antrenörü Marcela Acuña, dizide kendilerini canlandıran konuk oyunculardı. Arjantinli oyuncu şarkısı olan Leticia Brédice, dizideki konuk rolü ile Martin Fierro Ödülleri'nde konuk oyuncu dalında aday gösterildi fakat ödülü oyuncu Nora Cárpena kazandı. Eugenia Tobal ve Reina Reech
gibi oyuncular, dizideki kurgusal rolleri için başka projeleri askıya aldılar.

Oyuncular

Protagonistler

Monita'nın Arkadaşları

{| border="2" cellpadding="4" cellspacing="0" style="margin: 1em 1em 1em 0; background: #f9f9f9; border: 1px #aaa solid; border-collapse: collapse; font-size: 95%;"
|- bgcolor="#CCCCCC" align="center"
! Oyuncu !!Rolü !! Kısa tanıtım
|-
| Carlos Belloso || Enrique Ferreti, kısaca  Quique ||  La Monitanın kaygısız eski erkek arkadaşı, Constanza'nın eşi.
|-
| Mónica Ayos || Nilda Yadhur,  kısaca  La Turca'' || Küçük tv işlerinde çalışır ve Monita 'nın arkadaşı.
|-
| Fabiana García Lago || Kimberly ||  Quesada Group şirketinde işçive Monita 'nın arkadaşı.
|-
| Dalma Milebo || Nieves || Quique'nin annesi.
|}

 Quesada Ailesi

 Quesada Şirketi

 Diğer Oyuncular

 Ünlü Konuklar
 Julieta Venegas
 Marcela "La Tigresa" Acuña
 Chayanne
 Ricky Martin

 Teknik Ekip
 Fikir: Adrián Suar
 Senaryo: Ernesto Korovsky ve Sebastián Parrotta
 Yönetmen: Daniel DeFilippo ve Rodolfo Antúnez
 Fotopraf yönetmeni: Pablo Storino ve Jorge Fernández
 Sanat yönetmeni: Liza Gieco
 Prodüktör: Adrián González
 Koordinasyon: Ivana Polonsky
 Kıyafet sorumlusu: Alicia Flores ve Estela Flores

 Rating
Program, genelde büyük TV kanalların büyük yapımlar yayımlamadıkları Ocak ayından itibaren büyük bir başarı yakaladı. Dizinin karşısına ilk Telefe yapımı Alma Pirata adlı komedi programı oldu fakat Alma Pirata, Aşk Meleğim karşısında düşük rating aldı. Telefe tarafından prodüksiyonu yapılan Married with Children dizisinin uyarlaması, Alma Pirata'ya oranla daha iyi sonuç verdi ve çoğu zaman Aşk Meleğim ile birlikte yüksek rating aldı. Bu durum Ağustos ayına kadar devam etti. Dizi, Arjantin'de en çok izlenen drama oldu.

 Müzik
1996 yılında bir trafik kazasında ölen şarkısı Gilda'nın bir şarkısı olan Corazon Valiente, dizinin tema şarkısı olarak Natalia Oreiro tarafından yeniden  seslendirildi. Şarkının aranjmanı Toti Giménez tarafından yapıldı. Oreiro, kendini Gilda'nın takipçisi olarak gördüğünü ve ölümünün 10. yılında şarkıyı dizinin açılışında kullanmaktan memnun olduğunu belirtti.

 Tepkiler
 Övgüler
Arjantin'deki Clarin  gazetesi  dizinin başarısını başrol oyuncuların performansları, yardımcı karakterler, geleneksel öykünün orijinalliği yakalaması, prodüksiyon gibi birçok faktöre dayandırdı. Ayrıca ana karakterlerin yanında tamamlayıcı (norm) karakterler dizi içinde  bir özerklik kazandılar. Constanza ve Quique, Alfredo ve Mercedes, La Turca ve José, Debbie ve Rolando Martínez arasında oluşan ilişki ağı, gazeteye göre bu durum diziyi Martin ve Monita'nın ilişkisinden çıkarıp izlenebirliliği artırdı. Çünkü fakir kız ve zengin adamın aşkı birçok pembe dizinin tekrar eden motifleri arasında yer alır. Yardımcı karakterleri canlandıran Carla Peterson Fabiana García Lago ve Marcelo Mazzarello  gibi profesyonel oyuncuların performansları da medya tarafından övüldü.La Nación gazetesine göre senaryodaki dram ve komedinin aynı anda senaristler tarafından verilmesi ve eşit derecede dramın dizi içine  yazarlar Abel Santa Cruz, Alberto Migré ile Delia Fiallo tarafından konulması dizinin başarısını artırdı.

Dizi, birçok ödül kazandı ve birçok ödüle de aday gösterildi. Dizi, Martin Fierro Ödülleri'nde "En iyi komedi dizisi" dalında ödül kazanırken, başrol oyuncuları da kendi dallarında "En iyi oyuncu" ödüllerini aldılar. Diğer oyuncular ise  Martin Fierro  ve Clarin Ödülleri'nde çeşitli dallarda ödül kazandılar.

 Eleştiriler
Çoğu medya, programın başarısını methederken bazı  sahnelerde gösterilen performans pek beğenilmedi. Örneğin, Facundo Arana'nın striptiz yaptığı sahne Clarin gazetesi tarafından başarılı bulunmadı. Carlos Belloso'nun Almanya'da gerçekleştirilen sahnelerde Oreiro ve Arana'ya iyi eşlik edemediği eleştirilen diğer bir noktaydı.

Ayrıca, gazete başrol oyuncuların dizinin yayına girdiği tarihten itibaren üç ay sonra ilk öpüşmelerini gerçekleştirmelerini lüzumsuz zaman uzatması olarak gördü.

 Dağıtım
Dizi, ilk olarak Arjantin'de 2006 yılında Canal 13 tarafından yayınlandı. 2008 yılının başlangıcında, kanal programı öğlen saatlerinde günde iki bölüm art arda vermeye başladı.

Programın telif hakları Romanya, Türkiye, Çekya, Rusya, Yunanistan, Belçika, Macaristan, Meksika, Şili, Paraguay,  El Salvador, Uruguay, Venezuela, Polonya, Ekvador, İsrail, Panama gibi  yaklaşık olarak 52 ülkeye satıldı.

 Türkiye'de Gösterimi
Sos mi vida dizisi Türkiye'de 8 Ocak 2007 tarihinde Kanal D'de 17.15'te Aşk Meleğim adı ile yayına girdi. Dizi, hafta içi her gün anahaber öncesi ekrana geldi.  Fakat 24 Ocak 2007'de dizi yayından kaldırıldı   ve 26 Ocak tarihinde ise Kanal D'de sabah 06:00'da 40. bölüme kadar yayınlandı.

Dizi, yayına girmeden önce Kanal D ekranlarında tanıtımı yapıldı. Tanıtımda dizinin adı "Aşk Meleği" olarak geçti fakat Kanal D, daha önce Natalia'nın başrolünde oynadığı "Richos y Famosos" adlı diziye bu adı koyduğu için ilerleyen zamanlarda dizinin adı "Aşk Meleğim" olarak değiştirildi. Bu tanıtımlarda Natalia Oreiro ve Facundo Arana, Türkiye'deki gösterim için  yaptıkları konuşma yer aldı. Ayrıca Milliyet , Hürriyet, Vatan gibi Türk gazetelerin tv sayfasında dizi hakkında bilgiler verildi. Dizi, yayından kalktıktan sonra da Takvim, Milliyet, Vatan  gibi gazetelerde izleyici mailleri ve köşe yazarlarının görüşleri yer aldı.

Dizinin ana karakterleri olan Martin ve Monita'nın Türkçe dublajını Beyti Engin (Martin) ve Ceyda Saltadal (Monita) gerçekleştirdi.

Türkiye'de yayınlandığı süre boyunca dizinin "en çok izlenen ilk 100 program" içinde en iyi ve en kötü rating sıralaması:

 Uyarlama

Sos mi vida dizisinin formatı, sonradan yayınlandığı Şili, Meksika ve Portekiz'de kendi oyuncuları ve dilleri ile ülkelerine uyarlanacak. Dizi, Meksika'da Un Gancho al Corazon adı ile 25 Ağustos 2008 tarihinde yayına girdi. Martín Quesada  karakterini Sebastián Rulli, Esperanza Muñoz karakterini ise Danna García canlandırdı.

 Ödüller
 Martín Fierro 2006
 En iyi komedi dizisi (Mejor telecomedia)
 Facundo Arana, En iyi başrol erkek komedi oyuncusu
 Natalia Oreiro, En iyi başrol kadın komedi
 Carlos Belloso, En iyi komedi yardımcı erkek
 Premio Clarín Espectáculos 2006
 En iyi günlük komedi dizisi (Mejor ficción diaria comedia )
 Elías Viñoles, Revelación Masculina
 Carlos Belloso, En iyi erkek komedi oyuncusu (Mejor actor de comedia)

 Adaylıklar
 Martín Fierro 2006
 Alejandro Awada, En iyi komedi yardımcı erkek oyuncu
 Marcelo Mazzarello, En iyi komedi yardımcı erkek oyuncu
 Mónica Ayos, En iyi komedi yardımcı kadın oyuncu
 Claudia Fontán, En iyi komedi yardımcı kadın oyuncu
 Carla Peterson, En iyi komedi yardımcı kadın oyuncu
 Leticia Brédice, En iyi özel efekt
 Orijinal dizi müziği
 Premio Clarín Espectáculos 2006
 Natalia Oreiro, En iyi kadın komedi oyuncu
 Ornella Fazio, Revelación Femenina
 Martín Fierro 2007
 Facundo Arana, En iyi erkek komedi oyuncu
 Natalia Oreiro, En iyi kadın komedi oyuncu

 Dipnotlar ve Kaynakça
 Notlar
 Conventillo''': Arjantin'de oda olarak kiraya verilen ev çeşididir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Pol-ka resmi site
  Canal 13 resmi site
 SosMiVida.net Fan sitesi
  Clarín Gazetesi eleştirileri
 Telenovelas desde Argentina- Análisis de Sos mi vida
  YouTube'da Natalia Oreiro kanalı
 Sos mi vida | Aşk meleğim
  AskMelegim.Org

Arjantin telenovelaları

Aşk Meleğim


Annupamaa Krishnaswami (nacida el 2 de septiembre de 1967), conocida también como Anupamas. Es una cantante de playback o de reproducción india. Ella es conocida sobre por su famosa canción titulada, Chandralekha (Konjam Nilavu) de Thiruda Thiruda. Ella es también conocida por su voz especial, que se adapta a todo tipo de canciones electrónicas.

Biografía
Annupamaa nació en Chennai, Tamil Nadu, India, el 2 de septiembre de 1967. Ella estudió y se formó en género muiscal de Carnatic a la edad de 4 años y comenzó a cantar en concursos escolares de la edad de 8 años. Ella estudió en la Escuela Secundaria Superior de San Antonio, de Nueva Delhi y obtuvo su título de licenciatura en inglés de Kamala Nehru College, Nueva Delhi en 1989. Se retiró del campo de la comunicación desde el prestigioso Instituto Indio en Nueva Delhi. Después de su pasión por convertirse en una cantante. Anupama está casada con J. Murali Krishnaswami, un director creativo de BBDO RK Swamy y reside en Mumbai.

Canciones notables

Enlaces externos
 Article from The Hindu
 Another article from The Hindu

Nacidos en Chennai
Cantantes de playback de India

Annupamaa


A Classe Gangut foi uma classe de couraçados operada pela Marinha Imperial Russa e depois pela Marinha Soviética, composta pelo , ,  e . Suas construções começaram em 1909 no Estaleiro do Almirantado e no Estaleiro do Báltico, sendo lançados ao mar em 1911 e comissionados na frota russa em 1914 e 1915. A Classe Gangut teve um tumultuado processo de desenvolvimento e projeto que envolveu uma competição internacional e protestos. A versão final usou um projeto russo que incorporou um esquema incomum do arranjo da bateria principal, com quatro torres de artilharia dispostas linearmente pelo comprimento das embarcações.

Os couraçados da Classe Gangut eram armados com uma bateria principal de doze canhões de 305 milímetros montados em quatro torres de artilharia triplas. Tinham um comprimento de fora a fora de 181 metros, boca de 27 metros, calado de nove metros e um deslocamento carregado de mais de 24 mil toneladas. Seus sistemas de propulsão eram compostos por 25 caldeiras mistas de carvão e óleo combustível que alimentavam quatro conjuntos de turbinas a vapor, que por sua vez giravam quatro hélices até uma velocidade máxima de 24 nós (44 quilômetros por hora). Os navios também tinham um cinturão principal de blindagem que ficava entre 125 e 225 milímetros de espessura.

Os navios entraram em serviço no início da Primeira Guerra Mundial e foram designados para atuarem no Golfo da Finlândia, porém pouco fizeram pelo decorrer do conflito já que a Alemanha nunca tentou um ataque por ali. Suas tripulações se amotinaram em março de 1917 após o início da Revolução Russa e depois juntaram-se aos bolcheviques. Todos foram tirados de serviço em 1918 por falta de pessoal, exceto o Petropavlovsk, que foi usado em ações na Guerra Civil Russa contra o Exército Branco. O Poltava sofreu um incêndio devastador em 1919. Os quatro foram renomeados na década de 1920 para Oktyabrskaya Revolutsiya, Marat, Parizhskaya Kommuna e Frunze, respectivamente.

As três primeiras embarcações foram modernizadas nas décadas de 1920 e 1930, enquanto várias propostas para reparar e modernizar o Frunze nunca foram realizadas e ele virou fonte de peças sobressalentes para seus irmãos. Na Segunda Guerra Mundial, o Oktyabrskaya Revolyutsiya e o Marat atuaram na Guerra de Inverno em 1939 e depois na invasão alemã em 1941. O Marat teve sua proa explodida, mas mesmo assim participou de bombardeios litorâneos junto com seu irmão. Enquanto isso, o Parizhskaya Kommuna lutou contra os alemães no Mar Negro. Após a guerra, os couraçados operantes foram usados como navios-escola até que todos os quatro fossem desmontados.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Gangut

Classe Gangut


Republika Hrvatska i Francuska Republika održavaju diplomatske odnose od 24. travnja 1992. Sjedište veleposlanstva je u Parizu.

Veleposlanici
Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Francuskoj Republici osnovano je odlukom predsjednika Republike od 27. listopada 1992.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Francuska na stranici MVEP-a

Izvori

Francuska

Popis hrvatskih veleposlanika u Francuskoj


Daysormay est un groupe de rock alternatif canadien basé à Vancouver en Colombie-Britannique. Il est formé dans les années 2010 par Aidan Andrews, les jumeaux Nolan et Carson Bassett, Eli Garlick et Craig Matterson. Ces deux derniers ont quitté le groupe en 2019. Ce groupe est surtout connu grâce à leurs différentes collaborations avec la chanteuse américaine Tessa Violet mais aussi car ils ont réalisé les premières parties de tournées de différents artistes tel que Cold War Kids, Tessa Violet, Peach Pit, Walk off the Earth et Arkells. En 2014, ils sortent de manière indépendante un album, Lee et plus tard un EP, Talk Peace To A Wolf (2016), avant de signer avec le label The Artist Group (T∆G Music). Le 6 Octobre 2021 ils vont sortir leur premier album avec leur label, Just Existing.

Historique

2010 - 2014 : Formation du groupe et premier album
Aidan Andrews, et les frères Bassett se sont rencontrés quand ils avaient environ 9 ans, lors d'un voyage au ski. Leurs parents étaient des amis communs c'est donc tout naturellement qu'ils sont eux aussi devenu amis. Tous étaient déjà en train d'apprendre à jouer plusieurs instruments de musique alors ils ont commencé à jouer des covers de musiques. Vers leur 10-11 ans, la première version du groupe était créée.

2015 - 2018 : Talk Peace to a Wolf
Radikal est le premier single de leur EP, Talk Peace to a Wolf sorti le 3 mai 2016. Durant le même mois le groupe fut récompensé par Telus Storyhive, et leur donna  afin de réaliser un clip pour leur album. Joseph Pinheiro déclara que l'argent serait utilisé pour réaliser le clip du single Human. En mars 2022, le clip de Human n'a pas été publié sur YouTube et on ne sait pas s'il a été réalisé.

2018 - 2020 : Tournées
Role Model est le premier single de leur nouveau projet et il est sorti le 16 novembre 2018. En février 2019, le groupe sort un cover de la chanson de Screamin' Jay Hawkins I Put a Spell on You, avec la collaboration d'un autre groupe de musique canadien, Small Town Artillery.

En février 2019, Tessa Violet est en tournée avec le groupe de musique COIN, elle a l'opportunité d'avoir deux concerts où elle est tête d'affiche et avait donc besoin d'un groupe pour faire sa première partie à Chicago et Portland. Elle demande à ses fans des suggestions de groupe, et une de ces suggestions était Daysormay. C'était sa suggestion préférée et elle admet avoir adoré Role Model mais malheureusement ils étaient trop loin de Portland pour pouvoir faire sa première partie. En revanche, elle a gardé leur nom et après discussion avec son manager, daysormay réalisa le tiers de la tournée de Tessa Violet en août 2019.

2020 - Aujourd'hui
Durant la tournée le groupe lui a proposé de créer une version de Role Model avec elle, ce qu'elle accepta. Durant la pandémie de Covid-19, Tessa Violet devint agente pour le label TAG et les signe dans celui-ci. Role Model ft. Tessa Violet sort le 27 mai 2020.

À la suite d'une nouvelle vague de popularité grâce à leurs collaborations avec Tessa Violet, Daysormay sortent leur deuxième single de 2020, Running le 14 août. Un clip sort 6 jours plus tard, le 20 août.

Running a été suivi de la dernière sortie du groupe en 2020, Holding my Tongue. Dans une interview Aidan révéla que la chanson, publiée pour soutenir les manifestations du mouvement Black Lives Matter à la suite du meurtre de George Floyd, était en réalité en préparation depuis six ans. Aidan Andrews aurait commencé à écrire la chanson en 2014, après avoir regardé une vidéo du meurtre d'Eric Garner.

Le 5 février 2021, le premier single de daysormay de 2021, Everything is Changing est sorti, et a été suivi d'un clip tourné à Vernon, la ville natale du groupe. Le 23 avril 2021, une vidéo fut uploadée sur la chaîne YouTube de daysormay, annonçant un nouveau single intitulé "The Trend". Son clip vidéo sorti le 29 avril.

Ego, est sorti le 26 mai 2021. Selon Aidan, Ego a commencé comme un exercice d'écriture de chansons, il voulait voir s'il pouvait écrire une chanson du point de vue de plusieurs personnages différents et essayer de se détacher le plus possible de lui-même.

En mai 2021, ils ont révélé qu'à la place du EP, qu'ils avaient évoqué dans plusieurs interviews en 2020, ils sortiraient leur premier album de label, Just Existing le 6 octobre 2021. L'annonce a confirmé que Running, Holding My Tongue, Everything is Changing, The Trend et Ego seraient présents sur l'album. Il a été confirmé plus tard que "Role Model" ft. Tessa Violet figurerait sur l'album.

Le dernier single à l'appui de l'album était la chanson éponyme, Just Existing, le 3 août 2021.

Just Existing est sorti le 6 octobre et comprend les nouveaux morceaux 25, Satellite et Thank you and good night.

Membres

Membres actuels

 Aidan Andrews - chant, guitare, claviers, ukulélé

 Caron Bassett - batterie, percussions
 Nolan Bassett - basse, chœur, trompette

Ancien membres

 Eli Garlick - guitare, violon, chœur (2014-2019)
 Craig Matterson - piano, chœur (2014-2019)

Discographie

Albums

EP

Singles

En tant qu'artistes principaux

En tant qu'artistes secondaires

Clips

Notes et références

Groupe canadien d'indie pop
Groupe musical formé en 2010
Trio musical canadien
Groupe musical de Vancouver

Daysormay


Bursa ilinde bulunan ilçeler şunlardır:

Merkez ilçeler:

 Gürsu
 Kestel
 Nilüfer
 Osmangazi
 Yıldırım

Diğer ilçeler:
 Büyükorhan
 Gemlik
 Harmancık
 İnegöl
 İznik
 Karacabey
 Keles
 Mudanya
 Mustafakemalpaşa
 Orhaneli
 Orhangazi
 Yenişehir

Kaymakamlar
Hâlen görevde olan Vali ve ilçe kaymakamları aşağıdaki tabloda gösterilmiştir.

Belediyeler

Belediye Başkanları
2019 Yerel seçimleri sonucu seçilerek göreve başlayan Büyükşehir ve ilçe belediye başkanlıklarının bilgileri aşağıdadır.

Belediye Meclisleri

Büyükşehir Belediye Meclisi, ilçelerin meclis üyelerinin bir kısmından oluşur. Bu sayılar genel toplama eklenmez. İlçe belediye başkanları ve seçecekleri kontenjan adayları, büyükşehir meclisinin bir kısmını oluşturur. Diğerleri ilçe nüfusu ve partinin aldığı oy oranına göre belirlenir.

Bursa Büyükşehir Belediye Meclisi üye sayısı 102, İlçe belediyelerinin toplam üye sayısı 433'tür.

Nüfus

Güncel Nüfus Değerleri(TÜİK 6 Şubat 2023 verileri)

Bursa İl Nüfusu: 3.194.720 (2022 sonu). İlin yüzölçümü 10.811 km2'dir. İlde km2'ye 296 kişi düşmektedir. (Yoğunluğun en fazla olduğu ilçe: 5962 kişi ile Yıldırım'dır)

İlde yıllık nüfus artış oranı %1,49 olmuştur. Nüfus artış oranı en yüksek ve en düşük ilçeler: Nilüfer (%3,41)- Büyükorhan (-%4,17)

4 Şubat 2022 TÜİK verilerine göre 17 İlçe ve belediye, bu belediyelerde toplam 1061 mahalle bulunmaktadır.

Yıllara göre ilçe nüfusları

Konum

*Metropol ilçelerin merkeze uzaklıkları, kaymakamlık ile valilik arasındaki uzaklıktır.

Ayrıca bakınız
 Bursa

Kaynakça

Bursa listeleri
Türkiye'nin ilçeleri listeleri

Bursa'nın ilçeleri


José Eduardo da Cunha Pacheco (Açores, 4 de fevereiro de 1971) é um político, atual deputado na Assembleia Legislativa dos Açores e Presidente do CHEGA-Açores.

Foi adjunto do grupo parlamentar do CDS-Açores em 2004 e próximo do antigo vice-presidente regional centrista, Paulo Gusmão. Tendo sido deputado municipal na Lagoa. Foi o primeiro secretário-geral do CHEGA-Açores, e um dos dois primeiros deputados do CHEGA na Assembleia Legislativa dos Açores. Foi também eleito na IV Convenção do CHEGA, Vice-Presidente, mas após a V Convenção sai da direção.

Trajetória no CHEGA
José Pacheco iniciou a sua carreira política no CHEGA através de um convite do então vice-presidente da direção nacional, Diogo Pacheco de Amorim, encarregue do partido nas regiões autónomas. Cabeça de lista nas eleições regionais açorianas de 2020, pelo circulo de compensação acaba por ser eleito deputado regional, juntamente com o ex-presidente do CHEGA-Açores, Carlos Furtado. Concorrendo pela primeira vez o partido consegue 5,06%. Devido a uma guerra interna e à retirada da confiança política por parte da direção nacional, Carlos Furtado acaba por abandonar o partido, e José Pacheco assume o papel de deputado único do partido naquela Assembleia. Foi candidato nas eleições autárquicas de 2021, candidato à presidência da Câmara da Lagoa, não tendo sido eleito. Em novembro de 2021, devido às declarações do líder social democrata, Rui Rio, sobre ser contra um acordo pós eleitoral com o CHEGA a nível nacional depois das eleições legislativas de 2022, André Ventura deu indicações ao deputado José Pacheco para a retirada do apoio parlamentar, que sustenta o governo minoritário na região. Posteriormente, após uma conversa com André Ventura, Pacheco disse que daria uma última oportunidade ao governo minoritário açoriano.

No quarto Congresso Nacional do CHEGA, Ventura convidou, José Pacheco a integrar na sua direção nacional como Vice-presidente do partido. Foi indicado para as eleições legislativas de 2022 como o cabeça de lista pelo circulo eleitoral dos Açores à Assembleia da República. A 1 de abril de 2022 comunicou que seria candidato à liderança do CHEGA-Açores nas eleições internas regionais de 2022. No dia 30 de abril de 2022 tomou posse como o novo presidente do Chega-Açores.

Naturais da Lagoa (Açores)
Nascidos em 1971
Deputados da Assembleia Regional dos Açores
Políticos do Chega

José Pacheco (político)


I. Léopold, Prens Léopold - Georges – Chrétien - Frédéric (16 Aralık 1790, Coburg - 10 Aralık 1865, Laeken), Saksonya Dükü, Belçika'nın ilk kralı. Saxe-Coburg-Saalfeld Dükü I. François'nın (Franz Frederick Anton) oğlu. 4 Haziran 1831'de Belçika kralı seçildi ve aynı yıl 21 Temmuz'da anayasa üzerine ant içerek göreve başladı.

1790 doğumlular
Bavyera doğumlular
1865 yılında ölenler
Belçika kralları
Belçikalı Protestanlar
Alman asıllı kişiler
Britanyalı mareşaller
Fransız masonlar
Rus İmparatorluğu'nun generalleri
Légion d'honneur sahipleri
Banyo Nişanı sahipleri
Demir Haç sahipleri
Kara Kartal Nişanı sahipleri
Hollanda Aslanı Nişanı sahipleri
Brüksel Bölgesi'nde defnedilenler
İspanya Altın Post Nişanı şövalyeleri

I. Leopold (Belçika kralı)


Lagar puede referirse a:
 Lagar, recipiente donde se pisa o prensa la uva para obtener el mosto y el edificio que contiene tal recipiente o prensa.
 Almazara, sitio donde se prensa la aceituna para sacar el aceite y el edificio que lo contiene.
 Lagar (salazón), en las fábricas de salazón, depósito para conservar el pescado en salmuera.
 Lagar (olivar), tierra de poca extensión, plantada de olivar, y en la cual hay edificio y artefactos para extraer el aceite.

Divisiones administrativas

provincia de La Coruña
O Lagar (La Coruña), lugar de la parroquia de Elviña, concello de La Coruña.
O Lagar (Cuíña), lugar de la parroquia de Cuíña, concello de Ortigueira.
O Lagar (Loiba), lugar de la parroquia de Loiba, concello de Ortigueira.
O Lagar (Mera de Abaixo), lugar de la parroquia de Mera de Abaixo, concello de Ortigueira.
O Lagar (San Claudio), lugar de la parroquia de San Claudio, concello de Ortigueira.
O Lagar Novo, lugar de la parroquia de San Claudio, concello de Ortigueira.
O Lagar (Puebla del Caramiñal), lugar de la parroquia de Santiago do Deán, concello de Puebla del Caramiñal.

provincia de Lugo
Lagar (Vicedo), lugar de la parroquia de Suegos, concello de Vicedo.
O Lagar (Monforte de Lemos), lugar de la parroquia de Gullade, concello de Monforte de Lemos.
O Lagar (Orol), lugar de la parroquia de Bravos, concello de Orol.
O Lagar (Ribadeo), lugar de la parroquia de A Devesa, concello de Ribadeo.
O Lagar (Saviñao), lugar de la parroquia de A Cova, concello de Saviñao.
O Lagar (Valle de Oro), lugar de la parroquia de Frexulfe, concello de Valle de Oro.
O Lagar (Jove), lugar de la parroquia de Sumoas, concello de Jove.

provincia de Orense
O Lagar (Castro de Beiro), lugar de la parroquia de O Castro de Beiro, concello de Orense.
O Lagar (Velle), lugar de la parroquia de Velle, concello de Orense.
O Lagar (Vilar de Astrés), lugar de la parroquia de Vilar de Astrés, concello de Orense.

Asturias
 Lagar (Aller) (L.lagar), aldea de la parroquia de Piñeres, concejo de Aller.
 Lagar (Castrillón), aldea de la parroquia de Pillarno, concejo de Castrillón.
 Lagar (Castropol), aldea de la parroquia de Balmonte, concejo de Castropol.

Títulos de obras
 Lagar, libro de Gabriela Mistral.

Referencias

Véase también

Lagar


Oksana Viktorovna Pushkina (, Pushkina na transcrição em inglês, nascida em 10 de maio de 1963, em Petrozavodsk, na Rússia) é uma apresentadora de televisão russa, política e figura pública. Ela é deputada da Duma Estatal da Federação Russa desde 2016. Anteriormente, ela foi delegada pelos direitos da criança no Oblast de Moscou e autora, apresentadora e apresentadora do programa Olhar de Mulher (), entre 1999 e 2013.

Biografia
Oksana Viktorovna Pushkina nasceu em 10 de maio de 1963, em Petrozavodsk, na Rússia. Sua mãe, Svetlana Andreevna, é jornalista de televisão, e seu pai, Viktor Vasilyevich Pushkin, é o técnico da seleção russa de atletismo.

Carreira na televisão
Em 1979, Oksana Viktorovna Pushkina obteve o diploma em ginástica rítmica e, em 1980, concluiu uma escola de educação geral e música. Em 1985, ela se formou na Faculdade de jornalismo da Universidade do Estado de Leningrado, na Rússia. De 1985 a 1991, ela trabalhou na equipe editorial da juventude da emissora Leningrado TV-5.

Em 1990-1992, Oksana produziu os programas mensais Madame Sucesso () e O Homem de Resultados (). Em 1993, Oksana partiu para um estágio em São Francisco, na Califórnia, nos Estados Unidos, onde trabalhou como correspondente e coordenadora do canal ABC. Depois de estudar administração e marketing de televisão, ela voltou para a Rússia, em 1997.

Em setembro de 1997, ela apresentou uma edição especial do programa Olhar ("Взгляд"), sua primeira transmissão após seu retorno à Rússia, O Retorno de Irina Rodnina ().

Em dezembro de 1997, ela é autora do projeto de TV Histórias de Mulheres de Oksana Pushkina (, apresentado no canal ORT (atualmente, Pierviy Kanal). Em setembro de 1999,  Oksana Pushkina deixou o canal.

Um mês depois, ingressou no canal NTV (Rússia), onde apresentou Olhar de Mulher de Oksana Pouchkina ("Женский взгляд Оксаны Пушкиной"). Paralelamente, a ORT lançou o programa "Histórias de Mulheres com Tatiana Pouchkina", cuja apresentadora homônima se parecia com ela. Oksana Pushkina apresenta seu programa semanal de 27 de outubro de 1999 a 1 de fevereiro de 2013.

Em 2006, ela participou do show Estrelas no gelo, no Pierviy Kanal, com Aleks Yagudin.

Em fevereiro de 2013, ela deixou a NTV e voltou para o Pierviy Kanal, onde apresentou o programa Peço o divórcio (). O programa foi ao ar nos dias úteis de março a outubro de 2013, encerrado por razões inexplicáveis.

Em 2016, Oksana Pushkina voltou à NTV, onde apresentou o programa Espelho para heróis ("Зеркало для героя"). Ela descreve seu retorno às ondas do rádio como o evento principal de 8 de março. Este show foi veiculado de 8 de março a 7 de julho de 2016.

Defensora dos direitos da criança do Oblast de Moscou
Em 18 de junho de 2015, Oksana Pushkina foi nomeada Delegada para os Direitos da Criança pela Duma Oblast de Moscou, por proposta do Governador do Oblast de Moscou, Andrei Vorobiov.

Nessas funções, ela apoiou notavelmente a criação de apartamentos residenciais para crianças criadas em orfanatos, ou propôs a criação de um centro de crise para receber mães e crianças vítimas de violência doméstica em situação de emergência.

Membro da Duma
Ela deixa o cargo em 29 de setembro de 2016 devido à sua eleição para a Duma Estatal da Assembleia Federal da Federação Russa. Ela apareceu nas eleições parlamentares russas de 2016 na lista do Partido Rússia Unida, no distrito eleitoral de Odintsovo nº 122 (oblast de Moscou) e foi eleita deputada.

Ela é vice-presidente da comissão para a família, mulheres e crianças.

Oksana Pushkina é a única parlamentar que se posicionou publicamente ao lado de jornalistas que acusam Leonid Slutsky, presidente do Comitê de Relações Exteriores da Duma, de assédio sexual. Ela então lamentou o vácuo legal sobre assédio na legislação russa, e declarou "Esse problema é uma realidade em nosso país. Deve ser regulado por legislação. E eu farei tudo ao meu alcance sobre isso".

De forma mais geral, ela condenou publicamente as desigualdades profissionais entre mulheres e homens na Rússia, e defendeu um projeto de lei para combater a discriminação contra as mulheres, que não estava na agenda do parlamento. Ela também é autora de um projeto de lei sobre o parto em X e outro sobre a obrigação dos pais de cuidar de crianças soropositivas, justificados por recusas de atendimento em famílias tradicionalistas.

Ela participou da preparação do projeto de lei sobre a prevenção da violência doméstica na Federação Russa. De acordo com declarações de seu advogado, no final de novembro, ela pediu ao Ministério de Assuntos Internos da Rússia para investigar o movimento Sorok sorokov, dadas as suas declarações endossando a violência e apelando ao extremismo.

Programas de televisão

 Madame Success ("Госпожа Удача") (1992-1993);
 O Homem dos Resultados ("Человек результата") (1992-1993);
 Histórias de Mulheres de Oksana Pushkina () (1997-1999) - ORT;
 Olhar de Mulher () (1999-2013) - NTV;
 Peço o divórcio () - Pierviy Kanal;
 Irina Rodina. uma mulher de caráter () (2014) - documentário (escritor e diretor), Pierviy Kanal;
 Espelho para o herói ("Зеркало для героя") (2016) - NTV.

Atividades sociais
Oksana Pouchkina é membro do conselho político do fundo SPID. Tsentr, cujo objetivo é a prevenção e luta contra a AIDS.

Prêmios

 Ordem da Amizade (27 de junho de 2007) - por sua grande contribuição para o desenvolvimento da televisão nacional e seus muitos anos de trabalho frutífero.
 Prêmio Nacional de Reconhecimento Público das Conquistas Femininas Olympia da Academia Russa de Negócios e Empreendedorismo (2004).

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Naturais de Petrozavodsk
Ativistas dos direitos humanos da Rússia
Mulheres da Rússia na política
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2020
Agraciados com a Ordem da Amizade

Oksana Pushkina


Adair Crawford (født 1748, død 29. juli 1795) var en britisk kemiker og fysiker, som var foregangsmand i udviklingen af kalorimetriske metoder til at måle stoffers specifikke varmekapacitet og temperaturen ved kemiske reaktioner. I sin indflydelsesrige bog fra 1779, Experiments and Observations on Animal Heat, præsenterede Crawford nye eksperimenter, der beviste, at gasser ved åndedrætsudveksling i dyr er en forbrænding (to år efter Antoine Lavoisiers indflydelsesrige bog On combustion in general). Crawford var også involveret i opdagelsen af grundstoffet strontium.

Referencer

Fysikere fra Storbritannien
Kemikere fra Storbritannien

Adair Crawford


is a Japanese anime television series produced by Studio Junio. aired on TV Tokyo from October 1, 1996, to March 25, 1997. It is the first installment of the Saber Marionette franchise. The show was localized in North America by Ocean Productions and into six other languages by various companies.

In between production, Saber Marionette J spun off into other media. A manga serialized in Kadokawa Shoten's Dragon Age magazine ran from October 1996 to November 1999, and was collected into five volumes. A concurrent radio drama was broadcast and the show's original soundtrack was published by Kings Records. The show was also the basis for a PlayStation fighting game called Saber Marionette J: Battle Sabers, developed and published by Tom Create.

Plot
Otaru Mamiya is an 18-year-old day laborer living on his own in the fictional city state of Japoness. Employed as a fish peddler and running a morning's catch, he is hit by a car driven by Mitsurugi Hanagata, an acquaintance, spoiling his merchandise and sparking a fight the two agree to take elsewhere.

Traveling to a gully outside of the town, the boys continue their quarrel on a bridge where a skilled Otaru makes quick work of his opponent. In an unfortunate turn of events however, Otaru, balancing himself on a fence post which breaks off, is dumped into the river below where he is helplessly washed away.

Moments later, having drifted ashore in a small pond, Otaru finds himself at a rural athenaeum, the Japoness Pioneer Museum. He curiously explores the decrepit building, falling through a trapdoor and into a secret underground basement where he finds and awakens an encapsulated marionette. She introduces herself as Lime, embracing the dumbfounded boy with a laugh and revealing an unprecedented ability to express emotion.

Setting
The prologue of Saber Marionette J is set sometime into the 22nd century, when Earth's population has grown to such a magnitude that humanity cannot feasibly continue without colonizing space. The initial stages of the project make a promising effort of moving civilization into orbit, however it is during travel to a planet name Terra II that a transport vessel, the Mesopotamia, experiences a catastrophic fate, destroying all but a lone escape pod of people who plunge to the surface below. Of the handful of survivors however, only six males survive the crash, a ratio that both cripples their manpower and leaves them unable to reproduce.

Marooned and without communication, the men turn to genetic engineering as a method to produce clones of themselves, enough to populate the planet and sustain habitation. The effort is  critically fruitful, and over a course of three centuries, each of the survivors and their successors establish individual settlements in the form of six city-states.

In spite of the remarkable success however, notwithstanding even advancements in technology, Terra II remains uninhabited by women. An effort to substitute this absence is made with the manufacture of feminine androids name marionettes; creations that, while they serve their purpose, operate without sapience, emotion, or free will.

Themes
Saber Marionette J contains several groups of notable themes, mainly in the names of characters and locations. The focal heroines, Lime, Cherry, and Bloodberry, are named after fruits, while their counterparts, Tiger, Luchs, and Panther are named after animals, specifically of the family Felidae (using the German words and pronunciations for tiger, lynx, and panther due to their Galtland origins). Ieyasu Tokugawa, the fictional shogun of Japoness, derives his name and appearance from Tokugawa Ieyasu, while Gerhardt von Faust, führer of Galtland, is an allusion of Adolf Hitler whose name may be derived from Faust, a character of German folklore.

The city-states established by the male survivors are also based on the political and developmental histories and periods of countries. Japoness is a reminiscence of feudal Japan, Galtland portrays the totalitarian regime of Nazi Germany, Peterburg is structured after Soviet Russia, New Texas is representative of the modern United States, Xi'an paints the image of Imperial China and Romana takes after the Roman Empire. The letters that affix the titles of the franchise have also been explained to represent the city-state in which a particular series is set in. Saber Marionette R, for example, takes place in Romana while Saber Marionette J, occurs in Japoness.

Besides the show's botanic, animal and historic references, as well as its generally comedic overtones, Saber Marionette J briefly explores deeper motifs as well. One such motif, outspoken by Mitsurugi, is the discriminatory notion that marionettes are of no importance to humans beyond their menial labor, and should be disenfranchised to the affection or privileges of people. This idea becomes more recurrent later in the series when Otaru finds himself growing closer to the girls and questions himself for it. Another visited theme is the exploration of life, its senescence, and death. These truths have a major impact on the girls' developmental identity as they come to terms with themselves and humans.

Characters
Saber Marionette J follows the life and adventures of , an obstinate young man, who through mishap and predestination, goes from a nondescript street vendor to a national hero and sensation. During the onset of the series, Otaru comes into the inadvertent acquisition of three marionettes; , a wildly effervescent girl with a knack for mischief; , the gentle and soft-spoken mind with gifted culinary skills; and , a bold and voluptuous woman with vigor matched only by her libido. Warranted by their unique ability to show mood and temperament, it is explained that each of the girls possess a heart-like technology, known as a maiden circuit, that empowers them with emotion. , the effeminate gay acquaintance who has a crush on Otaru and whose reckless driving more or less sets the premise of the show, also bands together with the group on their travels and as their neighbor when his mansion is burned down.

The show's focal antagonists and their endeavors are fronted by , the megalomaniac dictator of Gartlant who campaigns to conquer his neighboring sovereigns in order to control all of Terra II. Like Otaru, Faust is supported by his own trio of marionettes, collectively known as the Saber Dolls, who are structurally villainous counterparts to Lime, Cherry and Bloodberry: , the tenacious and emotionally subservient leader; , an intelligent and accomplished strategist; and , a loud and vicious blonde. In a complementing fashion, each of these girls also possess maiden circuits.

Cast

Localization
Saber Marionette J was reproduced into seven languages through a joint cooperation of different companies. Bandai Entertainment announced on October 12, 2000 that it would be publishing the series on DVD, itself dubbed into English by Ocean Productions. Bandai went on to announce that the series would be released in a chronological fashion, succeeded by Saber Marionette J to X. Scheduled for release in February 2001, in addition to the standard Japanese and English dubs, Bandai announced around August 7, 2000 that the DVD releases would also contain Spanish; dubbed by Alebrije Entertainment, broadcast by Animax Latin America and Locomotion where it was also known by the name Chica Marioneta J.

Anime House, a company situated in Cologne, released the series in German; while Beez, the European off-shot of Bandai Visual, handled distribution in France.

Media

Manga
A few months before the release of the anime, a manga iteration of Saber Marionette J began to circulate in Kadokawa Shoten's Monthly Dragon Age written by series creator Satoru Akahori and illustrated by Yumisuke Kotoyoshi. The series ran from October 1996 to November 1999, being collected in five volumes by the company from January 1997 to December 1999. Besides its native release, Editora JBC, a Tokyo-based Portuguese publisher, announced on March 8, 2010 that it has secured the rights to the series.

In a similar fashion to the animated series, the Saber Marionette J manga was localized into other languages. Notably, Tokyopop announced in 2003 that it had acquired the publishing rights to the series and that the first volume would be released in July of that year. Madman Entertainment, an Australian publisher, additionally published the manga in Oceania from May 19, 2004 to March 5, 2005. Editorial Ivrea, an Argentina-based publishing company, published the series in Spanish.

Light novels
A total of 14 light novels were made about the series, written by Satoru Akahori and illustrated by Tsukasa Kotobuki. The books were printed by Fujimi Shobo between April 1995 and July 1, 1999.

Audio CDs
The complete soundtrack of Saber Marionette J was reproduced for distribution when the anime was still in production. The initial release, titled "Japones ginei shisyu sonoichi" (Japones Recitation Poem Collection 1)", was made on December 21, 1996 and contained 17 tracks by King Records. A sequel release, containing 24 tracks, was made on April 9, 1997.

Two audio dramas were made of the series. The first, released direct to commercial disc, was published from January 24 to May 22, 1995 as a four-disc set by King Records under their StarChild label, each containing 4 tracks with additional bonuses. These tracks would later be broadcast on October 21. The second audio drama was aired on TBS on Thursdays and was based on the aforementioned novels. Broadcasts were made from April 27 to July 3, 1997.

Game
Tom Create, a small Tokyo game developer, produced a fighting game of the series titled , published by Bandai Visual on March 28, 1997 for the PlayStation. Featuring Lime, Cherry, Bloodberry, the Saber Dolls, and a new marionette name Apple, the player is able to fight against a CPU or, with another controller, a second player. At the beginning of each round, player's are also allowed to choose two special abilities to buff their characters. The game featured an alternate version of the anime opening and was released in a limited and regular edition, the former bundled with figurines and special edition portraits of the characters.

Reception
Saber Marionette J was met with mostly positive reception. THEM Anime Reviews gave the series a 5 out of 5 stars, calling it "Top-notch animation, involving story and memorable characters make this one of the greats. If there was a flaw to be found here, it was too small to notice." Industry aggregator Mania.com editor Chris Beveridge rated each of the three North American releases a B, averaging a predictable story, an overall solid release, but that "Saber Marionette J was decent if unexceptional in total."

On Anime News Network, the show retains a median "Good" rating, averaging a 7 out of 10; the first VHS was also given a B+. Less favorable reviews criticized the cliche plot, character voices and less than crisp artwork. On Latin America the show turned a cult classic because of its airing on Locomotion and later Animax Latin America.

Footnotes
a.  Luchs name is derived from the German spelling and pronunciation for lynx.

References

Further reading

External links

1995 Japanese novels
1996 anime television series debuts
Bandai Entertainment anime titles
Fujimi Fantasia Bunko
Harem anime and manga
Kadokawa Shoten manga
Light novels
Romantic comedy anime and manga
Science fiction anime and manga
Shōnen manga
Tokyopop titles

ja:セイバーマリオネット

Saber Marionette J


المدرسة الوطنية للإلكترونيك والاتصالات بصفاقس  هي إحدى المؤسسات العليا التابعة لجامعة صفاقس بالجمهورية التونسية، وقد تم إحداثها سنة 2002 بمقتضى الأمر عدد 1623-2002 المؤرخ في 9 جويلية 2002،و كانت أنذاك تحمل اسم «المعهد العالي للإلكترونيك والاتصال بصفاقس» وهدفها أنذاك كان تكوين فنيين سامين في الإلكترونيك والاتصال والإعلامية وتحولت إثر ثورة الياسمين في تونس إلى مدرسة وطنية لتكوين المهندسين.
من أبرز الشعب التي تدرس بالمدرسة الوطنية للإلكترونيك والاتصالات بصفاقس :
الهندسة الكهربائية
هندسة الشبكات والاتصالات
الهندسة في الإعلامية الصناعية

أرقام
طبقا لأرقام العام الدراسي 2007-2008 يدرس بالمعهد 773 طالبا من بينهم 317 طالبة.

وصلة خارجية
 موقع المعهد العالي للإلكترونيك والاتصال بصفاقس.

مراجع

التعليم في تونس
تعليم عال
جامعة صفاقس
معاهد علمية
هيئات تعليمية أسست في 2002


Der Militärflugplatz Rom-Centocelle liegt an der Via Latina im Südosten der italienischen Hauptstadt Rom. Es handelt sich um den ältesten Flugplatz Italiens. Heute dient er als Standort verschiedener militärischer Kommandobehörden und als kleiner Heliport.

Geschichte
Als der US-amerikanische Flugpionier Wilbur Wright im April 1909 mit seinem Flyer zu einer Vorführung nach Rom kam, wurde an der Via Casilina im heutigen Stadtteil Centocelle ein Wiesengelände als Flugplatz vorbereitet. Vom 15. bis zum 26. April 1909 führte Wright auf Einladung des gerade gegründeten römischen Aeroclubs hier etliche Flüge durch, die auch der Ausbildung angehender italienischer Piloten dienten. Darunter befand sich der erste italienische Militärpilot Mario Calderara, der in Centocelle dann als Ausbilder tätig war. Bis 1910 wurde das Flugfeld von Centocelle ausgebaut und eine erste Flugschule eingerichtet, die sowohl Militärpiloten der neuen Fliegertruppe, als auch Zivilpiloten ausbildete. Im Frühjahr 1911 lösten die neuen Flugschulen in Cascina Malpensa und Aviano die Schule in Centocelle ab.

Der Flugplatz von Centocelle wurde danach bis zum Zweiten Weltkrieg vorwiegend zu Lufttransportzwecken genutzt. Am 17. Mai 1919 verunglückte in Centocelle eine britische Handley Page bei einer Zwischenlandung auf dem Weg von London nach Kairo. Unter den Überlebenden befand sich Lawrence von Arabien. Am 14. Februar 1920 startete Arturo Ferrarin von Centocelle aus zu seinem Rekordflug nach Japan. Am 4. November 1923 erhielt die wenige Monate zuvor gegründete italienische Luftwaffe (Regia Aeronautica) in Centocelle ihre Truppenfahne.

Im Zweiten Weltkrieg war Centocelle Ziel etlicher alliierter Luftangriffe, die den Flugplatz weitgehend zerstörten. Nach dem Krieg machte die Stadtentwicklung Roms einen Ausbau  unmöglich. Bis 1949 war der Flugplatz Standort eines Lufttransportgeschwaders, bis 1959 dann von Teilen der Flugbereitschaft, die schließlich auf den Flughafen Rom-Ciampino umzog.

1960 wurde der Flugbetrieb mit Starrflügelflugzeugen in Centocelle ganz eingestellt. Auf dem südlichen Teil des Flugplatzes, dessen Start- und Landebahn größtenteils abgetragen wurde, verblieben militärische Dienststellen der italienischen Luftwaffe. Den Nordteil wandelte man in einen Stadtpark um (Parco di Centocelle), andere Bereiche dienten als Neubaugebiet. Im Stadtpark beließ man einen Teil der Piste mit der Landeschwelle 27 als Erinnerung an die luftfahrthistorische Bedeutung Centocelles. Der Flugplatz gilt als Wiege der italienischen Luftfahrt.

Infrastruktur und Nutzung
Der nahe der Via Tuscolana gelegene Südteil des Flugplatzes wird weiterhin militärisch genutzt und als "Militärflugplatz" bezeichnet, obwohl es sich de facto nur um Kasernenanlagen handelt, zu denen im Osten ein kleiner Hubschrauberlandeplatz gehört. Dort befindet sich heute das Einsatzführungskommando der italienischen Streitkräfte (COI) und auch deren Spezialkräftekommando (COFS) sowie Dienststellen der italienischen Luftwaffe.

2016 zog das Generalsekretariat und die Rüstungshauptabteilung des Verteidigungsministeriums (Segretariato Generale della Difesa – Direzione Nazionale degli Armamenti) in ein neues Gebäude auf dem Gelände des ehemaligen Flugplatzes. Damit befinden sich wesentliche Teile des Ministeriums und der militärischen Führung nunmehr in Rom-Centocelle.

Weblinks
Internetseiten des Einsatzführungskommandos
Offizielle Webseiten COFS
Webseiten des Comando delle Forze di Supporto e Speciali (CFSS) der italienischen Luftwaffe
SGD/DNA des Verteidigungsministeriums

Rom-Centocelle
Rom
Verkehrsbauwerk in Rom
Erbaut in den 1900er Jahren
Rom-Centocello

Militärflugplatz Rom-Centocelle