USS Newport News (CA–148) was the third and last ship of the  of heavy cruisers in the United States Navy. She was the first fully air-conditioned surface ship and the last active all-gun heavy cruiser in the United States Navy.

Construction and career
Newport News was laid down 1 November 1945, launched on 6 March 1948 by Newport News Shipbuilding and Dry Dock Company, Newport News, Virginia, sponsored by Eliza S. Ferguson and commissioned on 29 January 1949, with Captain Roland N. Smoot in command.

1950–1962

In addition to annual deployments to the Mediterranean from 1950 to 1961 for duty with the Sixth Fleet, she participated in major fleet exercises and midshipman training cruises in the Caribbean and Western Atlantic.

On 4 January 1956 she steamed for a tour of duty in the Mediterranean as the flagship of Vice Admiral Ralph A. Ofstie, Commander Sixth Fleet. Vice Admiral Ofstie was relieved on board by Vice Admiral Harry Donald Felt on 12 April in Barcelona, Spain. Commander Sixth Fleet transferred his flag to  on 21 May at Gibraltar. The ship returned to Norfolk, Virginia on 29 May 1956. The ship visited the city of Newport News over the Fourth of July holiday, leaving Norfolk on 2 July and returning on 5 July. During the trip from Norfolk to Newport News, 250 dependents took part in the first dependents' cruise in the ship's history. From 16 July to 24 August, she participated in Midshipman Cruise Charlie as flagship of Commander Cruiser Division TWO. Visits were made at New Orleans, Louisiana, Balboa, Canal Zone, and Guantanamo Bay. While transiting the Panama Canal, Rear Admiral Ira H. Nunn relieved Rear Admiral E. R. McLean, Jr. as Commander Cruiser Division TWO. On 19 September she entered the Norfolk Naval Shipyard for overhaul, remaining at Norfolk through December 1956. Commander Cruiser Division TWO transferred to  on 20 September and his staff returned aboard on 1 November 1956.

In early September 1957, Newport News was on station in the Eastern Mediterranean in preparation for any contingency during the Syrian crisis. In March 1960, while steaming 75 miles northeast of Sicily, Newport News was ordered to proceed to Agadir, Morocco, to render assistance to the survivors of the 1960 earthquake. She steamed 1,225 miles in 40.5 hours at an average speed of 31 knots, arriving on 3 March to provide medical and material aid. After the assassination of General Rafael Trujillo and the resulting instability in Santo Domingo, Newport News was underway on short notice on 4 June 1961, and proceeded to a station in international waters off the Dominican Republic to await further orders. When the crisis terminated, the ship conducted training exercises off Puerto Rico before returning to Norfolk.

Newport News berthing and communications facilities were modified in the winter of 1962 to accommodate Commander United States Second Fleet and his staff. In August 1962, she participated in NATO Exercise RIPTIDE III, and upon the end of the exercise, made a month-long tour of Northern European ports as flagship of the Commander Striking Fleet Atlantic (COMSTRIKFLTLANT), the NATO role of the Commander of the Second Fleet.

Within a month after return to Norfolk, Newport News was underway on 22 October as the flagship of the Atlantic Fleet for the Cuban Missile Crisis, with  as her destroyer escort. The two ships stopped the Soviet vessel Labinsk and ordered her away from Cuban waters. For the next month, acting as flagship for ComSecondFlt, Newport News was on station northeast of Cuba. When the Soviet MRBMs were dismantled and removed from Cuba, Newport News assisted in the missile count. Upon cancellation of the quarantine, she returned to her homeport of Norfolk the day before Thanksgiving.

1963–1974

Operations from 1963 through 1967 consisted primarily of NATO exercises in the North Atlantic, gunnery and amphibious exercises off the Eastern seaboard and Caribbean, and midshipman cruises. When the Dominican Republic crisis of 1965 developed, Newport News sortied from Norfolk on 29 April for Santo Domingo, where she was flagship for Commander Joint Task Force 122. Newport News remained on station off Santo Domingo until 7 May 1965 when JTF 122 was dissolved, and command was shifted to the Army ashore in the Dominican Republic. She returned to Norfolk, where in June alterations were made to increase her combat capabilities. On 28 June 1965, Newport News entered the Norfolk Naval Shipyard, Norfolk, Virginia for a five-month period of refitting and overhaul. Shakedown was in Guantanamo, Cuba, over Christmas and New Year of 1965. Upon her return from Gitmo, she again became Flagship for Second Fleet, with Vice Admiral Masterson taking command.

1 September 1967, Commander Second Fleet shifted his flag to the light cruiser , and Newport News departed Norfolk 5 September for a six-month deployment to Southeast Asia.

Arriving Da Nang, South Vietnam, on the morning of 9 October, she became the flagship of ComCruDesFlot 3. That night, at 2300, she fired her eight-inch guns for the first time in anger against shore targets in North Vietnam as part of Operation Sea Dragon.

Newport News spent 50 days patrolling the coast of North Vietnam as part of Operation Sea Dragon – the Navy's effort to destroy waterborne logistics craft, military supply routes and installations in North Vietnam.  During this period, the ship conducted 156 strikes with 325 North Vietnamese coastal defense sites taken under fire.  According to spotters, Newport News sank 17 waterborne logistics craft, damaged another 14 and destroyed several enemy bunkers and radar sites, bridges, barges, trucks and roads.  The ship was subjected to return fire on several occasions, but each time countered enemy batteries.  On 19 December 1967, Newport News exchanged fire with 20–28 separate shore batteries, simultaneously, off the coast of North Vietnam. During this engagement, over 300 enemy rounds bracketed the cruiser's position, but she suffered no direct hits.  This encounter led to forward observers to nickname Newport News "The Gray Ghost from the East Coast," a moniker she retained throughout her three Vietnam deployments.

Subsequent to the end of Operation Sea Dragon and for the remaining several months of this deployment, Newport News participated in Naval Gunfire Support operations near the DMZ. In support of Third Marine Division forces on the coastal area, firing around the clock for periods sometimes lasting several weeks.

During this deployment, Newport News expended 59,241 rounds of high-explosive ammunition, while conducting 239 observed and 602 unobserved missions.  She came under fire of enemy coastal defense batteries on seventeen separate occasions, hit by shrapnel but never suffered a direct hit.

The cruiser departed Subic Bay on 21 April and arrived at her homeport of Norfolk, Virginia, on 13 May 1968, via the Panama Canal.

Following an extensive yard overhaul period to prepare her for further combat operations, on 21 November 1968 Newport News departed Norfolk to commence a second deployment to Vietnam.  Combat operations during this tour commenced on 25 December 1968, focused on providing naval gunfire support to the 7th and 9th ARVN in Vĩnh Bình Province and the DMZ.  Newport News departed Da Nang on 3 June 1969, via San Francisco and the Panama Canal, to arrive at her homeport in Norfolk, Virginia, in early July.

In May 1972, Newport News returned for her third and final combat tour. Along with the guided missile cruisers  and , as well as several screening destroyers, the ship took part in a high-speed night bombardment of Haiphong harbor known as Operation Custom Tailor. In June 1972, New York Times reporter Fox Butterfield, who was aboard the ship, detailed its role in Operation Linebacker. "Along with 64 other aircraft carriers, cruisers, destroyers and supply ships of the Seventh Fleet—the biggest armada organized since World War II, Navy officers say—the Newport News is part of Operation Linebacker, the Nixon Administration's air and naval campaign to prevent North Vietnamese supplies from getting to South Vietnam."

On 27 August 1972, Newport News, ,  and  made a night raid into Haiphong Harbor shelling the port area from a distance of . After leaving the harbor two Vietnam People's Navy torpedo boats engaged the ships  southeast of Haiphong with one sunk by the Newport News and the other set on fire by the Rowan and then sunk by a Navy A-7 jet.

At 1 a.m. on 1 October 1972, while in action off the Demilitarized Zone, Newport News sustained an in-bore explosion in her center 8-inch gun of number two turret. A defective auxiliary detonating fuze caused the projectile to detonate almost immediately upon firing. A total of 20 sailors were killed and another 36 suffered serious injuries from toxic gas inhalation. The barrel proper was blown forward from the gun. After making its way to Subic Bay in the Philippines, the ship was out of commission for several weeks as its damaged gun was removed and its port plated over. The explosion had caused extensive damage to the center gun mount. It was proposed to replace the damaged mount with one from sister ships Des Moines (CA-134) or Salem (CA-139), both of which had been decommissioned, but this was rejected as being too expensive.  As a result, the damage was not repaired and the turret was simply closed off for the remainder of the ship's career.

Operations near Vietnam resumed 21 October and continued until December 1972 when the ship was recalled to Norfolk. During 1973 and 1974 the ship undertook training cruises and visited many ports around the world before being recalled for decommissioning.  While there was some interest in retaining her "big-gun" capability in the fleet, a survey to determine further service indicated the ship was beyond economical refitting.

Modifications
Newport News underwent several refits which changed her appearance and increased her capabilities.  During the mid-1950s her forward bridge was enclosed on both levels with roofs and glass windows creating a navigation bridge above, and a flag bridge below.  Later in the 1950s more capable radars for navigation and gunnery were fitted.  The biggest change for her came in 1962 when a large deckhouse was added midships which gave her enhanced flagship accommodation and office spaces.  This would result in her becoming the United States Second Fleet flagship for most of the rest of her career, save for her gunfire support stints during the Vietnam War.

Decommissioning
Newport News was decommissioned on 27 June 1975 during the Ford Administration and stricken from the Naval Vessel Register on 31 July 1978 during the Carter Administration.  She spent her later years as a member of the Philadelphia Naval Shipyard's Mothball Fleet and was sold for scrap in New Orleans, Louisiana, on 25 February 1993 during the Clinton Administration. The museum ship,  in Quincy, Massachusetts contains her bell and other items dedicated to Newport News and her crew.

In the Hampton Roads Naval Museum's The Ten Thousand-Day War at Sea: The U.S. Navy in Vietnam, 1950–1975 section of the museum, a large model of Newport News in her Vietnam configuration is displayed.

Gallery

Awards
Combat Action Ribbon
Navy Unit Commendation with star in lieu of 2nd award
Meritorious Unit Commendation
Navy E Ribbon
Navy Occupation Medal with "Europe" clasp
National Defense Service Medal with star
Armed Forces Expeditionary Medal
Vietnam Service Medal with three campaign stars
Republic of Vietnam Campaign Medal

 On 4 July weekend 1968, Newport News was awarded its first Navy Unit Commendation, presented to Captain Snyder by Rear Admiral John Wadleigh on behalf of the Secretary of the Navy "for Exceptionally meritorious service from 2OCT67 to 26APR68 while engaged in operations against enemy aggressor forces in the waters contiguous to the hostile coastline of both North and South Vietnam."
 The ship was awarded the "Top Gun" award for support of the allied forces during the 1969 deployment.
 In 1969, Newport News was awarded the Navy Meritorious Unit Commendation for performance during operations against hostile enemy forces during the ship's second deployment to Vietnam during 1968 and 1969.
Newport News received the Battle Efficiency "E" for CIC/Operations for Fiscal Year 1972. The occasion marked the 24th commissioning anniversary of Newport News. COMSECONDFLT VADM Finneran was guest speaker at the ceremony. (Twenty-nine January is the official anniversary of Newport News.)
On 13 July 1973 Newport News was awarded its second Navy Unit Commendation, presented to Capt Kelly by VADM Finneran on behalf of Secretary of the Navy John W. Warner at a ceremony which was also attended by Capt Zartman, who had been Commanding Officer for the 1972 Vietnam deployment, during which the award was earned.

Museum and Memorial Foundation
In June 2000, three sailors from the USS Newport News visited the USS Salem, the sister ship of the News which is preserved as a museum ship. Discussions began on providing the USS Newport News shipmates space to set up a display and museum of the News. In July 2000, an agreement was reached between the USS Salem Museum and the USS Newport News Museum and Memorial Foundation. Donations of items, memorabilia, audio/visual material, and more began to flow in.
Between 2000 and 2002, multiple work parties were held to get the museum displays organized, installed, and arranged. In 2001, the USS Newport News Museum and Memorial Foundation were able to secure a mooring bit that was preserved from the News, as well as the memorial plaque honoring the fallen shipmates who perished in the October 1972 turret explosion. In 2002, the foundation also secured the ship's bell from the Mariners Museum in Newport News, VA. Also in 2002, the Foundation organized a working party to restore Turret 2 on the USS Salem and dedicated it to the Newport News sailors who perished in the explosion. Decades of congealed hydraulic fluid were removed, brass polished, and paint applied.

References

Notes

Sources

External links

 USS Newport News Home Page, website dedicated to USS Newport News (CA-148)
 USS Newport News ships store, USS Newport News (CA-148) ships store.
 Model of USS Newport News at the Hampton Roads Naval Museum – dvidshub.net

Des Moines-class cruisers
Ships built in Newport News, Virginia
1948 ships
Cold War cruisers of the United States
Vietnam War cruisers of the United States

USS Newport News (CA-148)


Hans Im Thurn-Stokar (* 1535 in Schaffhausen; † 31. März 1611) war ein Adliger aus dem Geschlecht der Im Thurn, einem Adels- und Patriziergeschlecht der Stadt Schaffhausen. Er war Vogtherr von Thayngen und Altikon, 1578 Obervogt von Neunkirch, Reichsvogt, Bannerherr und Säckelmeister der, de jure Reichsstadt Schaffhausen, de facto der Alten Eidgenossenschaft zugehörig.

Leben
Hans Im Thurn-Stokar war der Sohn des Bat Wilhelm Im Thurn (1532–1550) und dessen Frau Dorothea Schultheiß, eine Tochter eines Konstanzer Bürgermeisters. Er hatte fünf Brüder und drei Schwestern. In Thayngen besaßen die Im Thurn bereits 1306 einen Halben Hof. Diesen Besitz bauten sie im Lauf der Zeit weiter aus, so dass Hans Im Thurn in den Jahren 1593 bis 1604 das gemauerte Haus durch den noch heute bestehenden Bau, das Schloss Thayngen, als neuen Sitz des Schaffhauser Landvogtes und persönlichen Sommersitz ersetzen konnte. Er war beim Volk sehr beliebt, er war freigebig und half gerne, er war 28-mal Taufpate, und vermachte in seinem Testament 200 Gulden für die Armen zu Thayngen. Als er älter wurde, war sein Spruch: Das ewige Gut macht guten Mut, das zeitliche mir erleiden tut. 1615 erweiterte sein Sohn und der spätere Bürgermeister von Schaffhausen, Hans Im Thurn-Peyer, den Bau mit dem Anstoss uf dem Kerhals, um den nördlichen Anbau.

Hans Im Thurn-Stokar war verheiratet mit Margreth Stokar (* 1. Febr. 1544; † 3. April 1598) und hatte fünf Söhne und drei Töchter:
 Bat Wilhelm (1562–1612) ⚭ M. Burgauer
 Benedict (1563–1627), Gerichtsherr zu Altikon ⚭ 1. M. Zollikofer, 2. E. P. Effinger
 Rueger (1569–1617), Pannerherr, ⚭ Anna Koler
 Hans Im Thurn-Peyer, (1579–1648), Bürgermeister von Schaffhausen, ⚭ Barbara Peyer
 Joachim (1580–1635), in Zürich und Altikon ⚭ Barbara Schmid
 Ursula (1593 ⚭ Tobias Peyer)
 Margreth (1573–1642) ⚭ 1. Hans Konrad Peyer im Hof; 2. Hans Christ. v. Waldkirch
 Elisabeth (1582–1629) ⚭ A. v. Waldkirch

Er hatte noch eine Tochter
 Maria (1611) ⚭ Hans Kaspar Peyer (bei Rüeger nicht genannt ?)

und er hatte noch drei weitere Söhne, die aber früh verstarben, oder umkamen:

 Eberhart starb 1592 als Student in Straßburg
 Friedrich, in bei einem Duell in Straßburg
 Hans Albrecht, 1596 als Fähnrich in französischen Diensten erschlagen

Er war ein Zeitgenosse und Freund des Schaffhauser Chronisten Johann Jakob Rüeger, dieser erwähnt ihn lobend, und teilt mit, dass er ihm sehr behilflich zur Abfassung seiner Chronik war. Sein Schwiegersohn, Johann Wilhelm Ziegler († 1608) verfasste einen Nachruf, der 1611 im Druck erschien, und ein Kupferstichporträt enthält. Die Internet Recherche ergab das gleiche Blatt als Einblatt Druck im Graphischen Bestand des Germanischen Nationalmuseums, ein Foto ist online im Marburger Bildindex. Das Blatt hat als Sterbedatum: Placide apud suos obdormiuit Ano 1611, ultimo Martij das heisst: Schlief ruhig ein den letzten Tag im März 1611, und den Spruch auf Latein: Dieser Körper arbeitet nicht mehr, denn er trug, als er noch am Leben war, das Licht und das Leben zu seinem Vater, das ist des Thurnschen Geschlechts Herrlichkeit, Ruhm und Ehre. Die Handschrift der Rüeger´schen Chronik soll ebenfalls ein Porträt von ihm enthalten.

Literatur

 Johannes Winzeler: Geschichte von Thayngen. 1963, .
 Johann Jakob Rüeger: Chronik von Schaffhausen. 1892.
 Harder, Im Thurn: Chronik von Thayngen.
 Andreas Schiendorfer: 1000 Jahre Thayngen. Jubiläumsbuch, Thayngen 1995, ISBN 3-905116-03-0.

Einzelnachweise

Adliger
Kanton Schaffhausen
Geschichte (Kanton Schaffhausen)
Person (Kanton Schaffhausen)
Geboren 1535
Gestorben 1611
Mann

Hans Im Thurn-Stokar


Keys II é a reedição do oitavo álbum de estúdio da cantora, compositora e produtora norte-americana Alicia Keys, intitulado Keys. Foi lançado em 12 de Agosto de 2022 nas plataformas digitais e em versão exclusiva em CD pela loja Target.

O álbum consiste em todas as músicas das versões "Originals" e "Unlocked" e mais 4 faixas inéditas.

Faixas

Notas
 - denota co-produtores
 - Is It Insane (Originals) foi recordada originalmente em 2003 para seu segundo álbum The Diary of Alicia Keys.

Créditos de Demonstração
Plentiful (Originals) - Contém elementos de "The Truth" escrita por Beanie Sigel, Kanye West e performada por Beanie Sigel e  de "Chicago" escrita e performada por Graham Nash.
Skydive (Originals) - Contém elementos de "Heartbeat" escrita por Kenton Nix e performada por Taana Gardner.
Best of Me (Originals) - Contém elementos e interpolações de "Cherish The Day" escrita por Helen Adu, Andrew Hale, Stuart Matthewman e performada por Sade.
Nat King Cole (Originals) - Contém demonstrações de "Ain't No Sunshine" escrita e performada por Bill Withers.
Skydive (Unlocked) - Contém elementos de "Heartbeat" escrita por Kenton Nix e performada por Taana Gardner.
Best of Me (Unlocked) - Contém elementos e interpolações de "Cherish The Day" escrita por Helen Adu, Andrew Hale, Stuart Matthewman e performada por Sade, elementos de "Love Serenade" escrita e performada por Barry White e elementos não creditado de "Strange Funky Games And Things" escrita por Barry White e performada por Jay Dee.
LALA (Unlocked) - Contém elementos de "In The Mood" escrita por Paul Richmond, Rueben Locke, Jr. Darryl Ellis e performada por Tyrone Davis.
Nat King Cole (Unlocked) - Contém demonstrações de "Ain't No Sunshine" escrita e performada por Bill Withers.

Histórico de lançamento

Álbuns de 2022
Álbuns de Alicia Keys
Álbuns de R&B
Álbuns de soul
Álbuns lançados pela RCA Records

KEYS (álbum)


Ciocănitoarea neagră (Dryocopus martius) este o pasăre sedentară din familia picide. Este cea mai mare ciocănitoare din Europa, având talia unei ciori. Lungimea corpului este de 45–57 cm, iar greutate de 200–380 g. Anvergura aripilor este de circa 64-73 cm. Longevitatea maximală cunoscută este de 14 ani. Colorația penajului este de un negru lucios, cu excepția unei zone de pe cap: masculul are tot creștetul roșu, iar femela - doar partea din spate a creștetului. Coada este lungă și în formă de daltă. Ciocul este mare, puternic, alb-albăstrui sau galben și cu vârful întunecat. Picioarele sunt sur-plumburii. Spre deosebire de celelalte ciocănitori, are un zbor drept continuu, fără ondulații. Arealul cuprinde regiunile boreale și temperate din Europa, parțial Asia până la Extremul Orient. Cele mai mari populații cuibăresc în Polonia, Bielorusia, Rusia și România. În România este întâlnită în păduri de conifere, mixte și foioase din Carpați, uneori și în cele din șes, mai ales în Muntenia. În ultimele decenii populația a suferit o expansiune accentuată și a devenit o specie larg răspândită în România, lipsind numai în zonele întinse fără păduri și la altitudini peste limita pădurii (1.700 m); este o specie comună în Delta Dunării. Populația din România este estimată la 14.500 și 57.000 de perechi. În Republica Moldova este foarte rară, a apărut prin anii 1980 și actualmente se întâlnește în pădurile din lunca Prutului și în zona Codrilor. Este o pasăre monogamă și sedentară, fiind prezentă tot timpul anului; iarna se întâlnește în ținuturile mai joase. Cuibul și-l sapă în copaci bătrâni, la 6-10 m de la sol sau și mai sus, și este scobit de ambii părinți, adesea chiar în trunchiuri sănătoase; gaura de intrare este ovală de cca 8 × 12 cm, adâncimea cuibului fiind de 60-100 cm, iar lățimea de 15-20 cm; cuibul este gol sau căptușit cu foarte puține așchii. Ponta este depusă o singură dată pe an prin aprilie-mai fiind alcătuită din 3-5 ouă albe, netede, lucioase, pe care le clocesc ambele sexe, timp de 12-14 zile. Puii sunt nidicoli, la ieșirea din ou fiind golași, cu pielea roz,  mandibula inferioară este prevăzută la bază cu o umflătură, cea superioară are vârful alb. Puii sunt hrăniți de ambii părinți cu hrană omorâtă în prealabil; ei deschid ochii la circa 12 zile; apar la deschiderea scorburii la 17-20 de zile și zboară la 24-28 de zile. Ciocănitoarea neagră se hrănește cu insecte și larvele acestora de sub scoarța arborilor. Consumă preponderent coleoptere (croitorii lemnului, gândacii de scoarță etc.) și larvele lor care trăiesc în copaci, furnici. Insectele le prinde cu limba lungă, care este acoperită de o substanță lipicioasă excretată de glandele salivare. Face găuri mari în trunchiurile putrezite ale copacilor în căutarea hranei cu ajutorul ciocului său puternic. Bate frecvent o darabană puternică care se aude de la o distanță de circa 3 km. Ciocănitoarea neagră este o specie folositoare, care consumă insectele dăunătoare de sub scoarță, protejând astfel copacii. Sunt descrise 2 subspecii: Dryocopus martius martius și Dryocopus martius khamensis. În Europa, inclusiv în România și Republica Moldova, trăiește subspecia Dryocopus martius martius.

Note

Bibliografie
 Davide Alberti. Caratterizzazione genetica delle popolazioni italiane di picchio nero. Tesi di Laurea. Anno Accademico 2008 - 2009
 Winkler, H. and Christie, D. 2002. Black Woodpecker (Dryocopus martius). In: del Hoyo, J., Elliott, A., Sargatal, J., Christie, D.A. and de Juana, E. (eds), Handbook of the Birds of the World Alive, Lynx Edicions, Barcelona.
 Cramp S., 1985. Handbook of the Birds of Europe the Middle East and North Africa. The Birds of the Western Palearctic. Vol.IV. Oxford University Press.
 Brazil, M. 2009. Birds of East Asia: eastern China, Taiwan, Korea, Japan, eastern Russia. Christopher Helm, London.
 Птицы России и сопредельных регионов: Совообразные, Козодоеобразные, Стрижеобразные, Ракшеобразные, Удодообразные, Дятлообразные. Москва: Товарищество научных изданий КМК, 2005 год.

Legături externe

 Ciocănitoare neagră Dryocopus martius. Societatea Ornitologică Română.
 Black woodpecker (Dryocopus martius). ARKive.  Imagini, video.
 Ciocănitoarea neagră. YouTube Video
 Pic noir Dryocopus martius - Black Woodpecker. Oiseaux.net
 Black Woodpecker (Dryocopus martius). Handbook of the Birds of the World (HBW). 17-volume
 Black Woodpecker Dryocopus martius. BirdLife International
 Black Woodpecker Dryocopus martius (Linnaeus, 1758). Avibase
 Dryocopus martius (Linnaeus, 1758) - Желна. Институт проблем экологии и эволюции им. А.Н. Северцова Российской академии наук.
 Желна / Dryocopus martius (Linnaeus, 1758) «Птицы России и сопредельных регионов: Совообразные, Козодоеобразные, Стрижеобразные, Ракшеобразные, Удодообразные, Дятлообразные» — Бутьев В. Т., Зубков Н. И., Иванчев В. П. и др. Москва: Товарищество научных изданий КМК, 2005 год.

 Dryocopus
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări descrise în 1758

Ciocănitoare neagră


Universitatea din Perugia (în ) este o universitate de stat cu sediul în Perugia, Italia. A fost înființată în 1308, după cum atestă Bula Papală emisă de Papa Clement V, care atestă înființarea facultății, Studium Generale.

Sigiliul oficial al universității îl portretizează pe Sfântul Herculan, unul dintre patronii sfinți, și grifonul coronat, care este simbolul orașului: reprezintă puterile ecleziastice și civile care au dat naștere universității în Evul Mediu.

Istoric
Una dintre universitățile "libere" din Italia, a fost ridicată la rangul de studium generale la 8 septembrie 1308 prin Bula Papală Super Specula a lui Clement V. O școală de arte a existat în jurul anului 1200, în care medicina și dreptul au fost învățate curând , cu un angajament puternic exprimat prin documentele oficiale ale Consiliului Local din Perugia. Înainte de 1300 au existat mai multe universități scholiarum. Jacobus de Belviso, un faimos jurist civil, a învățat aici între anii 1316 și 1321. Prin Bula Papală din 1 august 1318, Ioan al XXII-lea a acordat privilegiul de a conferi diplome în dreptul civil și al canonului și la 18 februarie 1321 în medicină și artă.

La 19 mai 1355, împăratul Carol al IV-lea a emis o Bulă care confirmă titlul oferit de Papă și o ridică la rândul său, la rangul de universitate imperială. Acest semn neobișnuit de favoare a fost dat pentru a ajuta Perugia după teribila ciumă din anii 1348-49. În 1362, Collegium Gregorianum (mai târziu numit Sapienza vecchia) a fost fondat de Cardinalul Nicolò Capocci pentru întreținerea a patruzeci de tineri. Grigore al XI-lea, pe scurt, din 11 octombrie 1371, a dat privilegiile unui studium generale noii facultăți de teologie. Această facultate a fost suprimată, iar proprietatea a fuzionat în universitate în 1811. Pe această bază, Sapienza nuova a fost transferată în 1829. Acesta din urmă a fost fondată de Benedetto Guidalotti, Episcop de Recanati în 1426, cu aprobarea lui Martin V, în calitate de Collegio di S. Girolamo. A fost o pensiune gratuită pentru străinii impecabili care doreau să studieze dreptul și medicina. Suprimată de francezi în 1798, a fost redeschisă în 1807 de către Pius al VII-lea ca Collegio Pio.

Odată cu unificarea Italiei în 1860, Universitatea din Perugia a fost înființată sub jurisdicția Rectorului și a Consiliului Local, care a emis statute sub rezerva aprobării de către Guvern. Din 1944 până în prezent, Universitatea din Perugia a obținut o reputație remarcabilă ca fiind una dintre cele mai mari universități din Italia.

Din vremea lui Napoleon I, universitatea a ocupat vechea mănăstire olivetană de la Monte Morcino. A existat o facultate de matematică până în 1884. Statutele sunt modelate pe cele ale Bolognei. Numărul studenților la diferite date a fost: 142 în 1339, 79 în 1881, 350 în 1911.

Organizare
Cu cele 11 facultăți și o vastă selecție de programe de nivel 1 și 2 și de ciclu unic, Universitatea din Perugia oferă cursurile principale din Perugia și Terni și programe de specialitate în regiunea Umbria din orașele Assisi, Città di Castello, Foligno , Orvieto și Spoleto.

Facultățile în care este împărțită universitatea sunt:

 Facultatea de Agricultură
 Facultatea de Economie
 Facultatea de Studii ale Educației
 Facultatea de Inginerie
 Facultatea de Științe Umaniste
 Facultatea de Drept
 Facultatea de Matematică, Fizică și Științe Naturale
 Facultatea de Medicină
 Facultatea de Farmacie
 Facultatea de Medicină Veterinară
 Facultatea de Științe Politice

Puncte de interes
 Orto Botanico dell'Università di Perugia, grădina botanică a universității.

Referințe

Universități din Italia
Fondări în 1308

Universitatea din Perugia


Epistemik Cemaat, Prof. Dr. Hüsamettin Arslan'ın 1986 - 1991 tarihleri arasında İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Sosyoloji Bölümü'nde yaptığı doktora tezi çalışmasının kitap olarak yayınlanmış biçimidir.

Kitaba göre, bilgi Batıda (ABD, Birleşik Krallık, Fransa vs.) üretilir ve Doğudakiler onları (üreticileri) takip ederler. Yazar, bu gruba bilimin eşik bekçileri anlamında epistemik cemaat demektedir.

Kitabın tam adı "Epistemik Cemaat / Bir Bilim Sosyolojisi Denemesi" olup , 1992 yılında Paradigma Yayınevi tarafından İstanbul'da yayınlanmıştır.

Sosyoloji kitapları
1992 kitapları

Epistemik Cemaat


Iain Gray (* 7. Juni 1957 in Edinburgh) ist ein schottischer Politiker und Mitglied der Labour Party.

Gray besuchte die Inverness Royal Academy und das George Watson's college in Edinburgh. Er ging dann an die Universität Edinburgh und schloss mit einem Bachelor in Physik ab. Am Moray House erwarb Gray dann die Lehrbefugnis und war in der Folge an der Gracemount High School in Edinburgh als Mathematik- und Physiklehrer tätig. Zu Zeiten des Bürgerkriegs in Mosambik unterrichtete er dort an einer agrartechnischen Schule. Er schloss sich dann für zwölf Jahre dem schottischen Ableger der Hilfsorganisation Oxfam an und arbeitete unter anderem in Kambodscha und Simbabwe.

Politischer Werdegang
Erstmals trat Gray bei den Schottischen Parlamentswahlen 1999 zu nationalen Wahlen an. Er bewarb sich um das Direktmandat des Wahlkreises Edinburgh Pentlands und konnte die Wahl vor dem Konservativen David McLetchie für sich entscheiden. In der neugebildeten Regierung nahm Gray verschiedene Posten ein. Zunächst wurde er zum stellvertretenden Ministers für Gesundheit bestellt, wurde dann Ende des Jahres 2000 stellvertretender Gesundheitsminister und ein Jahr später Minister für soziale Gerechtigkeit. Ab Mai 2002 bis zum Ende der Legislaturperiode hatte er schließlich den Posten des Ministers für Unternehmen, Verkehr und lebenslanges Lernen inne. Bei den Parlamentswahlen 2003 verlor Gray sein Mandat an David McLetchie und schied aus dem Parlament aus.

Er ging nach London und war für den Unterhausabgeordneten Alistair Darling tätig. Zu den Parlamentswahlen 2007 trat Gray die Nachfolge von John Home Robertson an und kandidierte im Wahlkreis East Lothian. Er errang das Direktmandat und nahm im Schattenkabinett der Labour Party die Position des Finanzministers ein. 2008 wurde er zum Parteichef gewählt und löste damit die ausscheidende Wendy Alexander ab. Bei den Wahlen im Jahre 2011 verteidigte Gray sein Mandat mit nur 151 Stimmen Vorsprung knapp vor dem Kandidaten der SNP. In der Folge trat er Ende des Jahres als Parteichef zurück. Johann Lamont wurde zu seiner Nachfolgerin gewählt.

Weblinks
 Eigene Netzpräsenz
 Informationen auf den Seiten des Schottischen Parlaments
 Informationen der Labour Party

Einzelnachweise

Abgeordneter im Schottischen Parlament
Mitglied der Scottish Labour Party
Minister (Schottland)
Person (Edinburgh)
Politiker (20. Jahrhundert)
Politiker (21. Jahrhundert)
Politiker (East Lothian)
Politiker (Edinburgh)
Schotte
Brite
Geboren 1957
Mann

Iain Gray


The T-52 Enryu is a rescue robot.

A  rescue robot is a robot that is made to help the humans in areas that have been hit by a natural disaster such as an earthquake, tsunami, etc., or by a man-made disaster such as fires, car crashes, etc. There are many different types of rescue robots of different sizes and shapes. The , sometimes referred to as "HyperRescueRobot", is a hydraulically operated robot, built to cut a path through debris for rescue workers, in the wake of an earthquake or other catastrophe.

As of 2006, the robot conducted a performance test at Nagaoka University of Technology and successfully lifted a car from a snowbank.

TMSUK developed the robot in cooperation with Kyoto University, the Kitakyushu Fire Department and Japan's National Research Institute of Fire and Disaster in Tokyo. The 3.5-metre-tall robot can either be driven from a cockpit positioned at the front of the robot or it can be controlled remotely as like its cousin the Banryu, it contains multiple CCD cameras which transmit to the remote driver - in this case, it has seven 6.8-megapixel CCD cams mounted on its "head", "torso" and "arms".

Characteristics of T-52 Enryu
T-52 Enryu measures 3.5 meters in height, 2.4 meters in width, and weighs 5 tons. It has two 6-meter arms. Each arm could carry 500 kilograms and both arms combined can lift up to one ton. The robot runs on diesel fuel. It has a top speed of 3 km/h which is equivalent to most construction machines.
The robot does not have a program installed in it, need to be taught how to operate, or has any sensors to help it see because the human controls it. It does have a camera to help the human see where it is going when the human is using a remote to control it.

History
T-52 Enryu was created by the TMSUK company in Munakata-City, Fukuoka, Japan. Founded in 2000, TMSUK has 20 employees.

The T-52 was created in 2004. The urge to build such advanced rescue robots begun after experts realized the amount of damage natural disasters did in the past decade alone. According to the Centre for Research on Epidemiology of Disasters (CRED) there was 3852 disasters in the last decade in which over three quarters of a million of people died, and cost an amount $960 billion to fix damaged buildings and help people pay their hospital bills.

Operation
There is two methods to operate the T-52 Enryu: Operator sitting inside the robot and by remote control device.
In the first method, the driver has to climb inside the robot and manually control it just like if it was a construction machine. The downside of this method is that in some cases, it is too dangerous for a person to be inside the robot because other building could collapse onto the robot and smash it, or in case of a car crash, there could be the risk of explosions.
The second method is using a control remote to direct T-52 Enryu. When it comes to controlling the robot with the remote control device there is two options:

 Master-slave control: This method directly transmits the moves of the human to the machine from a control center which gives the machine a more human-like motion. Since              the operator does not have to be inside the robot to control it, this method is very efficient when there is danger of further collapse in the damaged area.

 Joystick control: This method is used when a more precise motion is needed. This method allows the control of single joints of the robot making it more precise than that of master-slave control.

T-52 Enryu in action
The T-52 Enryu is used to lift heavy objects in areas damaged due to a natural disaster or car crashes. It can cut through metals and other materials to free people who are trapped. Also it helps clear the road for other vehicles to pass through. Last, T-52 Enryu can rip doors from cars to allow people to exit. It is mostly used in areas where it might be too dangerous for people to go to.

References

External links

Rescue and protection robots
Emergency management in Japan
Prototype robots
2004 robots
Robots of Japan

T-52 Enryu


(IIDX) is a series of rhythm video games, that was first released by Konami in Japan on the 26th of February 1999. Beatmania IIDX has since spawned 31 arcade releases and 14 console releases on the Sony PlayStation 2. It is the sequel to the beatmania game series, and is part of the Bemani line of music games.

Initially conceived and developed as a sequel to Beatmania, Konami released Beatmania IIDX in Japan in 1999. The development team designed the game to simulate the experience of a DJ performing at a real venue, and gave the cabinet a "club Visual Jockey style." While its predecessor used five keys, IIDX had seven of them, increasing the games complexity and skill ceiling. The larger controller was integrated into the cabinet alongside a larger 40-inch widescreen monitor, dual speakers, and spotlights to replicate the feeling of performing at a live venue.

Gameplay

Beatmania IIDX tasks the player with performing songs through a controller consisting of seven buttons and a turntable. Hitting the notes at the correct time increases the score and groove gauge bar, which if equal to or above 80% on Normal difficulty will allow the player to clear the stage. Failing hit the notes at the correct time depletes the players groove gauge until it is empty.

Starting from beatmania IIDX 17 SIRIUS, two new note types are added: Charge Notes, which require the user to hold and release buttons in time with the music, and Backspin Scratches, which involve spinning the turntable in one direction and then turning it in the opposite direction at the end of the note. beatmania IIDX 23 copula introduced a variation called Hell Charge Notes, which refill the gauge when held down but rapidly deplete it when not. Unlike regular Charge Notes, they can be pressed at any time, though missing the start or end will still break the player's combo.

Aside from standard single play with seven buttons and a turntable, Beatmania IIDX offers doubles play-style, where users can play with fourteen buttons and two turntables. Certain versions of Beatmania IIDX have modes that are available in both single and double play-styles such as Course mode, Step-up and Arena. In Course mode players are challenged to complete four songs in a row of similar difficulty with a shared health bar, if the health bar reaches zero during any song, the game ends. Step-up mode allows players to play up to four songs without fear of a game-over. However, only a small selections of songs will be available. Arena mode matches up to 4 players in a competitive lobby where each player can pick one song, whichever player performed the best across all 4 songs wins.

Difficulty levels
Originally, Beatmania IIDX difficulties ranged from "Level 1" to "Level 7". However, beatmania IIDX 5th Style, beatmania IIDX 10th Style and beatmania IIDX 11 IIDXRED added "Flashing 7s", "Level 8" and "Level 8+" respectively.

With the release of beatmania IIDX 12 HAPPY SKY, songs were re-rated on a new difficulty scale ranging from "Level 1" to "Level 12". This has remained the standard in all subsequent releases.

Groove gauge
When playing a song in Beatmania IIDX players can set how their groove gauge functions. Easy & Assist Gauge will drain slower on misses, with Assist lowering the bar to clear to 50% instead of the usual 80%. Hard & EX Hard Gauges drain at higher rates when a player misses, and do not regrow as quickly as other gauges. When a Hard or EX Hard gauge hits zero, the song immediately ends.

When a song is cleared, a player will be rewarded with a lamp relative to the gauge used to clear. Available lamps are: Fail, Assist Clear, Easy Clear, Normal Clear, Hard Clear, EX Hard Clear & Full Combo. The lamps appear next to songs during song select.

History
In 1997, Konami distributed its Games & Music Division's (G.M.D.) Beatmania in Japan as a DJ-themed arcade title, significantly influencing rhythm games. Its surprise success influenced the developer to rename itself Bemani, a portmanteau of "Beatmania", and the studio made several spinoffs following its release, including Pop'n Music and Dance Dance Revolution. Due to the success of Beatmania, Konami developed and released its sequel 2 years later in 1999.

Bemani developed several updates to the game after its release, Including a crossover in Beatmania IIDX Club Version (later Substream) cabinets Dance Dance Revolution 2ndMix machines for simultaneous play, leading to increased success & popularity. In late 1999, the publisher hired artist Goli to design graphics and characters for Beatmania IIDX 2nd Style. The next game in the IIDX series, 3rd Style, featured a new aesthetic and was ported to the PlayStation 2. In 2002, 8th Style was released after the discontinuation of the original five-key Beatmania. Foster said the updates popularized the game to the point that it overshadowed Beatmania, and IIDX earned more new songs and became known for being very difficult. A sequel with a five-key controller, Beatmania III, was released in 2000 but did not see similar success. Beatmania IIDX still receives yearly arcade updates which feature new songs, new theming and new events.

A video game named Beatmania was released in North America in 2006 for the PlayStation 2, This was one of the only official ways to play Bearmania IIDX in the west. In 2015, a PC release titled beatmania IIDX INFINITAS was announced, and began alpha testing in September. On January 29, 2020, Heroic Verses LIGHTNING MODEL cabinets received a North American release. On August 5, 2020, a new version of Infinitas was released. This new version is similar to the Lightning upgrade for arcade releases, having support for 120 Hz displays and an improved engine.

Hardware

The beatmania IIDX cabinet has many standard features that are found in traditional arcade cabinets such as a widescreen display, powerful speakers, and start buttons. Also, unique to IIDX cabinets are the effector buttons and sliders, a bass platform transducer, marquee, and DJ simulating controller. The effector buttons and sliders allow the player to control the volume levels within the game and manipulate the music by adding additional sound effects. The bass platform vibrates beneath the player's feet to the beat of the music being played. The marquee is a series of sixteen-segment display LEDs, used to display game information and scores during gameplay.

Controller information

beatmania IIDX controls consist two sets of seven keys on each player's side, along with two turntables. The turntable for the left player's side is to the left of the keys, while the one on the right player's side is to the right.

Each set of keys is arranged in a pattern of four white keys beneath three black keys. The black keys are offset from the white keys so that each pair of adjacent white keys has a black key above and in between them. This arrangement mimics the F, F#, G, G#, A, A#, B keys on a musical keyboard, though beatmania keys, being about twice as long as they are wide, do not resemble piano keys. The keys are commonly numbered 1 through 7, from left to right. The four white keys are numbered 1, 3, 5, and 7; the three black keys are numbered 2, 4, 6.

As of Cannon Ballers, two cameras are installed, one on the metal cage pointing to the controls and other at left pointing to the players. Initially the game would not boot up if the cameras weren't attached; this was fixed after initial release. As of Rootage, the left camera can read QR codes.

With the release of beatmania IIDX 27 Heroic Verse, a new cabinet called LIGHTNING MODEL was introduced. The effect sliders, LCD marquee and keypads have been replaced with a touchscreen called the Premium Area, located under the screen where the sliders used to be. Due to the removal of the slider panel, the start buttons have been relocated to the upper-left and upper-right of the 1P and 2P keys respectively, and the VEFX and EFFECT buttons are located above the coin slot, as with 5-key beatmania machines. The front of the cabinet also features 3.5mm headphone jacks on each side, although this does not mute the speakers.

As of beatmania IIDX 28 Bistrover, the Premium Area can be used to search for and bookmark specific songs, and can also provide more detailed information about player scores during the current credit.

e-amusement

Since 9th Style, the game has featured integration with Konami's e-amusement platform, which uses a card inserted at the beginning of the game to save stats, scores, allow customization, and track scores in comparison to previous plays and against others over the internet. A magnetic card reader was used from 9th Style to Happy Sky (12th). From Distorted onwards the newer type Contactless smartcard Konami e-amusement Pass system has been used. 9th Style did not require an internet connection to use a subset of the e-amusement functionality, but 10th and on required an internet connection to function, which must be provided by a subscription from Konami. Some versions can customize frames, BGM in SELECT MUSIC screen, notes, etc.. e-amusement is not available outside of the primary markets for IIDX (Japan, Asia, and the United States), which has left imported machines outside of Asia without full access to hidden songs and extra stages due to the increasing functionality and integration of e-amusement in more recent styles. However, new songs from e-amusement enabled styles can still be accessed on console versions (which can be imported from Japan) or in INFINITAS. As of Tricoro, required an internet connection to startup instead. As of Rootage, offline kits are returned.

Internal hardware
Each game since 9th style runs on a Bemani PC, a custom PC based system designed specifically for Bemani's games. Games prior to 9th style use Bemani Twinkle, which in turn is a PlayStation with a superimposer and an advanced sound board combined with a DVD player. As of the newest cabinet model for the "Lightning" cabinet introduced with Beatmania IIDX 27: Heroic Verse, there is an Nvidia GTX 1660, an Intel Core i5 9400F, 8GB of DDR4 RAM, and a 256GB SATA SSD. The cabinets also use a custom amplifier in addition to an Asus Xonar XE sound card, and run a limited version of Windows 10. There is also a 120 Hz main display and a touchscreen second display. Older versions of the cabinets running PC based hardware generally were significantly weaker as they did not have to power 2 displays. The final revision prior to the Lightning Model use Bemani PC ADE-6291, that is powered by an AMD RX-421BD, an R7 Radeon GPU and has 4GB of RAM.

Music
Music is an integral part of the beatmania IIDX series. Featuring a wide selection of genres and artists, both licensed and in-house, the Beatmania IIDX series is well known for its original music. Konami produces an original soundtrack of each game, usually a few months after release, due to the appeal of the music. Konami also releases original albums by Beatmania IIDX artists through its online store, Konamistyle. It's also a tradition that Konami crossovers some songs from and into other Bemani games such as Pop'n Music, Dance Dance Revolution, and Sound Voltex.

Each new AC release typically features around 60-100 new songs (+100 since Rootage), with a selection of songs returning from previous versions and some songs having LEGGENDARIA charts. The current release, beatmania IIDX 29 CastHour, features a library of over 1500 songs. Some songs are split across difficulties or styles. CS releases feature all of the new songs of their corresponding AC versions (with limited exceptions), 5-10 CS exclusive songs, around 25 "revival" (returning) songs, and 1-3 preview songs, for a total of around 60-100 songs (Empress uses 2 discs, each with 99 songs per disc). Arcade versions since 9th Style run on Bemani PC, rather than the PlayStation-based Bemani Twinkle, allowing them to have more songs with higher quality sound due to larger hard drives and higher end hardware.

Songs often include music videos when played, although only some songs contain dedicated videos. Some songs contain generic videos shared by multiple songs, and some of these have additional animated graphics overlaid atop them. Beginning with beatmania IIDX 19 Lincle, players can select Qpro characters or customize them, and some songs show Qpros as part of overlays (exc. in beatmania IIDX Infinitas, due to Qpros being unsupported). Beginning with beatmania IIDX 20 tricoro, overlays of some songs were removed, and in beatmania IIDX 9th Style, the effector system is not available, both due to hardware limitations. Beginning with beatmania IIDX 25 CANNON BALLERS, the effector system is expanded to 8 effect options, adjunt with EQ ONLY. In mobile games and in beatmania IIDX Infinitas (2015), the effector system is disabled.

Releases

Beatmania IIDX is an arcade sequel to Konami's Beatmania Series, Beginning with bi-annual "Style" releases in 1999 followed by themed annual releases from 2004 onwards. Starting with 3rd style, Beatmania IIDX saw releases on the PlayStation 2 home consoles which continued up until Empress.

Beginning with Beatmania IIDX 27 HEROIC VERSE, LIGHTNING MODEL cabinets were officially sold for use in the United States due to the increase presence of Round One arcades.

Home releases

Starting with 3rd style, Beatmania IIDX was released in Japan on PlayStation 2 home consoles. These releases generally followed their corresponding arcade versions up until Beatmania IIDX 16 EMPRESS, which was the final style to have a corresponding console version. PlayStation 2 versions of Beatmania IIDX never saw sale overseas however the US received Beatmania in 2006 which contained songs from both the beatmania and Beatmania IIDX series, as well as eight new licensed songs. This was the only beatmania game officially released in the region until Beatmania IIDX 27 HEROIC VERSE in 2020.

Beatmania IIDX home releases are known as CS (Consumer Software or Console) versions, while the arcade versions are known as AC (Arcade Cabinet) versions. The CS games can be played with a DualShock controller or with a special controller sold by konami that recereates the arcade experience.

In 2015 Konami released Beatmaia IIDX INFINITAS for Home PCs. The game required a monthly subscription to play. Infinitas was given a major overhaul in 2020 allowing for 120 Hz gameplay to be inline with the LIGHTNING MODEL. Unlike other home releases this version does not tie in with an arcade version.

See also
Beatmania
Beatmania III

Notes and references

Footnotes

Citations

Bibliography

External links
Beatmania IIDX Gateway

Outphase, fan news site
Solid State Squad, American-based Beatmania IIDX scorekeeping site.
Beatmania IIDX Notecharts
IDX13 home page
IIDX Gateway
RemyWiki

1999 video games
Konami franchises
Turntable video games

Beatmania IIDX


La temporada 1936 de la Liga Nacional fue la 16.ª edición de la máxima categoría del sistema de Ligas costarricenses de fútbol.

Diez años pasaron para que se diera el regreso del Cartaginés en el campeonato de liga luego del incidente de un devastador incendio que acabó con las instalaciones del club a finales de los años 20 y el posterior retiro de sus participaciones. No fue sino hasta 1934 que un grupo de personas intentaron revivir la escuadra blanquiazul y darles la posibilidad de contar con un cuadro de la provincia en la primera división —ya que en 1930 estuvo el Corsarios aunque sin ningún éxito—y es así como los brumosos logran ascender las respectivas divisiones hasta llegar a la Primera en 1936, mediante un acuerdo federativo.

Sistema de competición
La competición constó de un grupo único integrado por siete clubes. Siguiendo un sistema de liga, los siete equipos se enfrentaron todos contra todos en dos ocasiones sumando un total de 12 jornadas. La clasificación final se estableció con arreglo a los puntos obtenidos por los equipos en cada enfrentamiento, a razón de dos por partido ganado, uno por empatado y ninguno en caso de derrota.

El último de la clasificación descendió automáticamente a la segunda categoría.

Clubes participantes
Siete equipos tomaron parte de la temporada de la Liga Nacional de Fútbol. El Cartaginés ascendió para esta campaña.

Desarrollo
Con la participación de siete equipos, el certamen de 1936 necesitó de una serie adicional para decidir al monarca de la temporada ya que al finalizar la misma el empate en puntos entre los dos cuadros de Cartaginés y La Libertad hizo necesario definir quién sería el campeón en tres contiendas en las cuales cartagos y libertos empataron el primer choque 1-1, el segundo 2-2 y, en el tercero, los blanquiazules lograron hacerse con el título al vencer agónicamente un 1-0.

Las grandes goleadas fueron habituales como los juegos entre el cuadro brumoso y la Gimnástica donde vencieron los primeros por 8-0 o también el partido entre paperos y heredianos en donde los campeones coronados ridiculizaron a los florenses por el escandaloso marcador de 10-3; otros como el Orión también derrotaron a los gimnásticos por 9-2, lo mismo que los florenses que dejaron tendidos a Alajuelense por idéntico marcador.

El campeón defensor Herediano fue la gran decepción del campeonato y acabó en tercer lugar, lejos de la posibilidad de acceder por el bicampeonato.

La escuadra de Cartaginés, de la mano de jugadores como Lorenzo Arias y Armando Calleja, levantó entonces su segundo trofeo del campeonato nacional, haciendo gala de su buen fútbol y pretendieron ser tomados como una nueva fuerza del torneo de liga.

Clasificación

Serie final

Cartaginés vs. La Libertad

Estadísticas

Plantilla del campeón
La nómina completa de la temporada 1936 del Cartaginés que se proclamó campeón por segunda vez en su historia.
 Aníbal Madriz
 Antonio Velazco
 Armando Calleja
 Claudio Escoto
 Dagoberto Cruz
 Édgar Pacheco
 Enrique Madriz
 Godofredo Cruz
 Humberto Pacheco
 José Madriz
 José Marín
 Lorenzo Arias
 Manuel Monge
 Napoleón Aguilar
 Nicolás Sterloff
 Omar Flores
 Otto Meza
 Walter Evans

Otros datos
 Máximo goleador: Emmanuel Amador con 18 goles (C. S. La Libertad)
 Total de goles marcados: 244
 El Alajuela Junior realizó una exitosa gira a Colombia en donde derrotaron en dos ocasiones y empataron en otra frente a la Selección de Trinidad y Tobago (3-1, 1-1 y 4-1) y empataron y cayeron ante el Olímpico de Barranquilla (2-2 y 0-3). Sin embargo, un accidente sufrido por los canarios en 1934 y en donde murió su estrella Rafael Ángel Herra fue demasiado para el equipo que vestía de amarillo y blanco y no pudieron mantenerse en primera. En 1936 descendieron y nunca más regresaron a la liga mayor.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de la Primera División
 Sitio oficial de la Federación de Fútbol
 RSSSF

1936
Costa Rica en 1936
Fútbol en 1936

Campeonato de Fútbol de Costa Rica 1936


El Porsche 904 es un automóvil de carreras producido por el fabricante alemán Porsche entre 1964 y 1965. Fue creado para competir en las categorías de Gran Turismo hasta 2 litros del Campeonato Mundial de Resistencia y con el fin de ser homologado en esa categoría, se construyeron 116 unidades.

La historia del Porsche 904, aunque breve, ya que con la llegada del 906 al mundo de las carreras la fábrica solo le concedió una corta temporadas de éxitos, fue gloriosa y los conocedores continuaron apreciando este modelo por su sencillez mecánica, gran fiabilidad y facilidad de manejo, resultando ser un vehículo de competencias ideal para privados y un arma formidable para el equipo oficial. Gloria que persiste hasta nuestros días, al grado de que los coleccionistas todavía están dispuestos a pagar hasta un millón de euros por una de estas unidades.

Historia
A principio de los años 60s, la participación de Porsche en la F1, había creado un desagradable compás de espera en las participaciones deportivas de la marca alemana, dañando la imagen ganadora de los 550 Spyder y Carrera. Por lo cual, al retirarse de la F1 al finalizar la temporada de 1962, los diseñadores y ejecutivos de Porsche se centraron nuevamente en el desarrollo de autos deportivos para los campeonatos de marcas. El proyecto fue encargado al ingeniero "Butzi" Porsche, nieto e hijo de Ferdinand y Ferry Porsche quien, a pesar de la oposición de otros directivos de la empresa, rompió los antiguos moldes que en cuanto diseño y estructura mecánica se tenían en Porsche y su diseño, sirvió como lanzamiento definitivo de Porsche como una de las principales grandes marcas en el mundo deportivo automotor.

Butzi Porsche, fue promovido por su padre a Jefe del Departamento de Estilo a comienzos de los 60 y su primer proyecto importante fue crear un G.T. polivalente, que sirviera tanto para las competencias de rallies como las de circuitos y carreteras para la temporada de 1964, con la idea de reemplazar a los 356 Carreta-Abarth y 2000 GS, en los campeonatos de Rallies y en las carreras de Gran Turismo hasta 2 litros.

El 904 debutó en 1964, pero si bien era el sustituto de los 356 Carreta-Abarth y 2000 GS que en los años anteriores defendían el nombre de la marca, en tecnología, fue el sucesor del Porsche 718 que se habían introducido en 1957. Siguiendo la línea imperante en Estados Unidos, Porsche fue el primero en utilizar una carrocería de fibra de vidrio en sus autos y fue el 904 el primer auto diseñado con esas características. Al igual que muchos autos de carreras alemanes habían usado carrocerías de aluminio sin pintar desde que los famosos Flechas de Plata de 1934, la mayoría 904 fueron pintados de plata, que es el color de carreras de la firma alema. El 904 también señala el comienzo de una serie de deportivos que culminaron en el poderoso Porsche 917.

Porsche diseñó la primera versión del GTS para competir en la categoría Gran Turismo hasta 2 litros de cilindrada del Campeonato Mundial de Marcas de la FIA. La versión de calle debutó en 1964 con el fin de cumplir con los reglamentos de homologación de la clase GT que exige que un cierto número de modelos de calle sean producidos por el fabricante y puestos a la venta al público, fabricándose 120 de estos.

Ambas versiones cuentan con una carrocería de fibra de vidrio que fue montada sobre un chasis vigas de acero huecas para una mayor rigidez y el motor fue heredado de los Porsche 718, la RS se refiere a la palabra alemana Rennsport.

Palmarés más importantes

Referencias

Enlaces externos

904
Modelos de automóviles de carreras

Porsche 904


NGC 369 este o galaxie spirală situată în constelația Balena. A fost descoperită în 9 octombrie 1885 de către Francis Leavenworth. De asemenea, a fost observată încă o dată de către Herbert Howe.

Note

Vezi și
 NGC 368
 NGC 370

Legături externe
 NGC 369 pe WikiSky
 NGC 369 pe spider.seds.org

Galaxii spirale
Obiecte NGC
Constelația Balena
Obiecte astronomice descoperite în 1885
Obiecte astronomice descoperite de Frank Muller

NGC 369


Pohang Steelers (koreansk: 포항 스틸러스) er en fodboldklub i Pohang, Sydkorea.

Titler
K League Classic
Vinder (5): 1986, 1988, 1992, 2007, 2013

Korean FA Cup
Vinder (4): 1996, 2008, 2012, 2013

Korean League Cup
Vinder (2): 1993, 2009

AFC Champions League
Vinder (3): 1996-97, 1997-98, 2009

Eksterne henvisninger

 hjemmeside  (koreansk)
Fodboldklubber i Sydkorea
Sport i Sydkorea

Pohang Steelers


An Pitcairnia calderonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Paul Carpenter Standley ngan Lyman Bradford Smith. An Pitcairnia calderonii in nahilalakip ha genus nga Pitcairnia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pitcairnia

Pitcairnia calderonii


بيزانو (بالإيطالية:Besano) هي بلدة في مقاطعة فاريزي (لومبارديا) في إيطاليا مع الحدود السويسرية، يبلغ عدد سكانها 2.350 ساكن. البلديات المجاورة لها هي بيسوشيو، كوازو ألمونتي، ميردي، بورتو كيريزيو، وفيجيو.

السكان

في سنة 1861 بلغ عدد السكان  نسمة، وتطور العدد ليصل في سنة 2011 لـ  نسمة.

مراجع

بلديات مقاطعة فاريزي
قرى إيطاليا
مدن وبلدات في لومبارديا

بيزانو


محمد هاشم الهدية (1912 - 2007) فقيه سوداني، كان رئيس جماعة أنصار السنة المحمدية بالسودان.

حياته
ولد عام 1912م في مدينة رفاعة في ولاية الجزيرة - جمهورية السودان، حفظ كتاب الله (القرآن الكريم) ثم درس المرحلة الابتدائية ثم المتوسطة، درس علوم القرآن على الشيخ عبد الباقي يوسف النعمة من خريجي الأزهر الذين تأثروا بعلماء المدينة المنورة، وكان الشيخ عبد الباقي سببا في دخول الشيخ الهدية في جماعة أنصار السنة المحمدية، وعمل متفرغا لرئاسة المركز العام لجماعة أنصار السنة المحمدية بالسودان منذ العام 1956م وحتى وافته المنية في 2007م.

حياته المهنية
تم توظيفه في مصلحة البريد والبرق بالخرطوم عام 1930م وكان عمره آنذاك 17 عاما، ثم الحق بمدرسة البريد والبرق وبعد تخرجه نقل للعمل بفرع المصلحة في مدينة الفاشر، وعمل لمدة عام في الأبيض ثم رجع للعمل في الفاشر، ثم عاد للعمل مرة أخرى في الخرطوم ليتطوع كفني لاسلكي في قوة دفاع السودان عام 1934م، وظل مرافقا للجيش السوداني آنذاك حتى العام 1938م. واصل عمله مع البريد والبرق حتى أحيل للمعاش عام 1968 م، وقبل انضمامه لأنصار السنة بايع زعيم الختمية وظل متمسكا بالطريقة حتى عام 1941م. ترك الطريقة الختمية وانضم للطريقة العزمية عام 1941م.

بدايته مع جماعة أنصار السنة المحمدية
انخرط في صفوف جماعة أنصار السنة المحمدية بالسودان - والتي هي رائدة الدعوة السلفية فيه - في عام 1946م. ودرس على يد شيوخ دعوة التوحيد الأوائل في السودان – منهم فضيلة الشيخ عبد الباقي يوسف، والشيخ يوسف أبو رحمهما الله. تدرج في وظائف النشاط بالجماعة من محصل للمال لدعم الدعوة ثم داعية ثم إمام مسجد قبل رئاسته للجماعة. ظل يعمل إماماً لمسجد الملك فيصل بمدينة أمدرمان منذ إنشائه في عام 1968م وحتى عام 1992م حيث تنازل طواعية لأحد شباب الدعوة - وهو الأستاذ / كامل عمر البلال نائب الأمين العام الحالي للجماعة، تولى منصب الرئيس العام لجماعة أنصار السنة المحمدية في عام 1956م بعد وظل يتولى هذا المنصب منذ ذلك التاريخ وحتى وفاته في صباح التاسع عشر من شهر سبتمبر للعام 2007م الموافق السابع من رمضان 1428هـ.

مراجع

علماء دين سنة سودانيون
مواليد 1912
وفيات 1428 هـ
وفيات 2007

محمد هاشم الهدية


{{Info/Álbum
 |nome           = Diamonds & Dancefloors
 |tipo           = estúdio
 |imagem         = Ava Max - Diamonds & Dancefloors.png
 |legenda        = Capa da edição digital
 |borda          = sim
 |artista        = Ava Max
 |lançado        =
 |gravado        = 2020—2021
 |estúdio        =
 |gênero         =
 |duração        =
 |formato        = {{hlist|Cassete|CD|Download digital|streaming|vinil}}
 |gravadora      = Atlantic
 |produtor       =
 |último álbum   = Heaven & Hell(2020)
 |próximo álbum  =
 |miscelânea     =

}}Diamonds & Dancefloors é o segundo álbum de estúdio da cantora americana Ava Max. Foi lançado em 27 de janeiro de 2023, através do selo Atlantic Records.

 Antecedentes
Em 12 de fevereiro de 2022, Max substituiu seu penteado 'Max Cut' por um cabelo vermelho cereja na altura dos ombros e enfatizando uma aparência vermelha e rosa em suas contas de mídia social, provocando rumores sobre o início de uma nova era. Em 2 de março de 2022, ela confirmou que uma música intitulada "Maybe You're the Problem" seria o single principal. Ela também afirmou que seu próximo álbum seria seu álbum mais pessoal já lançado até hoje. Em entrevista à Billboard, ela revelou que esteve trabalhando no álbum durante todo o ano de 2021, ao qual se referiu como "o ano mais difícil" de sua vida. Ela também afirmou que estava "aterrorizada" quando sua música gravada recentemente se tornou mais vulnerável.

Em 1º de junho de 2022, ela revelou o nome do álbum e a arte da capa, primeiro em suas redes sociais, depois no The Today Show. Na imagem original, concentra-se no rosto de Max, com cabelos ruivos brilhantes, sombra branca e batom vermelho. Max está coberta de diamantes e tem um diamante na boca. O álbum está definido para incluir 14 faixas no total.

O álbum estava programado para ser lançado em 14 de outubro de 2022, mas foi anunciado que seria adiado para 27 de janeiro de 2023, com a arte da capa principal oficial que foi revelada em 19 de dezembro de 2022.

 Capas de arte
O álbum tem três capas oficiais, todas fotografadas pela fotógrafa americana Marilyn Hue. A arte da capa original de Diamonds and Dancefloors foi revelada por Max em 1º de junho de 2022, em suas mídias sociais. Apresenta um close de Max coberta de diamantes com um diamante na boca. A capa foi posteriormente usada apenas em versões físicas do álbum; a nova foi usado em edições digitais e streaming.

A nova arte da capa do álbum foi revelada em 19 de dezembro de 2022, mais uma vez nas mídias sociais de Max. Foi tirada após a filmagem do visualizador de "Dancing's Done", o quarto single do álbum. A imagem mostra Max deitada em diamantes com um holofote focando em seu rosto, ela tem cabelos ruivos brilhantes, sombra branca e batom vermelho. Max está usando um biquíni coberto de diamantes com acessórios de diamantes. Em entrevista ao ET Canada, Max explicou por que mudou a capa do álbum:

O álbum recebeu uma terceira capa para a versão em CD do álbum como uma versão alternativa da capa do álbum; a arte alterna a capa traseira como a capa frontal e a capa original como a capa traseira.. A capa mostra Max em pé sobre um diamante gigante inclinado, segurando um microfone suspenso em uma das mãos e servindo champanhe de uma taça com a outra mão.

 Lançamento e promoção Diamonds & Dancefloors foi lançado em 27 de janeiro de 2023 pela Atlantic Records. A edição padrão do álbum foi lançada para download e streaming digital e fisicamente em CD, cassete e vinil. O CD foi lançado com duas capas diferentes e o disco de vinil em quatro cores diferentes. A edição japonesa do álbum foi lançada em CD com duas faixas bônus: um remix de "Maybe You're the Problem" e um remix de "Million Dollar Baby". Max anunciou que haveria uma edição de luxo do álbum e que em breve ela embarcaria em sua primeira turnê como atração principal.

De 21 a 30 de dezembro de 2022, Max realizou uma atividade chamada "12 Dias de Diamonds & Dancefloors", onde lançou um novo visualizador todos os dias durante doze dias. No primeiro dia, o visualizador completo de "Dancing's Done" foi lançado. No dia seguinte, um trecho do visualizador de "Weapons" foi postado via TikTok. Trechos para os próximos sete dias incluíram a faixa-título, "Turn Off the Lights", "Cold as Ice", "In the Dark", "Last Night on Earth", "Hold Up (Wait a Minute)" e "Get Outta My Heart". "Ghost" foi lançado como o último visualizador do evento. Max então mencionou que guardaria mais três surpresas para o mês de janeiro. O visualizador completo de "One of Us" foi lançado em 27 de janeiro de 2023.

 Singles
Em 2 de março de 2022, Max anunciou que "Maybe You're the Problem" seria o primeiro single. Ela começou a provocar a música através de vários trechos e vídeos no TikTok. Foi lançado em 28 de abril de 2022 e, posteriormente, estreou e alcançou o número 83 no UK Singles Chart. Max cantou a música pela primeira vez em 1º de junho de 2022, no The Today Show, onde também anunciou o álbum. Ela cantou a música novamente no 2022 LOS40 Music Awards em 4 de novembro do mesmo ano.

Em agosto de 2022, ela começou a provocar intitulada "Million Dollar Baby". A música foi lançada em 1º de setembro de 2022, como o segundo single do álbum. Em 13 de outubro de 2022, Max revelou a lista de faixas do álbum junto com a contracapa, nas redes sociais. Max cantou a música no MTV Europe Music Awards 2022 em 13 de novembro e no NRJ Music Awards de 2022 em 18 de novembro. A canção aparece no jogo rítmico Just Dance 2023 Edition, com a coreografia realizada pela própria Max como treinadora.

Por meio do TikTok, Max divulgou o lançamento do terceiro single do álbum, "Weapons", que foi lançado em 10 de novembro de 2022. Em 20 de dezembro de 2022, Max lançou "Dancing's Done" como o quarto single do álbum. Em 10 de janeiro de 2023, Max anunciou através de suas mídias sociais o lançamento de "One of Us" para 12 de janeiro, servindo como quinto single do álbum. Em 24 de janeiro, "Cold as Ice" foi lançado como primeiro single promocional do álbum.

 Recepção critica Diamonds & Dancefloors recebeu críticas geralmente favoráveis dos críticos de música. No Metacritic, que atribui uma classificação normalizada de 100 a críticas de críticos convencionais, o álbum recebeu uma pontuação média de 80.

Neil Z. Yeung do AllMusic escreveu que o álbum é "habilmente executado e ideal para ouvir repetidamente" e "é emoção pura e irresistível do início ao fim". Yeung achou o poder vocal de Max "apaixonante". Sam Franzini, do The Line of Best Fit, descobriu que o álbum é "cintilante e brilhante com uma produção consistentemente nítida", embora "não aprendamos muito sobre Max nessas canções", porque as canções "não têm sentido narrativo".

 Alinhamento de faixas

Notas
  significa um co-produtor.
  significa um produtor adicional.
  significa um produtor vocal.
"Million Dollar Baby" contém uma interpolação de "Can't Fight the Moonlight" (2000), escrita por Diane Warren e interpretada por LeAnn Rimes.
"Get Outta My Heart" contém elementos sampleados da partitura de Twisted Nerve'' (1968), composta por Bernard Herrmann.

Equipe e colaboradores
Músicos

 Ava Max — artista principal, vocais
 Cirkut — todos os instrumentos, programação ()
 David Stewart — todos os instrumentos, programação ()
 Abraham Dertner — todos os instrumentos, programação ()
 Jonas Jeberg — todos os instrumentos, programação ()
 Johnny Goldstein — todos os instrumentos, programação ()

 Omer Fedi — todos os instrumentos, programação ()
 Connor McDonough — todos os instrumentos, programação ()
 Burns — todos os instrumentos, programação ()
 Jason Evigan — todos os instrumentos, programação ()
 Jakke Erixson — todos os instrumentos, programação ()

Técnico
 Chris Gehringer — masterização
 Tom Norris — mixagem ()
 Şerban Ghenea — mixagem ()
 John Hanes — engenheiro de som ()
 Bryce Bordone — assistência de mixagem ()

Histórico de lançamento

Álbuns de 2023
Álbuns de Ava Max
Álbuns em língua inglesa
Álbuns da Atlantic Records
Álbuns produzidos por Cirkut
Álbuns lançados pela Atlantic Records

Diamonds & Dancefloors


The Moorish idol (Zanclus cornutus) is a species of marine ray-finned fish belonging to the family Zanclidae. It is the only member of the monospecific genus Zanclus and the only extant species within the Zanclidae. This species is found on reefs in the Indo-Pacific region.

Taxonomy
The Moorish idol was first formally described as Chaetodon cornutus in 1758 by Carl Linnaeus in the 10th edition of the Systema Naturae with "Indian Seas" given as its type locality. In 1831 Georges Cuvier classified it in the new monospecific genus Zanclus. In 1876 Pieter Bleeker proposed the monotypic family Zanclidae. The Zanclidae is classified within the suborder Acanthuroidei of the order Acanthuriformes. Some authors classify the Moorish idols in the surgeonfish family Acanthuridae but the absence of spines on the caudal peduncle is a clear difference between this species and the surgeonfishes. However, Eozanclus brevirostris, an extinct species from the Eocene that is a close relative of the Moorish idol seems to be intermediate between the surgeonfishes and the Moorish idol.

Etymology
Moorish idol's unusual name was apparently given to it because in some areas of south-east Asia fishermen have respect for these fishes releasing them when caught and honouring them with a bow after their release.  In this case, Moor being erroneously used as it usually refers to Amazigh people from Morocco where this fish does not occur in the wild. The genus name Zanclusis derived from zanklon, meaning "sickle", and is an allusion to the long curved dorsal fin. The specific name, cornutus, means "horned", and refers to the small  bony protruberances over the eyes.

Description

The Moorish idol's body is highly compressed and disc-like in shape with a tube-like snout and small bony protruberances above the eyes in adults. The mouth is small and has many long, bristle like teeth. There are no spines or serrations on the preoperculum or caudal peduncle. The dorsal fin is supported by 6 or 7 spines, which are elongated into a long filament which resembles a whip, and between 39 and 45 soft rays. The anal fin contains 3 spines and between 31 and 37 soft rays. The maximum published total length is , although  is more typical. They have a white background colour, with two wide black vertical bands on the body with a yellow patch on the posterior end of the body and a yellow saddle on the snout. The caudal fin is black with a white margin.

Distribution and habitat
The Moorish idol has a wide range in the Indian and Pacific Oceans. They are found from the eastern coast of Africa between Somalia and South Africa east to Hawaii and Easter Island. They are also found in the eastern Pacific from the southern Gulf of California to Peru, including many islands such as the Galapagos and Cocos Island. It is a benthopelagic fish which is found at depths between  in turbid lagoons, over reef flats and in the clear water on rocky and coral reefs.

Biology
Moorish idols feed on sponges, coral polyps, tunicates and other benthic invertebrates. They are normally found in small groups of 2 or 3 individuals but they can also be solitary or gather in large schools. They have a long pelagic larval stage and this is why they are so widespread and geographically uniform. These fishes are pelagic spawners the males and females release sperm and eggs into the water and the eggs drift away on the current following fertilisation.

In the aquarium

Moorish idols are notoriously difficult to maintain in captivity. They require large tanks, often exceeding , are voracious eaters, and can become destructive.

Some aquarists prefer to keep substitute species that look very similar to the Moorish idol. These substitutes are all butterflyfishes of the genus Heniochus and include the pennant coralfish, H. acuminatus; threeband pennantfish, H. chrysostomus and the false Moorish idol, H. diphreutes.

Moorish idols typically are very picky eaters. They will either eat no food and perish, or eat everything all at once.

Timeline

In popular culture
 In the 2003 Disney/Pixar animated movie Finding Nemo, a Moorish idol fish named Gill, voiced by Willem Dafoe, was one of Nemo's tank mates and the leader of the Tank Gang. Gill was depicted having a very strong desire for freedom outside of the aquarium and was constantly scheming to achieve this, possibly alluding to the difficulty of keeping real-life Moorish idols in captivity. Gill and the other members of the Tank Gang appeared in the 2016 sequel, Finding Dory in the post credits scene during the end credits.
 Moorish idols have long been among the most recognizable of coral reef fauna. Their image has graced all types of products, such as: shower curtains, blankets, towels and wallpaper made with an ocean or underwater theme.
 Moorish idols appear in the 2011 video game Go Vacation as one of forty sea creatures to observe while scuba diving.

References

External links

Fish of Hawaii
Fish of Palau
Monotypic fish genera
Fish described in 1758
Taxa named by Carl Linnaeus

Moorish idol


Emir Spahić (; n. 18 august 1980) este un fost fotbalist profesionist bosniac care a jucat pe postul de fundaș central.

În timpul carierei sale el a jucat pentru echipe din Bosnia, Croația, Rusia, Franța, Spania și Germania.

A jucat pentru echipa națională din 2003 până în 2016 și a fost căpitanul echipei naționale a Bosniei și Herțegovinei din 2008 până la sfârșitul Campionatului Mondial din 2014.

Cariera pe echipe
Pe parcursul carierei sale, Spahić a jucat pentru Zagreb, Șinnik Iaroslavl, Lokomotiv Moscova și Anji Mahacikala.

A jucat pentru Zagreb și Leverkusen în Liga Campionilor și cu Montpellier, Sevilla și Lokomotiv în Europa League.

Montpellier
La 24 iunie 2009, Spahić a anunțat că va semna cu nou-promovata Montpellier în sezonul 2009-2010 de Ligue 1. În debutul său în ligă împotriva lui Paris Saint-Germain, a marcat un gol cu capul în minutul 94 într-un meci încheiat la egalitate, scor 1-1.

Sevilla

La 4 iulie 2011, Spahić a fost transferat de Sevilla cu 2 milioane de euro, semnând un contract valabil până în iulie 2014. Coechipierul său de la națională, Miroslav Stevanović, s-a transferat, de asemenea, la Sevilla în ianuarie 2013, iar la sosirea sa la Aeroportul Internațional San Pablo a fost primit de Spahić. Spahić a marcat primul său gol pentru Sevilla pe 5 ianuarie 2013 într-o victorie scor 1-0 împotriva Osasunei.

Anji Mahacikala

La 26 februarie 2013 Spahic a părăsit-o pe Sevilla, fiind împrumutat la Anji Mahacikala din Prima Ligă Rusă. A marcat primul său gol pentru club pe 14 aprilie 2013 împotriva Volgăi Nijni Novgorod.

Bayer Leverkusen

La 28 iunie 2013, Spahić a semnat cu Bayer Leverkusen din Bundesliga un contract pe doi ani. A provocat un penalty și a fost eliminat într-un meci de Liga Campionilor din 16 februarie 2014, când Paris Saint-Germain a învins-o pe Leverkusen cu 4-0. La 20 aprilie, a marcat primele două goluri pentru club într-o victorie cu 4-1 în fața lui 1. FC Nürnberg.

La 30 august 2014, Spahić, în vârstă de 34 de ani, a înscris un gol cu capul dintr-o lovitură liberă  ducând scorul la 2-2 într-un meci care s-a terminat 4-2 pentru Leverkusen împotriva lui Hertha BSC.

Spahic a fost eliminat pentru două cartonașe galbene într-o înfrângere acasă 4-5 împotriva lui VfL Wolfsburg la 14 februarie 2015; atunci când a fost eliminat scorul era de 1-4.

La 30 martie 2015, Spahić a fost numit cel mai bun fundaș din Europa (în fața lui Martín Demichelis de la Manchester City, Mats Hummels de la Borussia Dortmund, Chris Smalling de la Manchester United și Thiago Silva de la PSG) de către Centrul Internațional de Studii Sportive (CIES). Contractul lui Spahić a fost reziliat la 12 aprilie pentru că i-a dat un cap în figură unui steward, după ce a refuzat să-i permită prietenilor săi să intre în vestiare.

Hamburger SV
La 5 iulie 2015, echipa Hamburger SV a confirmat transferul lui Spahić, semnând un contract de un an până în iunie 2016. El le-a mulțumit compatriotului și fostului jucător de la Hamburg, Serghei Barbarez, pentru facilitarea mutării și și-a exprimat recunoștința de a primi o a doua șansă după ce a fost dat afară de la Leverkusen. A rămas liber de contract pe 3 ianuarie 2017.

Cariera internațională

Spahić a fost căpitanul echipei naționale a Bosniei și Herțegovinei înainte de a-și anunța  retragerea.

La 7 iunie 2003 a debutat intrând din postura de rezervă într-un meci cu România de pe Stadionul Ion Oblemenco din Craiova.

La 28 februarie 2006 a marcat primul său gol internațional, într-un meci amical împotriva Japoniei, jucat la Dortmund.

Încă de la debutul său a fost un component important al echipei naționale. I-a dat o pasă de gol lui Ermin Bičakčić într-un egal cu Slovacia de la Žilina în timpul calificărilor pentru Campionatul Mondial din 2014. Bosnia și Herțegovina a revenit de la 0-1 în acel meci pentru a câștiga cu 2-1, rămânând peste Grecia în clasament.

Spahic s-a retras din fotbalul internațional la 7 august 2014. După retragere, Bosnia a pierdut primul lor meci din calificările la Euro 2016 cu Cipru (clasată cu 121 de locuri în spatele Bosniei în clasamentul FIFA pentru august 2014), fără Spahić care l-a făcut pe selecționerul Safet Sušić să-l convingă să revină asupra deciziei pe 22 septembrie pentru meciurile împotriva Țării Galilor și Belgiei. În acel moment, fundașii centrali care erau titularii Bosniei la acea vreme erau accidentați sau nu au jucat pentru cluburile lor, ceea ce a determinat convocarea lui Spahić la națională. Din cauza unei accidentări, el a ratat aceste două meciuri și apoi a jucat împotriva Israelului pe 16 noiembrie, fiind integralist în primul său de când a jucat împotriva Iranului la Campionatul Mondial din 2014.

La 29 mai 2016, a marcat într-o înfrângere scor 3-1 cu Spania, în St. Gallen, Elveția, și a fost eliminat înainte de pauză pentru o altercație cu Cesc Fàbregas.

Viața personală
Spahić este musulman. Familia din partea tatălui a lui Spahić este din Sandžak, iar mama sa este din Gacko. S-au întâlnit atunci când ambii lucrau în Dubrovnik. Emir are doi frați, cel mai mare fiind Nermin și cel mai mic Alen, care este de asemenea un jucător de fotbal. Spahic este un prim văr al cunoscutului jucător al echipei naționale a Bosniei, Edin Džeko.

Spahić este un mare iubitor al tenisului și a urmat meciurile live în Dubai, Barcelona, Montpellier și Paris.

Spahić este înscris la Universitatea din Sarajevo, specializarea sport și educație fizică.

În afară de bosniaca sa nativă, Spahić vorbește engleza, spaniola, franceza, germana și rusa la diferite grade de fluență.

Statistici privind cariera

Internațional

 Din 28 mai 2018.

Goluri internaționale

 Rubrica scor arată scorul după marcarea golului de către Spahić.

Titluri
Zagreb

 Prima Ligă de Fotbal a Croației: 2001-2002

Lokomotiv Moscova

 Cupa Rusiei: 2006-2007

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1980
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2014
Fotbaliști ai Hamburger SV
Fotbaliști ai Bayer Leverkusen
Fotbaliști ai FC Anji Mahacikala
Fotbaliști ai FC Sevilla
Fotbaliști ai FC Lokomotiv Moscova
Fotbaliști ai FC Torpedo Moscova
Fundași
Fotbaliști internaționali bosniaci
Fotbaliști bosniaci
Oameni în viață

Emir Spahić


Carrier sense multiple access (CSMA) er en media access control-protokol, hvori en knude verificerer fraværet af anden netværkstrafik før afsending på et delt transmissionsmedium som for eksempel en datakommunikationsbus eller et bånd i det elektromagnetiske spektrum.

Senderen forsøger at afgøre, om der er en anden transmission i gang, før den sætter gang i sin transmission, hvilket gøres ved hjælp af en såkaldt carrier sense-mekanisme. Det vil sige, at den forsøger at afgøre, om der er en bærebølge til stede fra en anden knude, før den forsøger at sende sit signal. Hvis en carrier (bærer) bliver sensed (opfattet), venter knuden på, at den transmission, der er i gang, afsluttes, før knuden sætter gang i sin transmission. Ved at bruge CSMA kan mange knuder sende og modtage på samme medie. Transmissioner fra en knude bliver i almindelighed modtaget af alle andre knuder forbundet til mediet.

Variationer af CSMA omfatter tilføjelser af, om kollisioner skal undgås, opfattes eller søgt løst.
 CSMA/CA: Ved CSMA/CA undgås kollisioner for at forøge effektiviteten af CSMA. Hvis transmissionsmediet opfattes som optaget før transmissionen, så udsættes den nye transmission et stykke tid (tilfældig længde). Denne tilfældige længde reducerer sandsynligheden for, at to eller flere knuder, der venter på at sende et signal, samtidig begynder transmissionen, når den nuværende transmission er afsluttet, hvorved kollionschancen reduceres.
 CSMA/CD: CSMA/CD anvendes for at øge effektiviteten af CSMA ved at afslutte transmissionen, så snart en kollision opfattes, hvorved tiden, der går før et nyt forsøg kan gøres, forkortes.
 VTCSMA: Virtuel tid-CSMA er beregnet på at undgå kollisioner genereret af knuder, der transmitterer signaler samtidig, mest anvendt i tunge realtidssystemer. VTCSMA anvender to ure på hver knude, et virtuelt ur (vc) og et realtidsur (rc), som meddeler den reelle tid. Når transmissionsmediet opfattes som værende optaget, stopper vc, og når mediet er tilgængeligt, nulstilles vc. Derfor går beregningen af vc hurtigere end rc, når kanalen er tilgængelig, og vc nulstilles ikke, når transmissionsmediet er optaget.

Datatransmission

CSMA


{{İçin|Aynı adlı gazete|Diyalog (gazete)}. Kelimenin etimolojik kökeni Antik Yunancadır. "Dia" ve "Logos" sözcüklerinin bileşiminden oluşmuştur. Sözcüğün Yunanca aslı, Türkçeye "düşünceyi takip etmek" olarak çevrilebilecek bir anlama gelmektedir.

Bir diyalogdan söz edebilmek için asgari şu unsurların varlıkları gereklidir
 Bir alıcı ve vericinin varlığı
 İletilmek istenen bir mesaj

İletişimde bulunan kişiler görsel ya da işitsel işaretler yoluyla diyalog kurabilirler. Diyalogda ulaştırılmak istenen mesaj belli kodlar (dil, jargon vs.) aracılığıyla iletilir. Mesajın belli bir amacı vardır.

Diyaloglar
Felsefi kavramlar
Retorik
Kurgu

Diyalog


Egoi, Bask mitolojisinde ikincil (küçük, minör) tanrılardan biri. Güney rüzgarının tecessümü ve tanrısıdır.

Kaynakça

Bask mitolojisi

Egoi