Ionel Istrati () este un cântăreț și compozitor din Republica Moldova.

Biografie
Ionel Istrati s-a născut în 1990 la Chișinău, iar doi ani mai târziu s-a mutat cu familia în localitatea Țîbuleuca, Dubăsari (Transnistria). Istrati a absolvit gimnaziul și școala de muzică în pian și acordeon din Dubăsari. Din 2007 până în 2009 a studiat la Liceul de Știință și Tehnologie modernă din Chișinău, iar din 2009 și-a continuat studiile în cadrul Academiei de Studii Economice din Moldova, la Facultatea de Afaceri și Management.

Cariera muzicală

Își începe cariera în 1998, când la numai 8 ani este numit "Privighetoarea nistreană" și comparat cu Robertino Loretti. La această vârstă deja cunoștea acordeonul și pianul studiat la o școală muzicală din Dubăsari.Vocea deosebită, ținuta scenică și perseverența îi aduce în următorii 5 ani în palmares 4 Grand Prix și 16 premii de gradul I, inclusiv la Mamaia Copiilor, România și УТРЕНЯЯ ЗВЕЗДА, ORT, Rusia.

Urmează 4 ani dedicați studiilor, pentru a persevera ulterior în carieră.

Astfel, în 2008, își lansează primul video clip la piesa  Poate, și deja în 2009 scoate un nou videoclip la piesa Uită-mă- ambele foarte mult apreciate de public.

În anul 2010 se implică în două mari proiecte Fabrica de staruri 2 și Preselecția națională Eurovizion. Deși piesa prezentată la Eurovizion s-a clasat Top 3, Ionel a ales proiectul Fabrica de staruri, unde s-a bucurat de aprecierea publicului însă a fost eliminat. Situația l-a încurajat și mai mult prin comparația lui Dan Negru cu Julio Eglesias din 1969.
Într-adevăr după această constatare, începe adevărata afirmare a lui Ionel Istrati care lansează primul album și piesa ЛЮБЛЮ ТЕБЯ, șlagărul cu milioane de vizualizări. Devine imaginea a numeroase reviste, emisiuni și întâlniri care îl fac idolul tinerilor din Republica Moldova.

În octombrie 2011 se implică în proiectul internațional Vocea României, și este primul basarabean concurent cu vocile unui stat care numără peste 22 de milioane.  Are o prestație impecabilă apreciată de Smiley și  Marius Moga, iar mass media l-a prezentat cel mai sexy participant din proiect. Cu o implicare scurtă el a reușit să impresioneze publicul și jurații prin voce, ținută și talent.

La începutul lui 2012 lansează clipul Te caut cu implicarea celor doi dansatori foarte talentați de la noi –Ionela Tăruș și Mihai Ungureanu, pe care artistul îi promovează, întrucât clipul este unul dintre cele mai vizualizate  din istoria muzicii republicii cu peste 45 mlne de vizualizări.

Tot în 2012 lansează unul dintre cele mai mari șlagăre din istoria muzicii-clipul Eu numai, numai, recunoscut de exponenții tuturor vârstelor-de la copii la maturi. Este primul clip parodiat, la care artistul a reacționat pozitiv, creând astfel o alură democratică în show biss-ul moldovenesc. Hitul a luat toate premiile posibile din republică iar în România a fost premiat cu Mamaia Music Adwards în 2013. Deci este o piesă care a trecut Prutul fără obstacole, deși nu avea nici un contract cu vreo casă de discuri. Devine cel mai iubit dintre pământeni pe toate undele herțiene de toate lungimile. Piesa devine celebră chiar în Rusia, Kazahstan, Statele baltice sau Europa de vest.

În februarie a anului 2013 lansează piesa ОДИНОКО, cu un succes foarte mare în republică. Este printre primele clipuri moldovenești difuzate la posturile TV din Ucraina și Rusia.

În decembrie lansează clipul Wake me up, piesă așteptată de mulți fani. Apariția sa alături de modelul Xenia Deli, cea mai cunoscută moldoveancă precum și peisajele miraculoase din Maldive, au adus clipului peste 8 mlne de vizualizări. Scenele îndrăznețe, totuși lipsite de vulgaritate, acordă piesei un stil modern și calitativ. În backing vocal i-a cântat însuși Randi, artist cu o minunată carieră internațională, tot el fiind autorul piesei. Clipul este primul filmat în calitatea 4K și l-a transformat pe Ionel într-un star internațional cu referințe în presa mondială, iar melodia a ținut topul luni întregi.  Și acestă piesă este difuzată de toate posturile de radio, fără a avea contract cu vre-o casă de discuri. Devine cea mai difuzată melodie a anului, după datele Media Forest Moldova.

În iarna 2014 Ionel lansează una dintre cele mai lirice melodii din discografia sa- Dor de mamă, pe versurile unui copil din orfelinat. Câștigătorul trofeului  Cel mai bun videoclip din Republica Moldova, cu un impact emoțional pentru sufletul frumos al moldoveanului. Proiectul a implicat-o pe cea mai recunoscută vedetă, prezetatoare tv Andreea Marin, dar și talentata actriță din  republică, Eugenia Butnaru precum și pe jurnalista Nata Albot. Un clip extravagant și cu mult gust,  un scurt metraj, cu mesaj profund de gingășie și emoție de bunătate.

În iarna 2015 Ionel lansează clipul БЫТЬ С ТОБОЙ, filmat într-o locație rustică, cu multe scene hazlii, un cântec  ușor cu participarea a două actrițe din Rusia, făcând celebre nu doar protagonistele dar și localități din republică, inclusiv din Dubăsari și Cimișlia.

Din acest an a refuzat să mai participe în emisiuni, evitând astfel conexiunile cu presa pentru a se concentra mai mult pe creație. Prin urmare artistul se prezintă în dimensiune aristocratică, evitând scandalurile sau provocările presei galbene.

Concomitent Ionel organizează sute de concerte în republică și străinătate. În 2016 artistul face un turneu prin cele mai mari orașe din SUA, Rusia, Grecia, Franța, Italia unde evoluiază pentru diaspora, bucurându-se de mari sucese. Astfel publicul aflat departe de casă a savurat șlagărele autohtone interpretate de talentatul artist. Are numeroase proiecte de caritate, în care promovează muzica și posibilitatea tinerilor de a-și afirma talentul.

În 2017 lansează cel mai extravagant videoclip din cariera sa КТО Я ЕСТЬ. Filmat în teritoriile arctice, cu scene rupte parcă din timpuri uitate, clipul este recunoscut cel mai scump videoclip realizat de un moldovean, tehnica arendată depășea jumătate de milion de dolari. În pofida criticilor, câștigă trofeul Videoclipul Anului 2018 și are  accesări de milioane de ori. Premiul a fost acordat de cunoscutul regizor Valeriu Jereghi care l-a numit un mare talent. O lucrare foarte calitativă prin care artistul se depășește pe sine însuși: o voce impecabilă, dans creativ și o regie profesionistă.

În 2018-2019 Ionel din nou se concentrează pe concerte în republică și străinătate. Promovează muzica și ținuta scenică. Este răsplătit cu multă dragoste din partea publicului, tinerii îl consideră un simbol al desăvârșirii și realizării. Concomitent începe munca la un impresionant proiect pentru anul 2020, dar reușește în acest an să lanseze și un single în limba rusă, ПО НОЧАМ НЕ СПИТСЯ, realizat în colaborare cu echipa lui Smiley HaHaHa Production.

 În vara 2019, este invitatul special la Slaveanschii bazar alături de mari vedete precum Sofia Rotaru, Soso Pavliașvili, Nadejda Kadâșeva și alții. Reprezintă republica cu multă demnitate prin  vestitul șlagăr în limba română- Eu numai, numai și are o prestație foarte reușită difuzată pe tot spațiul CSI.

Este foarte apreciat de vedetele naționale și internaționale, de exemplu Ion Suruceanu îl numește unul dintre cei mai talentați tineri artiști din republică, cu o atitudine deosebită față de orice melodie.  Presa îl consideră un val de energie debordantă și un artist modern. Unul dintre cei mai iubiți cântăreți din Moldova, cu o ascensiune rapidă în industria muzicală, iar fiecare premiu adăugat la palmaresul său constituie o demostrație a  valorii sale adevărate. Perfecționist convins, de o perseverență avidă, Ionel contribuie cu idei și muncă la prezența scenică, repertoriu select și un concept nou în muzica autohtonă. O voce puternică cu ritmuri pozitive, artistul este o poveste încununată de laurii succesului, mereu pregătit să surprindă prin contraste noi. Nu are nevoie decât de versuri frumoase, linie melodică pe măsură ca să poată deveni cel mai bun prieten al publicului său.

În 2020 Ionel pregătește rezultatul unei munci de 2 ani, o piesă în colaborare cu echipa lui Grigorii Leps, care se așteaptă a fi cea mai calitativă creație a artistului. Clipul va include modelul de talie mondială Irina Sheik și inspirația echipei sale cu Spoială Brothers.

Discografie

Videoclipuri
 Poate (2009)
 Люблю тебя ("Te Iubesc") (2010)
 Te Caut (2012)
 Eu Numai, Numai (2012)
 Одиноко ("Singuratic") (2013)
 Wake Me Up (2013)
 Быть с тобой (2016)
 Кто я есть (2017)

Referințe

Legături externe
Site web

Nașteri pe 24 decembrie
Nașteri în 1990
Cântăreți moldoveni
Compozitori moldoveni

Ionel Istrati


Augathella ist eine Stadt im Süden des australischen Bundesstaates Queensland. Sie liegt am Matilda Highway / Landsborough Highway ca. 85 km nördlich von Charleville und ca. 748 km westlich von Brisbane. Wie Charleville liegt auch Augathella am Warrego River. Bei der Volkszählung 2021 wurden 328 Einwohner gezählt.

Geschichte
Die Stadt wurde als Rastplatz für Viehtreiber gegründet, da sich dort drei Viehtriebrouten, von Morven, von Tambo und von Charleville, trafen. Anfangs hieß die Siedlung Burenda, später wurde sie in Ellangowan umbenannt (heute noch der Name einer Viehtränke dort) und ab 1883 hieß sie Augathella. Letzterer Name ist offenbar ein Wort aus der Sprache der Aborigines, das im Deutschen 'Wasserloch' bedeutet und sich auf den Warrego River bezieht. So entstand ein Dienstleistungszentrum für die Bedürfnisse der Viehtreiber und der Viehzüchter.

Heute

Der in den 1980er-Jahren entstandene Matilda Highway führt im Osten an der Stadt vorbei. Einige neue Geschäfte haben sich wieder direkt am Highway angesiedelt. Es gibt in der Stadt ein wachsendes Kunstzentrum, ein öffentliches Schwimmbad, einen Bowls-Club und einmal im Jahr ein Rodeo. Außerdem besitzt Augathella einige Polocrosse-Teams.

Auch heute noch dominiert die Viehzucht die Wirtschaft der Stadt.

2011 entstand am Ortseingang eine 4,5 m hohe Skulptur einer Fleischameise (Iridomyrmex purpureus) in Stahl und Kupfer. Sie soll an ein früheres Fußballteam der Stadt – Mighty Meat Ants genannt – erinnern.

Weblinks

 Queensland Places: Augathella. University of Queensland

Einzelnachweise

Ort in Queensland
Murweh Shire

Augathella


East Berlin steht für:

Orte in den Vereinigten Staaten:
 East Berlin (Hartford County, Connecticut)
 East Berlin (Middlesex County, Connecticut)
 East Berlin (Massachusetts)
 East Berlin (New Jersey)
 East Berlin (Pennsylvania)

Orte in Kanada:
 East Berlin (Nova Scotia)

im NRHP gelistete Objekte:
 East Berlin Historic District, in East Berlin, Pennsylvania, ID-Nr. 85002693

Siehe auch:
 Ost-Berlin (englisch East Berlin)

East Berlin


Phebalium bullatum es una especie de arbusto perteneciente a la familia de las rutáceas. Es un endemismo de  Australia.

Descripción
La especie se encuentra en los suelos arenosos de matorrales en Australia del Sur y el oeste de Victoria. Alcanza un tamaño de 0.5 a 2 metros de altura y produce racimos de flores amarillas de agosto a diciembre en Australia (fines de invierno a principios de verano).

Taxonomía
Phebalium bullatum fue descrita por John McConnell Black y publicado en Transactions and Proceedings of the Royal Society of South Australia 40: 460, en el año 1916.
Sinonimia
Phebalium glandulosum var. bullatum <small>(J.M.Black) Court>

Referencias

Enlaces externos

bullatum

Phebalium bullatum


Honduras arması, Honduras devletinin resmî armasıdır.

Bugün kullanımda olan arma, 1825 yılında savaşta kullanılmış armaya dayanır. Armanın orta bölümünde tuğlalardan örülmüş bir piramitin içinde iki kale ve iki kalenin arasında bir volkan yer alır. Volkanın üstünde doğan bir güneş ve gökkuşağı bulunur. Bu çizimin çevresinde beyaz bir oval çerçeve bulunur ve üzerinde büyük harflerle İspanyolca REPÚBLICA DE HONDURAS, LIBRE, SOBERANA E INDEPENDIENTE 15 DE SEPTIEMBRE 1821 (Türkçe: Özgür, Egemen, Bağımsız Honduras Cumhuriyeti 15 Eylül 1821) yazmaktadır. Ovalin üst kısmında, içinden bir bağla birleşmiş bereketlerin sarktığı oklarla dolu bir sadak belirir. Alt kısmına ise sağa meşe palamutları, sola bodur çamlar olmak üzere ağaçlar eklenmiştir. Alt orta kısmına da bir maden giriş kapısı ve ormancılıkta kullanılan mayınlar, bir çubuk, bir matkap, bir kama, bir balyoz ve bir çekiç bulunur.

Ayrıca bakınız
Honduras bayrağı

Kaynakça

Arması
Ulusal armalar

Honduras arması


Franz de Paula Triesnecker (2 aprilie 1745 – 29 ianuarie 1817) a fost un preot iezuit și astronom austriac.

Triesnecker s-a născut în Mallon, Kirchberg am Wagram, Austria. Când avea 16 ani a intrat în Societatea lui Isus. A studiat filosofia la Viena și matematica la Tyrnau, apoi a devenit profesor. După desființarea Ordinului Iezuit în 1773, s-a mutat la Graz pentru a-și finaliza acolo studiile în teologie. A fost hirotonit ca preot, iar mai târziu a devenit director adjunct al Observatorului din Viena. În 1792 i-a succedat lui Maximilian Hell în calitate de director și a rămas în acest post pentru tot restul vieții sale.

Pe parcursul carierei sale a publicat o serie de tratate de astronomie și geografie. O mare parte din activitatea sa științifică a dedicat-o efemeridelor din Viena. El a făcut o serie de măsurători ale corpurilor cerești, care au fost publicate din 1787 până în 1806.

Craterul Triesnecker de pe Lună este numit după el.

Note

Legături externe
 Francis a Paula Triesnecker, Catholic Encyclopedia.

Nașteri în 1745
Decese în 1817
Astronomi austrieci
Preoți romano-catolici în știință
Eponime ale craterelor de pe Lună
Iezuiți

Franz de Paula Triesnecker


Die Estnische Badmintonmeisterschaft 1970 fand Mitte Februar 1970 in Tallinn statt. Es war die 6. Austragung der Titelkämpfe.

Medaillengewinner

Weblinks
Statistiken zum estnischen Badminton

1970
Badminton 1970
Badmintonwettbewerb in Tallinn

Estnische Badmintonmeisterschaft 1970


دائرة  إحدى دوائر الجزائر التابعة لولاية مستغانم. عاصمتها هي ماسرة وتضم بلديات ماسرة وعين سيدي شريف والطواهرية ومنصورة.

قائمة الهياكل الشبانية في الدائرة
 دار الشباب ماسرة مغالط بن فغول
 مركب رياضي جواري ماسرة بن عياد بن دهيبة
 قاعة متعددة النشاطات منصورة بدون تسمية
 قاعة متعددة النشاطات طواهرية المجاهد زين إبراهيم

ماسرة

دائرة ماسرة


Shokichi Sato (født 9. april 1971) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kyoto Purple Sanga og Omiya Ardija.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Shokichi Sato


Birkhall er et kongeligt gods sydvest for Ballater ved floden Dee i Aberdeenshire i Skotland. Jordtilliggenderne er 210 km². Siden 2002 har det været privat residens for Charles, prins af Wales.

Gordon-slægten solgte det til Prins Albert af Sachsen-Coburg og Gotha. Senere blev det residens for dronningemoderen Elizabeth Bowes-Lyon, som benyttede Birkhall til sin død i 2002.

Referencer

Eksterne henvisninger

 The Prince of Wales Guest Editor: Birkhall, Balmoral Estate, Aberdeenshire. In: Country Life, 14. November 2013.

Aberdeenshire
Residensslotte i Storbritannien
Slotte i Skotland

Birkhall


Odon de Miossens (parfois Othon de Miossens, de Millecents, Eudes de Wiussens ou Othone de Conissent) est un chevalier gascon vivant au . Fidèle au roi d'Angleterre, il tient pour lui le château de Mauléon et devient maire de Bordeaux de 1319 à 1322.

Biographie
Odon de Miossens est seigneur de Miossens,  du roi.

Le roi d'Angleterre Édouard II confie le château de Mauléon à sa garde le . Pour une raison non élucidée, à la toute fin de l'année 1311 confère cette charge à Dominico de Roncesvalles mais un mois plus tard il confirme par écrit au sénéchal de Gascogne qu'il n'est pas question d'en démettre Odon.

Il est un des arbitres qui tranchent un litige entre Marguerite de Béarn et Gaston  de Foix-Béarn en 1312. Celle-ci en remerciement lui lègue la somme de 100 livres à son décès en 1319.

Pour s'être opposé à Amanieu d'Albret, qui soutient le parti de Philippe IV le Bel, Odon est, avec son frère Guicharnaud, au nombre des gentilshommes gascons condamnés par contumace au bannissement par le roi de France le .

Le  Édouard II le confirme à nouveau dans son rôle de capitaine-châtelain de Mauléon. Le  il est nommé maire de Bordeaux, tout en conservant le château, qu'il fait réparer et agrandir.

Références

Maire de Bordeaux

Odon de Miossens


Week Ending was a satirical radio current affairs sketch show broadcast on BBC Radio 4 between 1970 and 1998. It was devised by writer-producers Simon Brett and David Hatch and was originally hosted by Nationwide presenter Michael Barratt.

The show's title was always announced as "Week Ending..." followed by the broadcast date, although the ellipsis was dropped from its billed title in Radio Times during the mid-seventies. The show was written and recorded shortly before the first broadcast (which was usually on a Friday evening) and satirised events of the week. Each show concluded with "And now here is Next Week's News", although this collection of one-liners was abandoned in the early nineties. Short gags were thereafter scattered throughout the show.

Relatively few editions survive in the BBC archives, and they are rarely repeated. There is an obvious issue of topicality, but this did not prevent annual Year Ending compilations or the re-recording of sketches for a 1989 cassette release.

Contributors and cast

Week Ending was considered a "training ground" for a large number of comedy writers, performers and producers. Many young BBC production recruits were given the programme for a month or so in order to get to grips with scripted comedy and working with performers, while the writers' meetings welcomed anyone who cared to wander in off the street. The programme also accepted material by post, fax and e-mail. This open door policy, which it shared with Radio 2's long-running News Huddlines, made it a point of entry for writers who went on to successful careers in British radio and television.

Script contributors included Andy Hamilton, Mark Burton, John O'Farrell, Terence Dackombe, Guy Jenkin, Bridget Leathley, Iain Pattinson, Ged Parsons, Simon Bullivant, Mark Brisenden, Andy Riley, Kevin Cecil, Clive Coleman, Richard Herring, D.A. Barham, Peter Baynham, Julian Dutton, Harry Hill, Al Murray, Ben Moor, Tony Lee, Rich Johnston, Lee Barnett, David Baddiel, Rob Newman, Graeme Sutherland, Kim Morrissey, Barry Pilton, Paddy Murray, Mark Griffiths, Ivan Shakespeare, Alan Stafford, Barry Atkins, Stewart Lee, Martin Smith, Will Adams, Colin Bostock-Smith, Peter Hickey, Craig Robins, John Random, Brendan Martin and Martin Curtis, Bob and Barbara Boulton, Nick R. Thomas, Chris Stratford and Dave Morley, Andrew Whelan, Mark Perkins, Gill Perkins and John Handley.
Regular performers during the run included David Jason, Bill Wallis, Nigel Rees, David Tate, Jon Glover, Sheila Steafel, Alison Steadman, Tracey Ullman, Toby Longworth, Chris Emmett and Sally Grace.

For several months during 1997, Week Ending carried a musical number written by Gerard Foster and performed by Richie Webb. This broke a lengthy hiatus for musical content, which until 1982 had involved Bill McGuffie, David Firman and Steve Brown.

Amongst the producers were John Lloyd, Douglas Adams, David Tyler, Jimmy Mulville, Harry Thompson, Gareth Edwards, Armando Iannucci, Jon Magnusson, Geoffrey Perkins, Louise Coats, Alan Nixon, Griff Rhys Jones, Sarah Smith, Diane Messias, Maria Esposito, Kathy Smith and Adam Tandy. There were over 40 in all.

Broadcast

Until 1983, Week Ending was taken off the air during election campaigns. As sensitivities eased, it was allowed to remain on air during the 1987, 1992 and 1997 elections, albeit with rigid levels of political balance.

During the 1980s and 1990s the BBC World Service broadcast a highlights programme once a month. This would include sketches from Week Ending episodes transmitted during the previous four weeks, more usually the items that could easily be understood by an international audience. This was broadcast by the World Service, usually on the last Friday of the month, under the title of "Two Cheers for [month] ". For many years, there was also an annual highlights show, akin to Year Ending, called "Two Cheers for 1982" (etc.).

From the early 1980s, the theme tune was a loop of the instrumental section of The Associates' 1982 hit "Party Fears Two", which replaced the original 'whistled' flute piece, "Smokey Joe". Over the years, the tune changed a number of times – totalling four pieces, the third debuting in 1993 and the fourth in 1997 – but the final edition in 1998 finished with the original (each of the others having been heard briefly in sketches set in earlier decades).

Tie-ins

Series writers Ian Brown and James Hendrie wrote a book based on the series in 1985, The Cabinet Leaks. Ten Years With Maggie, a cassette compilation of sketches written during Thatcher's tenure as Prime Minister, emerged in 1989 and was reissued on CD as Week Ending with Maggie in April 2009.

References

Further reading
 Prime Minister, You Wanted To See Me? – A History of Week Ending by Ian Greaves & Justin Lewis, .

External links

from "The Encyclopedia of Radio British Radio Comedy"

1970 radio programme debuts
1998 radio programme endings
BBC Radio comedy programmes
BBC Radio 4 programmes
British satirical radio programmes

Week Ending


(1) Aspectul politic. Doctrinele lui Arminius câștigă multă influență între păstori și aproape că au divizat bisericile reformate din regiunea Amsterdam. Unor păstori reformați chiar li se interzicea să predice iar congregațiile au devenit nemulțumite de predicarea arminienilor.

	Modelul erastian de relație a bisericii cu statul a fost susținut în 1610 de Johannes Uytenbogaert, liderul eclesial al minorității arminieni din biserica reformată olandeză, și Hugo Grotius - umanistul erastian.

	În partea politică și Iohan van Oldenbarnevelt care se afla într-o poziție unică devenind cel mai puternic lider politic în Provinciile Unite. El publică în 1910 un tratat prin care arată puterea statului asupra bisericii și luptă pentru a împiedica întâlnirea unui Sinod Național care ar fi condamnat arminianismul.

	(2) Protestul remonstranților. 46 de slujitori și susținători ai lui Arminius din școala de predicare de la Leyden, împreună cu cei doi lideri ai lor (Uytenbogaert și Episcopius), s-au întâlnit la Gouda în 16 ianuarie 1610 și au stabilit și publicat 5 doctrine calviniste cu care nu erau de acord.

	Întâlnirea are loc la 1 an de la moartea lui Aarminius și la 46 ani de la moartea lui Calvin. Au publicat în același an aceste 5 articole.

	Johannes Uytenbogaert, care a și redacatat documentul i-l dă lui Oldenbarnevelt pentru a fi prezentat conducerii generale. Aceștia refuză să dea curs remostranților și amâna câteva luni discuția chemând la toleranță reciprocă. Orice sinod era scos din calcul pentru ei.

	(3) Conferințele. Conducerea provinciilor organizează o conferință limitată în 10 martie 1611 la The Hague unde câte șase reprezentanți și-au prezentat pozițiile. Conferința a ținut doua luni. Fiecare parte scrie documente cu argumente si contra-argumente. A doua încercare de împăcare din partea conducerii are loc la Delft în același an. Dar este fara succes.

	În doi ani consecutivi, 1611 și 1612 la Den Hague și Delft, Simon Episcopius susține vehement doctrinele arminienilor la două conferințe. În 1612 ajunge și el profesor la Leyden în locul lui Gomarus care se retrage fiind supărat fiindcă în locul lui Arminius a fost ales profesor în 1609 Conrad Vorstius un simpatizant al lui Arminius și socinian în doctrină.

	(4) Cilmaxul conflictului. În anul 1616 societatea olandeză s-a polarizat și a ajuns la un punct critic. Arminienii și calviniștii erau aproape gata să pornească un război. În anul 1617 remostranții au stârnit niște răscoale. Prințul Maurice refuză să-și folosească trupele pentru a menține ordinea.

	În vara acestui an simpatia lui Maurice pentru calviniști este arătată când refuză să se închine la The Hague unde Uytenbogaert era predicator. Se închină într-o congregație calvinistă.

	În același an patru provincii cer States General să convoace un sinod național. Provincia Olandei refuză acest apel.  În urma mai multor evenimente sub cârmuirea lui Maurice în Noiembrie 1617 conducerea provinciilor a votat pentru a chema un sinod național. Inevitabilul are loc.

	(5) În August 1618 Oldenbarnevelt, Grotius și alți lideri pro-remonstranți proeminenți au fost arestați. Uytenbogaert a fugit din țară

	Episcopius este ales purtător de cuvânt din cei 13 reprezentanți ai remostranților pentru Sinodul național de la Dort care are loc în 1618, însă ei refuză participarea și audierea.

	(6) După sinod, în 1619, își pierde slujba și este trimis afară din țară împreună cu ceilalți 12 protestatari. Oldenbarnevelt este decapitat pentru înaltă trădare împotriva prințului Maurice.

Termeni creștini
Calvinism

Remonstranții


J'étais à la maison, mais… (Ich war zuhause, aber) est un film dramatique germano-serbe réalisé par Angela Schanelec et sorti en 2019. Le film remporte l'Ours d'argent de la meilleure réalisation à la Berlinale en 2019.

Synopsis
Le fils d'Astrid, âgé de treize ans disparaît pendant une semaine. Il revient sale et blessé, sans dire un mot, sans explication. Astrid cherche alors à comprendre.

Fiche technique

 Titre original :
 Titre français : J'étais à la maison, mais...
 Réalisation et scénario : Angela Schanelec
 Décors : Nora Willy
 Costumes : Birgitt Kilian
 Photographie : Ivan Marković
 Pays de production : ,
 Langue originale : allemand
 Format : couleur — 1,66:1
 Genre : drame
 Durée : 105 minutes
 Dates de sortie :
 Allemagne :  (Berlinale 2019) ;  (sortie nationale)
 Serbie :  (Festival international du film de Belgrade)
 Canada :  (Festival international du film de Toronto)
 France :  (FIDMarseille) ;

Distribution
 Maren Eggert : Astrid
 Jakob Lassalle : Phillip
 Franz Rogowski : Lars
 Lilith Stangenberg : Claudia
 Clara Möller : Flo
 Alan Williams : Herr Meissner
 Jirka Zett : l'amie d'Astrid
 Dane Komljen : Jorge, le jeune réalisateur
 Devid Striesow : Gertjan
 Wolfgang Michael

Sortie

Accueil critique
En France, le site Allociné recense une moyenne des critiques presse de 2,8/5.

Le film est réalisé par Angela Schanelec, figure majeure de l'école de Berlin. Le film commence et se termine sur une scène animalière comme une fable. Seuls les animaux ne mentent pas. Astrid est à la recherche de la vérité, mais où est-elle ? Les enfants jouent Hamlet de Shakespeare. Le film est épuré, l'image est terne. Le climat du film est pesant.

Distinctions
 Berlinale 2019 : Ours d'argent de la meilleure réalisation.

Notes et références

Liens externes

Film allemand sorti en 2019
Film serbe sorti en 2019
Film dramatique allemand
Film dramatique serbe
Film réalisé par Angela Schanelec
Film distribué par Shellac
Film dont la sortie a été reportée en raison de la pandémie de Covid-19

J'étais à la maison, mais...


La Estación Ferroviaria de Ovar, también conocida como Estación de Ovar, es una plataforma ferroviaria de la línea del Norte, que sirve el ayuntamiento de Ovar, en el Distrito de Aveiro, en Portugal.

Características

Localización y accesos
Se encuentra en la localidad de Ovar, junto a la Avenida Serpa Pinto.

Descripción física
Poseía, en enero de 2011, tres vías de circulación, con 880, 610 y 310 metros de longitud; las plataformas presentaban 332 y 286 metros de extensión y 70 centímetros de altura.

Historia
La estación se encuentra en el tramo entre Vila Nova de Gaia y Estarreja de la línea del Norte, que fue inaugurada por la Compañía Real de los Caminhos de Ferro Portugueses el 8 de julio de 1863. La estación fue una de las incluidas en los servicios mixtos que fueron creados después de la inauguración del tramo entre Estarreja y Taveiro, el 10 de abril de 1864.

En 1903, la Compañía Real de los Caminhos de Ferro Portugueses ordenó que fuesen instalados, en esta estación, nuevos semáforos, del sistema Nunes Barbosa, y, en 1933, las oficinas de la estación fueron ampliadas por la Compañía de los Caminhos de Ferro Portugueses.

Véase también
 Historia de la línea del Norte
 Red Ferroviaria Nacional

Referencias

Enlaces externos

Ovar
Ovar

Estación de Ovar


1920 Yaz Olimpiyatları (Fransızca: Les Jeux olympiques d'été de 1920; Felemenkçe: Olympische Zomerspelen van de VIIe Olympiade; Almanca: Olympische Sommerspiele 1920) ya da resmî adıyla VII. Olimpiyat Oyunları, 1920 yılında Belçika'nın Anvers şehrinde düzenlenmiş uluslararası çok sporlu etkinlik.

Sporlar

Madalya Durumu

1920 Yaz Olimpiyatları


Fregate klase Talwar ili Projekt 11356 klasa su fregata naoružana stealth vođenim projektilima koje je dizajnirala i izgradila Rusija za indijsku mornaricu. Fregate s vođenim projektilima klase Talwar poboljšane su inačice fregata klase Krivak III (projekt 1135) koje koristi ruska obalna straža. Šest brodova izgrađeno je u dvije serije između 1999. i 2013. godine.

Brod je projektirao Projektni biro Severnoye, prvu seriju brodova izgradilo je Baltičko brodogradilište, a drugu seriju brodogradilište Yantar. Za razliku od fregata klase Brahmaputra, smatra se da fregate klase Talwar imaju polu-stealth karakteristike i bolje naoružanje. Indijska mornarica trenutno ima šest ovakvih brodova, a još četiri su u izgradnji, uključujući i dva u indijskom brodogradilištu, za koje je odabrano brodogradilište Goa.

Dizajn i opis

Elektrana
Talwars ima plinsko turbinsko postrojenje M7N.1E koje je dizajnirao Zorya i proizveo Mashproekt (Ukrajina) koji se sastoji od dvije turbine za krstarenje DS-71 i dvije turbine za pojačavanje DT-59 u dvije strojarnice. Komponenta za krstarenje sastoji se od dva plinska turbinska motora DS-71, od kojih svaki ima 9000 konjskih snaga (6700 kW) u vožnji naprijed i 1500 KS (1100 kW) unatrag. Dva RO63 dvobrzinska mjenjača i jedan R1063 pomoćni mjenjač omogućuju korištenje bilo kojeg od cruising motora za pogon obje osovine propelera. Četiri plinske turbine postavljene su na izolirane nosače koji minimaliziraju njihov kontakt s trupom i time znatno smanjuju prijenos njezinih vibracija i zvuka.

Električnu energiju osiguravaju četiri 1 MW Wärtsilä WCM-1000 generatorski setovi s Cummins KTA50G3 motorima i Kirloskar 1 SN generatori izmjenične struje. Ugovor za generatore potpisan je s Wärtsilä Danskom.

Zrakoplovi
Klasa Talwar može primiti jedan protupodmornički helikopter Ka-28 Helix-A ili jedan helikopter za rano upozoravanje iz zraka Ka-31 Helix-B koji može osigurati ciljanje iznad horizonta. Plovilo također može ukrcati navaliziranu varijantu autohtonog HAL Dhruva.

Naoružanje
Fregate su naoružane novim protubrodskim sustavom 3M-54 Klub s VLS-om, višekanalnim raketnim sustavom zemlja-zrak srednjeg dometa Shtil-1 (izvozna verzija SA-N-12 "Grizzly"), protuzračnim raketno-topnički sustavom Kashtan, bacačem dubinskih bombi RBU-6000 i topnički sustavom Puma-Universal. Ovi brodovi su dizajnirani za nošenje i upravljanje jednim teškim helikopterom.

Primarno oružje
U glavnoj udarnoj ulozi ugrađen je osmoćelijski vertikalni lanser projektila 3S14E, u koji je ugrađena protubrodska raketa 3M-54E Klub-N koju je razvio Novator Design Bureau. Istraživačko-proizvodno poduzeće Agat isporučilo je brodski sustav za upravljanje vatrom 3R14N-11356 povezan s Klub-N. 3M-54E Klub je 8,22 metra dugi projektil koji koristi aktivno radarsko navođenje s dometom od 220 kilometara. Riječ je o trostupanjskom projektilu kod kojeg završni stupanj postiže nadzvučnu brzinu (2,9 Macha) kada je približno 20 km od svog cilja.

Sljedeće narudžbe INS-a Teg, Tarkash i Trikand opremljeni su supersoničnim krstarećim projektilom BrahMos, koji ima domet od 300 kilometara i tijekom svog leta kreće se brzinom od 3 Macha.

Protuzračna obrana
SAM sustav Shtil-1 s lanserom projektila 3S-90 postavljen je ispred mosta i naoružan je projektilom 9M317 (SA-N-12 "Grizzly", navaliziran SA-17). 24 projektila nose se u spremniku ispod palube. Navođenje i osvjetljavanje cilja za ove projektile osiguravaju četiri radara MR-90 Orekh (NATO: Front Dome), koji su povezani sa zapovjednim i kontrolnim mjestom. Projektil SA-N-12 koristi kombinaciju inercijalnog navođenja i poluaktivnog radarskog navođenja na svoj maksimalni domet od 45 km. 70 kg blast-fragmentacijsku bojevu glavu aktivira radarski blizinski detonator. Sustav upravljanja projektilom i bojna glava mogu se prilagoditi određenom cilju nakon prepoznavanja cilja, što povećava vjerojatnost pogotka. Nosi se i osam prijenosnih raketa Igla-1E (SA-16).

Glavni top
Jedan top od 100 mm A-190(E) postavljen je naprijed za upotrebu protiv brodskih i obalnih ciljeva. Kontrolu paljbe osigurava 5P-10E Puma FCS. Pištolj može ispaliti 60 granata u minuti na domet od 8,2 nautičke milje (15,2 km). Težina svake granate je 16 kilograma (35 lb).

Protupodmorničko ratovanje
Brodovi nose sustav RPK-8, koji koristi 12-cijevni raketni bacač RBU-6000 ASW za ispaljivanje 212 mm 90R protupodmorničke rakete ili dubinske bombe RGB-60. Domet gađanja je od 600 to 4,300 metara, a dubina do 1,000 metara.

Dva dvostruka lansera s fiksnom torpednom cijevi od 533 mm DTA-53-11356 postavljena su na sredini broda i ispaljuju torpeda SET-65E/53-65KE. Sustav za upravljanje protupodmorničkom paljbom Purga omogućuje upravljanje lanserima RBU-6000 i DTA-53.

Elektronika i senzori

Radar

 Pretraga površine: Jedan radar 3Ts-25E Garpun-B na frekvenciji I-pojasa, koristeći aktivne i pasivne kanale, omogućuje označavanje površinskih ciljeva velikog dometa. Jedan radar MR-212/201-1 na frekvenciji I-pojasa koristi se za navigaciju, a zaseban set radara Kelvin Hughes Nucleus-2 6000A koristi se za navigaciju kratkog dometa i nadzor površine. Također opremljen Ladoga-ME-11356 inercijalnim navigacijskim i stabilizacijskim paketom koji isporučuje Elektropribor.
 Pretraga zraka/površine: Jedan Fregat M2EM (NATO: Top Plate) 3D radar za kružno skeniranje na frekvenciji E-pojasa, daje indikaciju cilja raketnom sustavu Shtil-1. Radar se okreće brzinom od 12 ili 6 okretaja u minuti i ima instrumentirani domet do 300 km.
 Kontrola paljbe: Sadrži Ratep JSC 5P-10E Puma sustav za kontrolu paljbe, koji se sastoji od radara za praćenje ciljeva zajedno s laserskim i TV uređajima. Sustav, postavljen iznad palube mosta, ima ažuriranje korekcije kursa tijekom leta putem podatkovnih veza, ima maksimalni raspon detekcije od 60 km, radi autonomno i sposoban je automatski gađati četiri cilja i pratiti ih.

Sonar
Prema nekim izvješćima, na plovilima je ugrađen APSOH (Advanced Panoramic Sonar Hull) sonar montiran na trup. APSOH sonar obavlja aktivno određivanje udaljenosti, pasivno osluškivanje, automatsko praćenje ciljeva i klasifikaciju. Druga izvješća pokazuju da je ugrađen sonar BEL HUMSA (Hull Mounted Sonar Array). HUMSA je panoramski aktivno/pasivni sonarni sustav srednjeg dometa koji je razvio Naval Physical and Oceanographic Laboratory (NPOL).

Izvori

Indijska vojna oprema

Fregata klase Talwar


جبل بركوك، يقع في الجنوب الشرقي من محافظة بارق على دائرة عرض 18.49.40 وخط طول 42.6.35. ويحده من الشمال وادي بقرة وجنوبا وادي ملوح ووادي الغيل وقرية الطوارف ومن الغرب بارق وشرقا وادي دما يبلغ ارتفاع جبل بركوك عن سطح البحر1922 متر.

سبب التسمية
اختلاف الجميع على سبب التسمية فمنهم من يقول أنه لكثرة شجر البرك داخل الجبل ومنهم من يقول أنه بسبب مكانه بين تهامة والحجاز مثل الجمل البارك أي الجالس.

مناخ جبل بركوك
معتدل مائل للبرودة في فصل الصيف وشديدة البرودة في فصل الشتاء.

ومن الأشعار التي قيلت فيه على لحن "الخطوة"
ودي اني مع النحال واطلع جبل بركوك وأمسي بها ليل
واني ادعوك يالخلاق لاهبت رزقي عند ناس بهاليل

قرى جبل بركوك
 هده
 الثبت
 الشفا
 الجاره
 حذان
 الجرب
 الصدرة
 وقفه
 المدان
 قرن حمده
 اليمانية

مراجع

انظر أيضا
 قائمة جبال السعودية

جبال منطقة عسير
محافظة بارق

جبل بركوك


Fortnite je online multiplayer videoigra koju su razvili razvojni studiji Epic Games i People Can Fly. Izdavač je Epic Games.
Plaćena rana inačica videoigre objavljena je 25. srpnja 2017. za Microsoft Windows,  PlayStation 4, Playstation 5, Nitendo, Xbox S, Xbox X, Android/Samsung, MacOS i Xbox One.

Svoju najveću popularnost dostigla je 2018. i 2023. godine, nakon što je omogućeno besplatno igranje. Fortnite diljem svijeta ima više od 800 milijuna igrača, što je čini jednom od najpopularnijih igara na svijetu.

Način igranja
Fortnite je igra koja ima tri načina igranja, a to su:
 Battle Royale (hrv. Kraljevska bitka)
 Save the world (hrv. Spasi svijet)
 Creative (hrv. Kreativno)
 Zero Build (Bez građenja)

Prvi način igranja, Battle Royale, najpopularniji je jer je besplatan. Battle Royale ima 4 načina igranja, a to su:
 "Solo" (samo jedan igrač protiv ostalih 99)
 "Duo" (50 timova po 2 osobe)
 "Trios"(20 timova po 3 osobe)
 "Squad" (25 timova po 4 osobe)
 "Team Rumble" (2 tima po 20 osoba)
 "Playground" (Maksimalno 16 osoba)
 "Creative" (Neograničen broj osoba)

Sadržaj
Svaki meč u Fortniteu sadrži oko 100 ili više igrača. Kada meč započne, igrači padaju iz "letećeg autobusa" koji prelazi preko polovine zemljovida koji je velik 8 x 8 kilometara. Nakon slijetanja, njihov je cilj da što prije nađu oružje i da eliminiraju ostale igrače. Cilj igre nije samo pucanje, veliki značaj također zauzima i građenje baza što igračima omogućava da se lakše snađu ili sakriju od ostalih igrača. Građenje u Fortniteu dijeli se na 4 elementa. Prvi element je zid koji omogućava igračima da se zagrade od neprijatelja. Drugi element je ravna podloga koja služi kao platforma za prelazak nekih visina. Treći elementi su rampa i stepenice, koje služe penjanjem do određene lokacije. Četvrti element je krov i on služi za izgradnju krova.

Građenje se vrši materijalima koji se dobivaju rušenjem nekih predmeta. Postoje 3 vrste materijala, a to su: drvo, kamen i metal. Drvo se najlakše skuplja i najviše se koristi, dok je drvo u isto vrijeme najmanje izdržljiv materijal. Nakon drveta najlakše se skuplja kamen koji je malo izdržljiviji od drveta. Posljednji materijal je metal koji se najteže skuplja, ali je zato i najizdržljiviji.

Oko karte se nalazi i oluja koja se sve više sužava i smanjuje. Kada se igrač nađe u oluji njegov "health" (hrv. zdravlje) postepeno se smanjuje. Pobjeda nastaje tako što se broj igrača smanji na 1, a igrač koji je najduže preživi primi "Victory Royale".

Tijekom meča moguće je i pronaći iteme kao npr. oružje, metke za oružje, iteme za liječenje, eksplozive itd.

Oružja se dijele na 6 kategorija, a to su:
 siva (common)
 zelena (uncommon)
 plava (rare)
 ljubičasta (epic)
 zlatna (legendary)
 mitsko (mythic)
 egzotično (exotic)

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Videoigre za PlayStation
Videoigre za Xbox
Videoigre za Windows

Fortnite


Pietrarul de deșert (Oenanthe deserti) este o pasăre migratoare sau sedentară (în funcție de locurile de cuibărire) din familia muscicapidelor, ordinul paseriformelor, care cuibărește în nordul Africii și Asia Centrală și apare foarte rar în Europa, în special ca accidentală. În România a fost semnalată ca specie nouă la 6 decembrie 2017 lângă Lacul Techirghiol. Trăiește în stepele uscate și la marginile deșerturilor cu puțină vegetație, în albiile râurilor uscate acoperite cu tufărișuri răzlețe, în ueduri, în câmpiile acoperite cu pietriș și pietre, în nord-vestul Africii ajungând la 1500 m altitudine, iar în subcontinentul indian între 3000 și 5100 m. Este o pasăre mică, cât vrabia; lungimea corpului 14-15 cm; greutatea 15-34 g. Masculul în penajul nupțial are creștetul capului, ceafa și partea superioară a spatelui de culoare brun-nisipie; partea inferioară a spatelui, târtița și bazele rectricelor laterale ale cozii sunt albe sau alb-gălbui, restul cozii este negru. Părțile inferioare sunt alb-cremoase cu o nuanță gălbuie pe piept și pe flancuri. Aripa este neagră deasupra. Bărbia, partea inferioară a gâtului, părțile laterale ale feței și a gâtului sunt negre; negrul feței se unește cu negrul aripii. Deasupra ochiului se află o sprânceană albicioasă. Remigele scapulare sunt albe, restul remigelor sunt negre, tivite cu galben sau alb. Tectricele supraalare sunt negre; tectricele subalare și axilare negre, cu vârfuri albe. Ciocul, picioarele și ghearele sunt negre. Femela se distinge prin absența negrului de pe cap și gât. Se hrănește în principal cu nevertebrate (insecte, păianjeni, miriapode și viermi), mai rar cu semințe. Este o specie teritorială cu un teritoriu cuibăritor relativ mare, de circa 4 ha. Reproducerea are loc în februarie-iulie. Cuibul este construit din fire de iarbă și de rădăcini, căptușit cu iarbă mai fină, lână, păr sau pene; el este amplasat într-o gaură de pe marginea drumului sau de pe malul râului, în abrupturile verticale ale stâncilor, în ziduri, poduri sau alte construcții, sub o piatră, tufă sau sub grămezi de pietre, printre rădăcinile ieșite la suprafață sau în interiorul galeriilor vechi ale rozătoarelor. Ponta constă din 3-6 ouă, de culoare albăstruie cu pete mici ruginii și violete. Adesea depune două ponte pe an. Durata incubației este de 13-14 zile. Puii rămân în cuib 15-18 zile; după ce au părăsit cuibul ei rămân dependenți de părinți până la 3 săptămâni.

Taxonomie și subspecii

Specia a fost descrisă pentru prima oară sub denumirea Saxicola deserti de Temminck în 1825, Egipt.

Patru subspecii sunt recunoscute: deserti (subspecia nominată), atrogularis (sin. salina), homochroa și oreophila. Mai mulți autori consideră subspecia atrogularis ca sinonimă cu subspecia deserti, din cauza deosebirilor foarte mici între ele. Hotarele subspeciilor nu sunt bine stabilite; detalii de mai jos sunt provizorii.

Subspecii:
 Oenanthe deserti deserti (Temminck, 1825) - subspecia nominată, este sedentară în Egipt la est de delta Nilului (nord-estul Egiptului), în Peninsula Sinai, nord-vestul Arabiei, Siria, Israel și Palestina;
 Oenanthe deserti atrogularis (Blyth, 1847) - este o pasăre migratoare, cuibărește discontinuu în Iran, Asia Centrală, spre est până în Afganistan, centrul și sudul Kazahstanului, Mongolia, nord-vestul și nordul Chinei (nord-vestul Sinkiangului, Gansu, Shaanxi, centrul Mongoliei Interioare); iernează în nord-estul Africii (inclusiv în Socotra) și sud-vestul Asiei. Apare accidental în mai multe țări din Europa. Este ușor mai întunecată și mai mare decât subspecia nominată. Populația din sudul Kazahstanului este separată de unii autori în subspecia Oenanthe deserti salina (Eversmann, 1850), care este mai mică și mai deschisă la culoare decât subspecia atrogularis și are o dungă albă îngustă pe marginea externă a steagului intern al remigelor primare.
 Oenanthe deserti homochroa (Tristram, 1859) - este sedentară, parțial migratoare, cuibărește în nordul Africii la vest de Nil, din sudul Marocului, Sahara Occidentală și nord-vestul Mauritaniei (capul Blanco) spre est până în nord-vestul Egiptului; iernează în Sahara și nordul Sahelului (din Mauritania spre est până în Ciad). Sunt cunoscute apariții accidentale în Anglia. Partea dorsală este mai întunecată și mai roșiatică decât la subspecia nominată.
 Oenanthe deserti oreophila (Oberholser, 1900) - este o pasăre de munte migratoare, cuibărește din estul Pamirului, munții Karakorum și Cașmir spre est până în Nepal, Podișul Tibet și vestul Chinei (vestul și sudul Sinkiangului, Qinghai); iernează în Arabia, sud-vestul Asiei, nord-vestul și centrul Indiei. Are mai mult alb pe aripă și este mai mare decât subspecia atrogularis.

Recunoașterea în teren

Are o lungime de 14-15 cm.

Masculul adult are creștetul și părțile superioare nisipii (mai deschise la culoare sau de la brun-nisipiu până la cenușiu în penajul uzat); partea inferioară a frunții, sprânceana și dunga de pe penele scapulare sunt albe; negrul de pe față și gât se unește (prin laturile gâtului) cu negrul supraalarelor mici și remigelor aripilor; târtița și tectricele supracaudale sunt albe sau alb-cremoase; părțile laterale bazale ale cozii (rareori vizibile pe teren) sunt albe, dar cea mai mare parte a cozii este neagră; pieptul și restul părților inferioare sunt palide, de la alb-cremos până la brun-nisipiu.

Femela adultă este asemănătoare cu masculul adult, dar negrul de pe față și gât lipsește, fiind înlocuit pe față cu o culoare palidă, nisipie sau brun-nisipie cu o sprânceană nițel mai palidă, tectricele auriculare sunt întunecate, nisipii sau brunii, iar bărbia și gâtul sunt mai palide, nisipiu-cenușii sau brun-gălbui. Unele femele seamănă cu masculul adult, având fața și gâtul negricioase.

La subspecia nord-africane homochroa unele femele seamănă cu masculii acestei subspecii, având o nuanță mai rozacee sau brun-gălbuie pe cap și părțile superioare în penajul proaspăt neuzat, iar pieptul și flancurile sunt mai vădit rozacee sau brun-nisipii.

Subspecia oreophila, care este puțin mai mare cu aripi mai lungi, are mai mult alb pe remigele mediale secundare și primare și, de obicei, prezintă un pic mai mult alb sau brun-nisipiu la baza cozii.

Cei mai mulți masculi în primul an de viață sunt foarte asemănători cu masculi adulți (și cu femelele cu gâtul întunecat), iar determinarea vârstei se face mai bine prin contrastul între penele vechi (nenăpârlite) și cele noi (înlocuite) ale aripii. Penajul ca la adult, dar de obicei este tivit mai lat cu alb-gălbui pe față, pe partea inferioară și laturile gâtului care sunt negre (vârfurile palide la adult, sunt de obicei complet uzate la sfârșitul toamnei și absente în ianuarie). De asemenea, supraalare mari negru-fuliginoase sunt fin tivite pe vârfuri cu alb la adulți, iar în primul an de viață supraalare mari sunt brun-închise și tivite cu nisipiu sau cu brun-nisipiu, în timp ce extinderea palidului pe tectricele primare este de obicei semnificativă, care sunt brun închise, cu vârfuri foarte fine albicioase la adulți, dar în primul an sunt tivite complet cu brun-gălbui deschis.

Femela în primul an de viață în penajul proaspăt este foarte asemănătoare cu femela adultă, determinarea vârstei se face prin contrastul penelor aripilor, iar în penajul proaspăt prin tectricele primare brun închise cu vârfuri palid brun-gălbui, care de obicei cad primăvară (mai înguste și mai albe la femela adultă, negru-cenușii tivite îngust cu alb pe margini primăvară).

Descrierea

Masculul adult în penajul nupțial (primăvara și vara) al subspeciilor deserti și atrogularis are partea superioară a capului (creștetul), a gâtului (ceafa) și partea superioară a spatelui brun-nisipie; uneori, părțile superioare sunt cenușiu-brun-nisipii, cu o nuanță ocru pe spate. În penajul uzat, capul este mai cenușiu sau nisipiu murdar și penele cenușiu-negricioase pe ceafă și partea superioară a spatelui. Partea inferioară a frunții și sprânceana (dunga supraciliară care se întinde de la baza ciocului până la zona auriculară) sunt albe sau aproape albe; sprânceana poate fi destul de prost delimitată; la unii, este mai pronunțată în spatele ochilor. Penele scapulare sunt albe. Bărbia, partea inferioară a gâtului, părțile laterale ale capului (obrajii și tectricele auriculare) și a gâtului sunt negre. Aripile (remigele și tectricele supraalare) deasupra sunt negre. Negrul de pe față și gât se unește (prin laturile gâtului) cu negrul tectricelor aripii. Remigele secundare și terțiare tivite îngust cu alb sau brun-gălbui pe margini și pe vârfuri. Steagul intern ale remigelor primare cu margini albe înguste. Supraalare mari laterale tivite ușor pe margini și vârfuri cu palid sau alb, iar cele mediale cu alb pe steagul extern (pe aripa nedesfăcută, adesea se arată ca o linie albă lată deasupra tectricelor; în zbor, se prezintă ca o zonă triunghiulară palidă). Dedesubt aripa este albicioasă. Remigele de dedesubt sunt cenușii, cu margini albe pe steagul intern, uneori foarte late. Tectrice subalare și axilare negre, cu vârfuri albe. Partea inferioară a spatelui, târtița și tectricele supracaudale sunt albe sau alb-cremoase, uneori brun-gălbui. Coada neagră cu bazele rectricelor laterale albe sau alb-gălbui, dar foarte dificil de văzut albul pe coadă în câmp. Părțile inferioare de la partea superioară a pieptului până la tectricele subcodale (cu excepția părților negre ale penajului menționate mai sus) sunt palide, de la alb-cremoase până la brun-nisipii sau brun-gălbui, cu nuanțe gălbui sau ocru pe piept și pe flancuri. Ciocul, picioarele și ghearele sunt negre.

Masculul adult în penajul postnupțial (toamna și iarna, după năpârlirea de toamnă) este asemănător cu cel în penajul nupțial, dar are părțile superioare cu o nuanță mai cenușie. Sprânceana brun-gălbuie. Tectricele supraalare negre tivite lat pe margini și vârfuri cu nisipiu sau alb. Remigele negre, cu tivuri albe; remigele primare tivite îngust pe margini cu alb, devenind mai brune cu margini albe la baza celor mediale; remigele secundare și terțiare cu tivuri late albe pe steagurile externe și vârfuri, devenind nisipii pe penele mijlocii. Târtița și tectricele supracaudale brun-nisipii. Părțile inferioare mai palide, brun-nisipii sau galbene. Penele negre de pe lor (lorum), zona auriculară, de pe bărbie și gât și tectricele supraalare au marginile și vârfurile albe, ascunzând parțial culoarea neagră, și dau un aspect de întrerupere a negrului de pe gât și aripi și astfel linia neagră care unește negrul de pe gât și de pe tectricele alare este mai întreruptă, în special pe supraalare mici.

Femela adultă în perioada de reproducere (primăvara și vara), în penajul proaspăt neuzat, are creștetul, ceafa și mantaua palide, cenușiu-nisipii, penele scapulare și spatele sunt mai strălucitoare sau mai brun-nisipii. Târtița și tectricele supracaudale albe cu o nuanță rozaceu-brun-gălbuie (mai intensă decât la mascul). Supraalare mici (cu excepția celor laterale), supraalare mijlocii mediale și supraalare mari sunt brun-nisipii, ca și părțile superioare, restul tectricelor sunt negru-cenușii, tivite lat pe margini și vârfuri cu brun-nisipiu, mai deschis pe vârfurile supraalarelor mari; remigele negru-cenușii sau brun-închise; remigele primare, secundare și alula tivite îngust pe margini și vârfuri cu brun-nisipiu sau alb. Tectricele subalare și axilare de culoare brun-închisă, mai puțin extinsă decât la mascul, tivite lat pe vârfuri cu alb-gălbui sau alb. Sprânceană și inelul ocular îngust brun-gălbuii. Lorul (lorum), tectrice auriculare, bărbia și gâtul de culoare variată, de obicei părțile laterale ale capului și gâtului sunt nisipiu-cenușii (ca și creștetul) sau tectricele auriculare au nuanțe mai vii, nisipoase sau mai brun închise, cu lorul mai întunecat sau cu o pată înaintea ochiului. Se întâlnesc păsări cu bărbia și gâtul mai întunecate, de la păsări cu obrazul negricios până la laturile gâtului, până la cele cu partea inferioară a feței, bărbia și gâtul mai uniform întunecate cu margini palide (asemănătoare cu cele ale masculilor adulți; acestea au și tectricele și remigele mai brun închise, făcându-le și mai asemănătoare cu masculul). Posibil la fel de frecvente sunt și variantele cu gâtul palid sau întunecat sau intermediar. Restul părților inferioare, ca la mascul.

Femela adultă în penajul postnupțial (toamna și iarna, după năpârlirea de toamnă) este asemănătoare cu femela adultă în perioada de reproducere, dar are părțile superioare mai cenușii, bărbia și gâtul brun-gălbuii sau albe, unele având vârfurile penelor brune sau brunii; tectricele alare mai brune, tivite lat pe margini și vârfuri cu brun-nisipiu (în special pe supraalare mici, mijlocii, mari mediale și primare); remigele secundare tivite mai lat pe margini și vârfuri, remigele primare tivite mai vădit pe vârfuri cu brun-gălbui. Târtița și tectricele supracaudale albe.

Juvenilul este asemănător cu femela adultă, dar creștetul și ceafa sunt brun-cenușii, mantaua, penele scapulare și spatele brun-gălbuii, fiecare pană are centrul ușor mai palid și vârful mai întunecat, dându-i un aspect pestriț. Coada ca la adult, dar are vârfurile tivite lat cu brun-gălbui-cenușiu sau brun-gălbui-roz. Supraalare mici și mijlocii sunt de culoare cenușiu șterse cu vârfurile tivite lat cu brun-gălbuii deschis, supraalare mari cenușiu-închis sau negru șters tivite pe margini și vârfuri cu brun-gălbui deschis; tectricele primare și remigele primare, secundare și terțiare sunt tivite lat pe margini și vârfuri cu rozaceu-brun-gălbui sau aproape alb, remigele primare laterale cu vârfuri palide. Sprânceana indistinctă și doar puțin mai palidă decât creștetul, inelul ocular îngust brun-gălbui deschis. Lorul (lorum) și partea superioară a obrazului palide, brun-gălbui-cenușii, tectricele auriculare brun-gălbui sau brune, cu dungi înguste mai palide. Pieptul brun-gălbui deschis cu centrul penelor alb-gălbui și vârful mai întunecat, având un aspect pestriț, restul părților inferioare, inclusiv gâtul, aproape albe. Ciocul de culoare închisă, brun-cornos, cu baza mandibulei mai palidă și comisurile ciocului galbene. Picioarele brun închise sau negricioase.

Masculul subadult în primul an de viață. Cei mai mulți sunt foarte asemănători cu masculul adult și cu femela cu gâtul negru, și determinarea vârstei se face mai bine prin contrastul între penele năpârlite de pe aripă  și penele nenăpârlite juvenile păstrate (remigele primare, secundare, terțiare, tectricele primare și un număr variabil de supraalare mari), care sunt mai brune și mai uzate decât penele noi negru-fuliginoase, cu supraalare mici palide, nisipii, și cu tivuri fine pe supraalare mijlocii cu centrul negru, tectricele primare brun închise tivite cu alb-gălbui și, dacă sunt păstrate, supraalare mari mai vechi au tivurile palide - absente la adulți. Alula și remigele terțiare ca la adult, remigele primare și secundare similare, dar au vârfuri palide mai late; toate penele de pe coadă sunt păstrate de la penajul juvenil. Capul și corpul ca la adult, dar adesea negrul de pe față, partea inferioară și laturile gâtului este mărginit mai larg cu alb-gălbui deschis, care uneori ascunde negrul când penele sunt foarte proaspete (cu excepția obrajilor și tectricelor auriculare) și este încă vizibil ca urme în martie-aprilie (vârfurile palide la adult sunt de obicei complet uzate până la sfârșitul toamnei și absente în ianuarie). Cu toate acestea, la unii, gâtul poate fi practic identic cu cel al masculului adult, iar determinarea vârstei masculilor se face cel mai bine după tectricele primare; la adulți acestea sunt brun închise cu vârfuri foarte fine de culoare albicioase, iar penele proaspete nu sunt tivite niciodată pe margini cu palid, în primul an de viață ele sunt brun închise, tivite complet pe margini cu brun-gălbui deschis. În plus, adulții au supraalare mari negru-fuliginoase, tivite îngust cu alb pe vârfuri, îar în primul an de viață ele sunt brun închise, tivite complet cu brun-nisipiu pe margini (chiar și în penajul uzat, de exemplu, în martie). Remigele primare, secundare și terțiare și alula sunt destul de similare, dar adultul este mai întunecat decât subadultul din primul an, deși adultul păstrează, de obicei, numai tivurile palide pe terțiare până în jurul lui aprilie. Dacă nu poate fi determinată vârsta păsării, poate fi dificil să se facă distincția între femela cu gâtul întunecat și masculul în primul an (dar nu este o problemă cu masculul adult).

Femela subadultă în primul an de viață. În penajul proaspăt este ca și femela adultă, dar păstrează penele juvenile pe aripi și coadă ca și masculul în primul an de viață. Determinarea vârstei se poate face, ținând pasărea în mână toamna, prin tectricele primare brun închise, cu vârfuri brun-gălbui deschise de circa 1 mm lățime (mai înguste și mai albe decât la adult) și prin gâtul mai puțin negru. Primăvara, tectricele primare sunt brune, vârfurile celor laterale sunt uzate, iar cele mediale au vârfuri brun-gălbui deschise (tectricele primare la adult sunt cenușiu închise, tivite îngust cu alb pe margini), dar pot fi nedistinse în mijlocul verii.

Specii asemănătoare

Cel mai ușor se identifică prin coada aproape în întregime neagră (albul este restrâns pe laturile bazale), care este caracteristică pentru pietrarii nisipiu colorați.

Numai femela mai mare a pietrarului cu târtița roșcata (Oenanthe moesta) are un desen similar al cozii (în întregime neagră), dar are ciocul și coada mai lungă, capul, fața și părțile superioare mai intens brun închise, iar târtița și tectricele supracaudale mai intens brun-roșcate sau brun-roșcate gălbui. Trebuie de avut în vedere faptul că mulți pietrari par că au coada neagră atunci când coada nu este desfăcută și nu întotdeauna își desfac coada pentru a-și arăta desenul adevărat al ei chiar și în timpul zborului.

Pe lângă desenul cozii caracteristic, masculul pietrarului mediteranean (Oenanthe hispanica) este puțin mai mic și în general mai zvelt, iar negrul pe față nu se unește niciodată cu cel al aripilor.

Pietrarul caucazian (Oenanthe finschii) este negru de la față până la aripi și alb pe manta și spate, dar este foarte negru pe penele scapulare și aripi și are desenul cozii diferit.

Pietrarul răsăritean (Oenanthe isabellina) este mai mare, are o ținută mai verticală, ciocul mai lung și coada mai scurtă, și poate fi confundat cu unele femele al pietrarului de deșert care au desenul cozii similar, dar pietrarul răsăritean nu are fața și aripile negre.

Arealul

Arealul este foarte vast, de la țărmurile Oceanului Atlantic în nordul Africii până în nord-vestul și nordul Chinei.

Este o specie indigenă în: Afganistan, Algeria, Arabia Saudită, Azerbaidjan, Bahrain, Ciad, China, Cipru, Djibouti, Egipt, Emiratele Arabe Unite, Eritreea, Etiopia, India, Iran, Irak, Israel, Italia, Iordania, Kazahstan, Kuweit, Kârgâzstan, Liban, Libia, Mali, Maroc, Mauritania, Mongolia, Nepal, Niger, Oman, Pakistan, Qatar, Federația Rusă (Rusia central-asiatică, Rusia est-asiatică), Senegal, Somalia, Sudan, Sudanul de Sud, Siria, Tadjikistan, Tunisia, Turcia, Turkmenistan, Uzbekistan, Sahara Occidentală, Yemen

A dispărut din Georgia.

Apariții accidentale a fost semnalate în: Armenia, Bangladeș, Belgia, Bulgaria, Camerun, Danemarca, Elveția, Estonia, Finlanda, Franța, Germania, Gibraltar, Grecia, Irlanda, Italia, Japonia, Kenya, Malta, Marea Britanie, Nigeria, Norvegia, Olanda, Polonia, Portugalia, România, Spania (și Insulele Canare), Sri Lanka, Suedia, Ucraina, Ungaria.

A fost găsită și în Uganda dar categorie fenologică nu este clară.

În Ucraina a fost observată pentru prima dată o femelă subadultă la 12.11.2013 în Delta Dunării, pe bancul de nisip de la gura brațului secundar Potapov al brațului Chilia. În România a fost semnalată o apariție accidentală la 6 decembrie 2017 lângă Lacul Techirghiol de doi biologi ai Societății Ornitologice Române (SOR), Laurențiu Petrencu și Lucian Eugen Bolboacă. Această specie a fost fotografiată în 2007 de fotograful Daniel Petrescu, însă nu a fost atunci identificată. Până la 24 februarie 2018 specia a fost observată de 24 ori lângă Lacul Techirghiol.

Habitatul

Este o specie petrofilă. Trăiește în stepele uscate și la marginile deșerturilor cu puțină vegetație, în albiile râurilor uscate acoperite cu tufărișuri răzlețe, în ueduri, în câmpiile acoperite cu pietriș și pietre și în ruine, în nord-vestul Africii ajungând la 1500 m altitudine, iar în subcontinentul indian între 3000 și 5100 m.

În Africa cuibărește în câmpiile semideșertice nisipoase sau pietroase acoperite cu tufișuri de chenopodiacee sau cu euforbie (Euphorbia), în platourile înalte cu iarbă de halfa (Desmostachya bipinnata) și pelin (Artemisia), în sărături, ueduri uscate, pădurici de tamariscă (Tamarix), în terenuri aride cultivate și necultivate, la marginea căilor feroviare și rutiere cu fire telefonice și în terenuri ușor înclinate, dar evită terenurile deluroase. În regiunile nisipoase necesită un substrat tare pentru cuibărire în vizuini, sau tufișuri și stânci pentru cuibărire în adăposturi.

În Israel cuibărește în deșerturi plane nisipoase sau pietroase, în zonele semideșertice cu vegetație răzleață de tufișuri sau de arbuști, pe coastele dealurilor, în văi și albii late uscate. În Iordania cuibărește în zone de dune aluvionare, în peticele de pipirig (Juncus) de la marginile mlaștinilor uscate și în ueduri, iar odinioară cuibărea în insulițele de gărdurariță (Nitraria) din mlaștinile inundate din Azraq.

În Iran preferă câmpiile deschise, plane sau ușor ondulate acoperite cu aluviuni sau pietriș, presărate cu pături răzlețe de iarbă și tufișuri rare, mai ales cele de zigofil (Zygophyllum atriplicoides). În Afganistan și Himalaia trăiește în văi înalte și platouri pustii cu stânci și drobiță, iar în Mongolia este tipică în zonele cu stânci de gresie din deșerturi, dar și în zonele cu colilie (Stipa), în special cele stâncoasă.

În Kazahstan pietrarul de deșert locuiește în principal în deșerturi nisipoase acoperite cu vegetație xerofilă rară. Natura suprafeței nu este esențială, se întâlnește atât în regiunile cu relief accidentat (râpe, văi uscate), printre nisipurile deluroase, acoperite cu tufișuri dese de saxaul (Haloxylon) și djuzgun (Calligonum) cât și printre deșerturile nisipoase plane. Rareori trăiesc în takâr, sărături, deșerturi argilo-pietroase printre tufișurile rare de saxaul. În Kazahstan, pietrarul de deșert trăiește numai în câmpie, în regiunile muntoase ale Tian-Șanului nu cuibărește. Cuibărirea pietrarului de deșert în munți de pe teritoriul Kazahstanului este excepțională, deși acestea se ridică până la limitele zonei alpine din Altai, Pamir-Alai și în estul Irakului.

Migranții care iernează în Africa trăiesc în habitate asemănătoare, dar și în zone mai nisipoase; cei din Emiratele Arabe Unite locuiesc în semideșert, în tufișurile de arbuști din sărăturile din sebkha și în dunele de lângă țărm. În deșertul Thar din Rajasthan (India), iernează în câmpiile uscate nisipoase semideșertice și deșertice acoperite cu ierburi joase, arbuști și tufișuri destul de răzlețe, unde solul lipsit de vegetație reprezintă peste 50-75 % din substrat; arbuștii găsiți în acest habitat includ caperul (Capparis decidua) ca dominant, crotalaria (Crotalaria burhia), aerva (Aerva javanica, Aerva pseudotomentosa) și siminichia italiană (Cassia italica); acest biotop este comun cu cel al mărăcinarului de deșert (Saxicola macrorhynchus).

Este o specie teritorială, în Iran își apără un teritoriu individual de iarnă de 0,3-0,8 ha.

Comportamentul
Comportamentul este foarte asemănător cu cel al pietrarul sur (Oenanthe oenanthe). În perioada nupțială, masculii cântă pe pământ și în zbor, ridicându-se uneori atât de mult încât dispar din vedere. Masculul în timpul paradei nupțiale zboară vertical în sus, și apoi coboară oblic în jos spre femelă. Zborul este ramat, prin bătaia aripilor. În zbor, își desface în evantai coada și ușor o ridică în sus, iar aripile le ține sub planul orizontal al corpului. Așezându-se lângă femela, masculul aleargă după ea, luând o ținută specifică: cu coada ridicată și desfăcută, aripile coborâte, penele zbârlite, capul ușor lăsat pe spate. În același timp, el emite un sunet răgușit. În toiul perioadei nupțiale, cântă chiar și noaptea. Zboară și se deplasează pe pământ, la fel ca și pietrarul sur. Adesea stă mult timp la intrarea unei galerii de rozătoare, în care se ascunde la cel mai mic pericol.

Cuibărește în perechi izolate. În timpul migrației zboară singur, și doar uneori se pot vedea mici grupuri de cinci sau șase păsări.

Glasul

Mascul cântă în zbor și pe pământ. Cântecul lui constă dintr-o serie distinctivă de fraze variabile scurte, fiecare din 2-4 fluierături descendente, melancolice, de ex. "teee-ti-ti-ti" sau "sii-duul-a-drrol" sau "dee djrruu", adesea intercalate cu un țârâit strident sau cu fraze care se termină cu un tril rapid sec slab sau cu un tril chicotit lent sau cu fluierături tremurătoare întrerupte. În confruntări și în perioada nupțială, frazele pot fi mai lungi și mai silențioase, încorporând frazele de mai sus, dar cu diverse fluierături, clănțănituri și țârâituri. Femela cântă din când în când, scoțând fraze mai uniforme. Cântă și în timpul iernii, iar la sfârșitul sezonului de reproducere și începutul anului emite un subcântec (murmur).

Strigătele includ un "sviii" sau "piii" fluierat ascuțit ca semnal de contact și de alarmă și un "tuc" sau "tsack" sau "zec" tare în caz de agitație, care se combină cu un "svii-tuc-tuc" sau un "crr" sau "ciac-crr" răsunător, în caz de alarmă maximă lângă cuib.

Imitată adesea vocile diferitelor păsări, reproducând destul de bine strigătele păsării ogorului (Burhinus oedicnemus), găinușei de stepă (Syrrhaptes paradoxus), pupezei, vrăbiilor, limicolelor mici, cântecele frunzăriței mici (Hippolais caligata) și ale ciocârliilor, și chiar mieunatul pisicii, chițăitul gerbilului mare (Rhombomys opimus) și dangătul clopotelor.

Hrana

Se hrănește în principal cu nevertebrate, mai ales cu insecte (gândaci, heteroptere, furnici, omizile fluturilor), mai rar cu semințe.

Hrana animală este formată din gândaci (Coleoptera) adulți și larvari din cel puțin cinci familii, lepidoptere adulte și larvare, diptere adulte și larvare, furnici și albine, acridide (Acrididae) și lăcuste, blatide (Blattodea) și călugărițe (Mantodea), hemiptere, urechelnițe (Dermaptera), termite, libelule (Odonata), păianjeni, oniscide (Oniscidea), miriapode și viermi; odată a fost observată că ducea șopârle mici la cuib, dar nu consumă alte vertebrate. Hrana vegetală include semințe mici consumate ocazional.

În conținutul stomacurilor a 23 de păsări din sud-vestul Iranului, în perioadele ianuarie-mai și noiembrie-decembrie, au fost găsite după număr 37 % furnici, 19 % larve de insecte, 12 % himenoptere, 11 % gândacuri, 9 % termite, 4 % hemiptere, 2 % acridide și 6 % alte; 95 % din aceste nevertebrate aveau o lungime mai mică de 1 cm.

Stomacurile a 38 de păsări din Turkmenistan, în luna aprilie, conțineau după număr 71 % furnici, 13 % gândaci, 10 % omizi, 2 % miriapode, 2 % hemiptere, 2 % alte. În Zaisan (Kazahstan) în conținutul stomacurilor a cinci păsări a fost găsite: resturi de ortoptere - în patru, furnici - în patru, heteroptere - în două, tenebrionide și libelule - în unul.

Hrana puilor include insecte adulte și larvele lor; în Mongolia în principal diptere, larve de coleoptere și himenoptere.

Se hrănesc pe pământ, săltând pe sol și înhățând insecte; pândește hrana adesea de pe o ramură (destul de ușoară pentru a folosi tulpina mlădioasă) scrutând miriștea și atacă insectele de pe sol sau cele zburătoare; uneori vânează planând pe loc atunci când sunt disponibili curenți joși de aer. Odată a fost văzută că cleptoparazitează furnicile (adică fură hrana lor), înfășcând fluturii mici și larvele cărate de ele, dar nu a mâncat furnicile.

Reproducerea

Este o specie teritorială cu un teritoriu cuibăritor relativ mare, de circa 4 ha, cu o distanță de obicei necontigue de cel puțin 100 m între cuiburi.

Unele perechi încep să se reproducă imediat după sosirea din cartierele de iernat, altele încep să cuibărească mai târziu. Reproducerea are loc în februarie-iunie în Maroc și de la jumătatea lui martie până la sfârșitul lui mai în Algeria și Tunisia; în mai-iulie în Egipt; de la începutul lui aprilie până la mijlocul lui iulie în Israel; din mai în Pakistan și Pamir; în aprilie-iunie în Asia centrală; de la sfârșitul lui aprilie până la mijlocul lui august în Mongolia, de la mijlocul lui mai în deșertul Gobi djungarian. În cea mai mare parte a Kazahstanului reproducerea începe în luna aprilie, iar la mijlocul sau sfârșitul lunii mai apar puii zburători.

Cuiburile sunt amplasate în interiorul galeriilor vechi ale rozătoarelor sau printre rădăcinile ieșite la suprafață și sub tulpinile de saxauli căzuți, într-o gaură de pe marginea drumului sau pe malul râului, în abrupturile verticale ale stâncilor, în ziduri, poduri sau alte construcții, sub o piatră sau între pietre, sub o tufă de pelin sau sub grămezi de pietre. Cuiburile au fost găsite și în scorburile saxaulilor, într-o țeavă de fier dintr-un gard, pe malul mării. Renovează galeriile vechi ale rozătoarelor, lărgind intrarea în ele. Probabil uneori sapă singure găuri în pământ pentru cuiburi. În depresiunea Zaisanului (Kazahstan) din 11 cuiburi, două au fost amplasate în galeriile rozătoarelor, restul - pe versanții abrupți ai râpelor, la o înălțime de 0,9-2,8 m. Cuibul este o construcție necompactă și destul de mare. Dimensiunile a șase cuiburi din Kazahstan au fost: lățimea 105-138 mm, înălțimea 50-75 mm, diametrul interior 45-75 mm, adâncimea 20-50 mm. Stratul exterior al cuibului este format din frunze uscate, tulpini de iarbă și rădăcini, uneori împletit cu panicule de trestie, puf vegetal și câteva pene; în interior este căptușit cu tulpinițe subțiri, iarbă mai fină, lână, păr sau pene mici.

Depune 3-6 ouă, de culoare albăstrui-deschisă sau mai închisă sau albastru-verzuie, uneori cu pete mici ruginii, brun-gălbui sau violete, care se concentrează la capătul rotund; ouăle sunt depuse zilnic; ele au dimensiuni de 18,1-21,2×14,2-16,0 mm, în medie 19,5×15,2 mm. Incubația începe după depunerea celui de al doilea ou. Durata incubației este de 13-14 zile. În Kazahstan durata incubației a fost de 14 (două cazuri) sau de 16 (un caz) zile. Adesea depune două ponte, dar de regulă numai una în regiunile montane înalte și în nord-estul arealului.

Puii eclozați sunt acoperiți cu un puf des cenușiu deschis, ei rămân în cuib 15-18 zile și sunt hrăniți de ambii părinți. În Kazahstan puii părăsesc cuibul la 13-14 zile după eclozare. După ce au părăsit cuibul și au devenit zburători ei rămân dependenți de părinți până la 3 săptămâni. Participarea ambelor sexe la construirea cuibului și în incubația ouălor nu este clară.

Succesul reproductiv a nouă perechi din Mongolia a fost de 89 %.

Deplasări sezoniere

Populațiile africane și din Sinai și Palestina sunt sedentare sau parțial migratoare; cele din Asia sunt migratoare, cuibăresc în nordul arealului și iernează în nord-estul Africii și sud-vestul Asiei. Populațiile care cuibăresc în munți în partea sudică a arealului din Asia, efectuează migrații verticale și iernează mai spre sud în Arabia, India și sud-vestul Asiei.

Subspecia nord-africană homochroa este sedentară, parțial migratoare. Unele populații se deplasează spre sud, unde iernează din septembrie până în aprilie în alte părți ale arealului de reproducere, sau se deplasează spre sud în nordul Saharei sau peste aceasta în zona nord-saheliană din Mauritania și Mali. Este predominant sedentară în sud-vestul Marocului, dar și în Libia și Egipt, însă a fost observată în pasaj în Libia de la începutul lui septembrie până la sfârșitul lui octombrie și de la sfârșitul lui februarie până la începutul lui aprilie; au loc deplasări locale frecvente în interiorul cartierelor de iernat ca urmare a incendiilor și a practicilor agricole. Sunt cunoscute apariții accidentale în Anglia.

Subspecia nominată deserti este sedentară în Egipt, în Peninsula Sinai, nord-vestul Arabiei, Siria, Israel și Palestina, populațiile din Levant sunt parțial migratoare.

Subspecia atrogularis este migratoare, cuibărește în Iran, Asia Centrală, la est până în Afganistan, centrul și sudul Kazahstanului, Mongolia, nord-vestul și nordul Chinei; iernează în nord-estul Africii și sud-vestul Asiei. Populațiile din sudul Caucazului și Iran, la est până în Mongolia, migrează spre sud și vest, părăsind regiunile nordice în august și trecând prin sudul Kazahstanului la sfârșitul lui septembrie și prin Afganistan de la sfârșitul lui septembrie până la mijlocul lui octombrie. Cele mai multe păsări pleacă din sud-vestul Iranului la începutul lui octombrie și se deplasează mult mai departe pentru a ierna în nord-estul Africii (alăturându-se probabil la cele sedentare în Egipt de la mijlocul lui august până la începutul lui mai, dar sosesc în Sudan doar de la începutul lui noiembrie până la sfârșitul lui februarie) și din Arabia spre est până în vestul Indiei (sosind în Gujarat în septembrie, iar în multe alte zone din India ajung abia în noiembrie). Apar în pasaj (unele iernează) în Israel, în special, de la mijlocul lui octombrie până în noiembrie sau în martie-aprilie. Iernează în estul Arabiei Saudite din septembrie până în martie, în principal din octombrie, și cu o reapariție minoră în pasaj de primăvară la sfârșitul lui aprilie și la începutul lui mai; în Emiratele Arabe Unite iernează din octombrie până în martie, cu un mic pasaj în septembrie și aprilie; în Bahrain pasajul este prelungit și discret, de la sfârșitul lui august până în noiembrie, și din ianuarie până la sfârșitul lui aprilie. În migrația de întoarcere (de primăvară), primele păsări sosite din Arabia ajung în sud-vestul Iranului încă de la mijlocul lui ianuarie; din unele zone din India pleacă pe la mijlocul lui februarie, din Gujarat pleacă primăvară în martie-aprilie, iar din cartierele de iernă din Africa pleacă complet până la sfârșitul lui martie; în Turkmenistan sosesc adesea valuri mari de păsări începând cu mijlocul lui martie, iar în regiunea Mării Aral sosesc la mijlocul lui aprilie. Apariții accidentale ale subspeciei atrogularis sunt înregistrate în mod regulat în mai multe țări din Europa, mai ales în nord-vestul Europei.

Subspecia oreophila este o pasăre montană migratoare, cuibărește în estul Pamirului, munții Karakorum și Cașmir, spre est până în Nepal, Podișul Tibet și vestul Chinei; iernează în două zone separate, una de-a lungul coastelor Arabiei de la Socotra (uneori Somalia) la est până în vestul Pakistanului, iar cealaltă la sud-est de Himalaia în nord-estul Indiei; concentrarea migranților în pasaj în sudul Arabiei și iernarea regulată în Socotra sugerează că trec în zbor peste nord-estul Oceanului Indian. Datele despre deplasări nu sunt bine documentate, dar primele sosiri în lanțul muntos Pamir din Rusia au loc la începutul lui aprilie și pasajul principal la începutul lui mai.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată la nivel global. Comună în cea mai mare parte a arealului. Este în general o cuibăritoare comună sau numeroasă în Africa de Nord. Destul de comună în Israel, cu o populație totală estimată la 1000-2000 de perechi cuibăritoare; larg răspândită în Iordania. Cuibărește în sudul Turciei. Foarte răspândită în Mongolia și destul de comună în China. Densitățile de obicei sunt destul de scăzute; densitatea cea mai mare este probabil în Israel, cu până la 27 de perechi/6 km², adică 4,5 perechi/km², iar în Maroc 0,25-3,5 indivizi/km² și probabil valori similare scăzute și în alte regiuni. Comună în multe cartiere de iernat; în sudul Mauritaniei, se estimează că iernează 220.000 de indivizi/67.000 km².

Mărimea populației globale nu a fost determinată. Populația europeană este estimată la 110-1.100 de perechi, ceea ce echivalează cu 220-2.200 de indivizi maturi (BirdLife International 2015), iar Europa constituie <5 % din arealul global.

Note

Legături externe

 Pietrar de deșert Oenanthe deserti. SOR
 Pietrar de deșert Oenanthe deserti. Rombird.
 Desert Wheatear / Oenanthe deserti. Rombird.
 Desert Wheatear   Oenanthe deserti. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Traquet du désert : des sables d'Afrique ou d'Asie aux plages d'Europe. Ornithomedia
 Desert Wheatear Oenanthe deserti (Temminck, 1829). Birds of Kazakhstan.
 Desert wheatear (Oenanthe deserti). Arkive
 Traquet du desert Oenanthe Deserti. Passereaux. Solene Ledantec.
 Traquet du désert Oenanthe deserti - Desert Wheatear. Oiseaux.net
 Traquet du désert Oenanthe deserti - Desert Wheatear. Photos, Oiseaux.net.
 Desert Wheatear (Oenanthe deserti). BirdGuides
 List of Wheatears with References. Compiled by Joe Hobbs

Muscicapidae
Păsări din România

Pietrar de deșert


Sir Frederick Bowker Terrington Carter,   (February 12, 1819 – March 1, 1900) was a lawyer and Prime Minister of Newfoundland from 1865 to 1870 and from 1874 to 1878.

Career
Carter was the son of Peter Weston Carter grandson of William Carter and great-grandson of Robert Carter, who was appointed justice of the peace at Ferryland in 1750. In 1855, he was elected to the House of Assembly as a Conservative and was Speaker from 1861 to 1865. In 1865 he succeeded Sir Hugh Hoyles as Prime Minister.

Carter was a supporter of Canadian confederation having been a delegate to the 1864 Quebec conference. However, the Conservatives were defeated on the Confederation issue in the November 1869 election by the Anti-Confederation Party led by Charles Fox Bennett. Even though Newfoundland did not join the confederation until 1949, Carter is considered one of the Fathers of Confederation. Carter became Premier a second time in 1874, serving until 1878, but had dropped the issue of joining Canada. He was appointed a Knight Commander of the Order of St Michael and St George (KCMG) in 1878.

In 1880 Carter was appointed Chief Justice of the Supreme Court of Newfoundland, succeeding Sir Hugh Hoyles, and served in the post until 1898. During his term as Chief Justice, Carter was a valued advisor for the Colonial Governors of Newfoundland and acted as administrator of the colony in their absence.

Carter was a Freemason of St. John's Lodge, No. 579, a Newfoundland lodge under the United Grand Lodge of England.

He died in St. John's, Newfoundland in early March 1900.

Family
Carter married, in 1846, Eliza Bayly, daughter of George Bayly, Controller of HM Customs, Newfoundland. The couple had eleven children.

References

External links

Sir Frederic Bowker Terrington Carter

1819 births
1900 deaths
Canadian Anglicans
Fathers of Confederation
Knights Commander of the Order of St Michael and St George
Premiers of Newfoundland Colony
Politicians from St. John's, Newfoundland and Labrador
Persons of National Historic Significance (Canada)
Newfoundland Colony judges
Speakers of the Newfoundland and Labrador House of Assembly
Canadian Freemasons

Frederick Carter


Crkva sv. Roka  (sv. Fabijana i Sebastijana) u selu Bisku, općina Trilj, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Roka jednobrodna je barokna građevina smještena na brežuljku iznad sela Bisko. Pravokutnog je tlocrta, bez apside, svođena bačvastim svodom. Zidana je priklesanim kamenom. Na glavnom pročelju kapele su ulazna vrata s monolitnim kamenim nadvratnikom na kojem je uklesana 1744. godina, rustična rozeta i u zabatu jednodijelni lučni zvonik na preslicu. U unutrašnjosti crkve je rustični zidani oltar s kipom sv. Roka i sv. Sebastijana.

Zaštita
Pod oznakom Z-4874 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Građevine u Trilju
Bisko

Crkva sv. Roka u Bisku


Günzburg est un patronyme d'origine bavaroise. Ginsberg, Ginsburg, Gensburg, Ginsburgh, Ginzberg, Ginzborg et Ginzburg sont des variantes du nom de famille.

Histoire
La famille Günzburg (Cyrillique : Гинзбург Ginzburg, Гинцбург Gintsburg ;  Ginzburg, גינצבורג Gintsburg) est originaire de la ville de Günzburg, en Bavière. On pense que la famille s'y est rendue depuis la ville d'Ulm, dans le Wurtemberg, et que pour cette raison l'ancêtre le plus connu de la famille et certains de ses descendants immédiats, ainsi que certains autres, se sont appelés « Ulma-Günzburg ».

C'est aussi un patronyme juif ashkénaze. Au début de la période d'émancipation, lorsque les Juifs de Russie et d'Autriche reçurent l'ordre de leurs gouvernements d'adopter des noms de famille, il était naturel que beaucoup d'entre eux choisissent un nom aussi respecté et agréable que celui de Günzburg. On dispose des archives d'un procès intenté par Baer Günzburg de Grodno contre une famille juive de cette ville qui avait adopté le même nom en vertu du décret de 1804. Le tribunal a défendu le droit des familles juives d'adopter le nom de leur choix et le nombre de familles de Günzburg a augmenté en conséquence.

Le nom est composé de deux éléments allemands. Burg signifie "château" ou "citadelle". Ce terme était également couramment utilisé pour décrire une colonie ou une ville fortifiée, d'où l'usage courant dans les noms de villes tels que Hambourg (du vieil allemand : Hammaburg, lit. "château au-dessus du coude de la rivière"). Le nom de la rivière Günz est finalement dérivé de la racine indo-européenne , qui signifie "verser". Ainsi, Günzburg fait référence à une "ville fortifiée au bord de la rivière Günz".

Gunzburg

 Akiva Günzburg (  1597), poète et rabbin allemand
 Aryeh Leib ben Asher Gunzberg (  ), rabbin
 Baron Joseph Günzburg, (1812–1878) banquier juif russe, philanthrope et chef communal
 Baron Horace Günzburg, (1833-1909) banquier juif russe, philanthrope et chef communal
 Baron David Günzburg, (1857-1910) orientaliste russe et chef communal juif
 Baron Nicolas de Gunzburg, (1904-1981) mondain, éditeur, acteur, producteur
 Mardochée Aaron Günzburg (1795–1846), écrivain
 Nico Gunzburg, (1882–1984) avocat et criminologue belge
 Isidor Gunsberg, (1854-1930), challenger britannique d'origine hongroise pour le championnat du monde d'échecs
 Milton Gunzburg, (1910–1991) scénariste et inventeur américain

Gunzbourg

 Philippe de Gunzbourg (1904-1986), résistant français

Ginsberg

 Allen Ginsberg (1926–1997), poète Beat
 Asher Hirsch Ginsberg ("Achad Ha'am"; 1856–1927), écrivain et philosophe sioniste
 Benjamin Ginsberg (homonymie), plusieurs personnes, dont :
 Benjamin Ginsberg (homme d'affaires) (mort en 1944), homme d'affaires sud-africain
 Benjamin Ginsberg (avocat) (né vers 1952), avocat et lobbyiste américain
 Benjamin Ginsberg (politologue) (né en 1947), politologue américain
 Brian Ginsberg (né en 1966), gymnaste américain, double champion national junior américain de gymnastique
 Inge Ginsberg (1922 - 2021), parolière, journaliste et chanteuse de heavy metal suisse
 Morris Ginsberg (1889-1970), sociologue britannique
 Harold Louis Ginsberg (1903–1990), bibliste juif
 Naomi Ginsberg (née en 1979), professeure adjointe de chimie, Université de Californie, Berkeley

Ginsburg

 Benson Ginsburg (1918-2016), généticien américain du comportement
 Chad I Ginsburg (né en 1972), guitariste principal et mixeur/producteur du groupe de rock moderne CKY
 Charles Ginsburg (1920–1992), chef d'une équipe de recherche qui a développé l'un des premiers magnétoscopes pratiques
 Charlotte Lucy Ginsburg, plus connue sous le nom de Charlotte Gainsbourg (née en 1971), actrice et auteure-compositrice-interprète anglo-française, fille de Serge Gainsbourg
 Christian David Ginsburg (1831-1914), spécialiste de la langue hébraïque polono-britannique
 Douglas H. Ginsburg (né en 1946), juge en chef de la Cour d'appel des États-Unis pour le circuit du district de Columbia
 Isaac Ginsburg (1886–1975) ichtyologiste américain d'origine lituanienne
 James Steven Ginsburg (né en 1965), producteur de musique classique américain
 Jason Mark Ginsburg (né en 1979), ingénieur canadien, cofondateur de 88Herbs
 Martin D. Ginsburg (1932–2010), avocat américain
 Ruth Bader Ginsburg (1933-2020), juriste américaine et juge de la Cour suprême des États-Unis
 Saul Moiseyevich Ginsburg (1866-1940), écrivain et historien russe
 Serge Gainsbourg, né Lucien Ginsburg, (1928–1991) chanteur, auteur-compositeur, pianiste, compositeur de films, poète, peintre, scénariste, écrivain, acteur et réalisateur français
 Seymour Ginsburg (1927–2004), pionnier de l'informatique des théories des automates, du langage formel et des bases de données
 William H. Ginsburg (1943–2013), avocat américain

Ginzburg

 Alexander Ginzburg (1936-2002), journaliste russe, poète, activiste des droits humains et dissident ;
 Carlo Ginzburg (né en 1939), historien et pionnier de la microhistoire, fils de Natalia Ginzburg et Leone Ginzburg ;
 Grigory Ginzburg (1904-1961), pianiste soviétique ;
 Irena Hausmanowa-Petrusewicz, née Ginzburg (1917-2015), médecin polonais, neurologiste ;
 Leo Ginzburg (1901-1979), chef d'orchestre et pianiste soviétique d'origine polonaise ;
 Leone Ginzburg (1909-1944), écrivain juif italien d'origine russe et anti-fasciste ;
  (né en 1921), écrivain soviétique et traducteur ;
 Lev R. Ginzburg (né en 1945), écologiste théoricien ;
  (1879-1933), critique littéraire russe, historien de la littérature, philologue, publiciste et enseignant ;
 Lidiya Ginzburg (1902-1990), critique littéraire soviétique majeur et survivant du siège de Leningrad ;
 Moisei Ginzburg (1892-1946), architecte russe d'origine biélorusse ;
 Natalia Ginzburg (née Levi) (1916-1991), auteure italienne ;
 Nora Ginzburg (née en 1949), avocate argentine et femme politique ;
 Oren Ginzburg, écrivain et dessinateur franco-israélien ;
 Ralph Ginzburg (1929-2006), éditeur américain du magazine Eros ;
 Semyon Alexandrovich Ginzburg (mort en 1943), concepteur de véhicules blindés soviétique ;
 Victor Ginzburg (né en 1957), mathématicien américain né en Union soviétique ;
 Viktor Ginzburg (né en 1962), mathématicien russo-américain ;
 Vitaly Ginzburg (1916-2009), physicien russe lauréat du prix Nobel de physique ;
 Yevgenia Ginzburg (1904-1977), historienne et écrivaine russe, mère de Vasily Aksyonov ;

Autres orthographes

Gainsbourg

 Charlotte Gainsbourg (née en 1971), actrice et auteure-compositrice-interprète anglo-française.
 Serge Gainsbourg (1928-1991), auteur-compositeur-interprète français né Lucien Ginsburg.

Gensburg

 Robert Gensburg, avocat américain

Ginsborg

 Paul Ginsborg (1945), historien britannique
 Ralf Ginsborg (1927-2006), footballeur danois

Ginsbourg

 Mark Ginsbourg, nom de naissance de Mark Gayn (1902-1981), journaliste de gauche américain d'origine russe

Ginsburgh

 Stéphane Ginsburgh (né en 1969), pianiste belge
 Victor Ginsburgh (né en 1939), économiste belge
 Yitzchak Ginsburgh (né en 1944), rabbin israélien

Ginzberg

 Le rabbin Louis Ginzberg (1873-1953), l'un des éminents spécialistes du Talmud du .

Ginzbourg

 Natalia Ginzburg (1916 - 1991), écrivain
 Leone Ginzburg (1909 - 1944), philologue, historien et critique littéraire
 Esti Ginzburg (née en 1990), mannequin israélienne
 Carlo Ginzburg (né en 1939), historien

Ginsparg

 Paul Ginsparg (né en 1955), physicien théoricien américain et créateur de l'archive e-print ArXiv

Articles connexes
 Günsberg, commune du district de Lebern, canton de Soleure, Suisse

Références

 Eisenstadt-Wiener, Da'at (), , Saint-Pétersbourg, 1897–98 ;
 Belinsohn, Shillume Emune Yisrael, Odessa, 1898 ;
 Belinsohn, Ein Wort über die Familie Guenzburg, Saint-Pétersbourg, 1858. La principale source est le travail de Maggid, cité ci-dessus.

Patronyme allemand
Patronyme juif

Günzburg (nom de famille)


Danny Carvajal (født 8. januar 1989) er en fodboldspiller fra Costa Rica. Han har spillet for Costa Ricas landshold.

Costa Ricas fodboldlandshold

|-
|2017||3||0
|-
!Total||3||0
|}

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Costa Rica

Danny Carvajal


Howard Edward Mudd (* 10. Februar 1942 in Midland, Michigan, USA; † 12. August 2020) war ein US-amerikanischer American-Football-Spieler und Assistenztrainer. Er spielte als Guard in der National Football League (NFL) bei den San Francisco 49ers und den Chicago Bears. Er verstarb am 12. August 2020 an den Folgen eines Motorradunfalls.

Jugend
Howard Mudd wurde als Sohn von Vivian und Howard Mudd in Midland geboren, wo er auch die High School besuchte. Bereits auf der Schule spielte er als Quarterback erfolgreich American Football. Er gewann mit seinem Team zweimal die Staatsmeisterschaft und wurde zweimal in die Ligaauswahl gewählt. In seinem letzten Schuljahr erfolgte als Mannschaftskapitän die Ernennung zum Most Valuable Player (MVP) seines Teams.

Spielerlaufbahn

Collegekarriere
Nach seinem Schulabschluss schloss er sich 1959 für ein Jahr der Michigan State University an, bevor er an das Hillsdale College wechselte. Dieses College verfügt lediglich über eine unterklassige Footballmannschaft, für die Mudd ab 1960 als Tackle auflief. Während seiner Studienzeit wurde er zweimal in die Ligaauswahl gewählt. Mudd verließ das College mit einem Bachelor of Science in Biologie.

Profikarriere
Howard Mudd wurde im Jahr 1964 in der neunten Runde an 113 Stelle durch die San Francisco 49ers gedraftet. Mudd wurde durch den Trainer der 49ers, Jack Christiansen, als Guard zum Schutz von Quarterback John Brodie eingesetzt. Ferner hatte er die Aufgaben den eigenen Runningbacks, wie dem Halfback David Kopay, den Weg in die gegnerische Endzone frei zu blocken. Mudd gelang es nie mit den 49ers in die Play-offs einzuziehen. Im Laufe der Saison 1969 wechselte er zu den Chicago Bears. Aufgrund einer Knieverletzung musste er seine Laufbahn nach der Saison 1970 beenden.

Trainerlaufbahn
Mudd war seit 1972 als Assistenztrainer aktiv und betreute zunächst die Offensive Line der University of California, bevor er zurück in die NFL wechselte. Erst 1985 als Assistenztrainer von Marty Schottenheimer bei den Cleveland Browns gelang ihm sein erster Einzug in die Play-offs. Bis zu seinem Wechsel zu den Kansas City Chiefs nach der Saison 1988 sollte die Mannschaft aus Cleveland diese Leistung wiederholen können ohne jemals in ein AFC Championship Game einzuziehen. Zusammen mit Schottenheimer wechselte Mudd nach Kansas City, wo ihm in den Jahren 1990 bis 1992 gleichfalls der  Einzug in die Play-offs gelang. 1993 unterschrieb er einen Vertrag als Assistent von Tom Flores bei den Seattle Seahawks. 1998 wechselte Mudd zu den Indianapolis Colts. Mit der Mannschaft aus Indianapolis sollte er seine bislang größten Erfolge feiern. Unter Trainer Tony Dungy gelang der Mannschaft im Jahr 2006 der Einzug in das AFC Championship Game gegen die New England Patriots. Der 38:34-Sieg der Colts über die Patriots bedeutete den Einzug in den Super Bowl, wo die Mannschaft von Mudd auf die Chicago Bears traf. Die Colts setzten sich im Super Bowl XLI mit 29:17 durch. 2009 gewann Howard Mudd mit der Mannschaft aus Indianapolis seinen zweiten Meistertitel als Assistenztrainer. Die Colts zogen nach einem 30:17-Sieg über die New York Jets im AFC Championship Game in den Super Bowl XLIV ein. Die New Orleans Saints gingen aus diesem Spiel als Sieger hervor. Sie gewannen mit 31:17. Mudd wollte nach diesem Spiel seine Trainerlaufbahn beenden. Er war im Jahr 2010 als Berater bei den Saints tätig, wechselte allerdings danach bis zum Jahr 2012 in den Trainerstab von Andy Reid bei den Philadelphia Eagles.

Ehrungen
Howard Mudd spielte dreimal im Pro Bowl, dem Abschlussspiel der besten Spieler einer NFL-Saison. Er wurde zweimal zum All Pro gewählt. Er ist Mitglied in der  Midland County Sports Hall of Fame, in der Athletic Hall of Fame des Hillsdale College und im NFL 1960s All-Decade Team.

Weblinks
 Lebenslauf
 Howard Mudd in der Midland County Sports Hall of Fame

Einzelnachweise

Quelle
 David L. Porter, Biographical Dictionary of American Sports: 1992-1995 Supplement for Baseball, Football, Basketball, and Other Sports, Greenwood Publishing Group, 1995. ISBN 9780313284311

American-Football-Spieler (Michigan State Spartans)
American-Football-Spieler (San Francisco 49ers)
American-Football-Spieler (Chicago Bears)
American-Football-Trainer (Vereinigte Staaten)
Person (San Diego Chargers)
Person (Seattle Seahawks)
Person (Cleveland Browns)
Person (Kansas City Chiefs)
Person (Indianapolis Colts)
Person (Philadelphia Eagles)
US-Amerikaner
Geboren 1942
Gestorben 2020
Mann

Howard Mudd


Larvik es una ciudad y municipio de la provincia de Vestfold og Telemark, Noruega. Tiene una población de 43 506 habitantes según el censo de 2015. Larvik tiene conexiones de ferry a Hirtshals, Dinamarca.

Etimología
La forma del nombre en nórdico antiguo fue Lagarvík. El primer elemento es el caso genitivo de lǫgr, que significa «agua», «río» —hoy llamado Numedalslågen—, y el último elemento es vík, que significa «cala». El significado, por tanto, es «la cala en la desembocadura del Numedalslågen». Antes de 1889, el nombre se escribía Laurvik o Laurvig.

Escudo de armas
El escudo de armas es de tiempos recientes, y se le concedió en 1989. Es de color azul con un mástil de color plateado con tres velas para representar las tradiciones marítimas del municipio.

Deporte
La ciudad es la sede de uno de los equipos de balonmano femenino más importantes de Europa, el Larvik HK. Después el año 2015, el club deportivo hace retos financias y creó un nuevo camino utilizando jugadores juveniles. En a partir de la temporada 2021/2022 cuentan con jugadores locales y algunos jugadores experimentados. La alineación de los equipos está aquí:

Puntos de interés

Entre los puntos de interés más destacados se encuentran:

 Istrehågan, antiguo cementerio en la frontera entre Larvik y Sandefjord
 Bøkeskogen, el mayor bosque de hayas de Noruega y el más septentrional del mundo.
 Museo Marítimo de Larvik, museo dedicado a la historia náutica de Larvik. Alberga varias maquetas de Colin Archer, y tiene su propia exposición dedicada a Thor Heyerdahl.
 Helgeroa y Nevlunghavn, pueblos costeros adyacentes.
 Kaupang en Skiringssal, restos de la ciudad más antigua de los Nordic descubierta hasta ahora.
 Mølen, primer Geoparque Global de la UNESCO en los Países Nórdicos. Alberga 230 cairns que datan de la Edad de Hierro.
 Lago Farris, lago más grande de Condado de Vestfold.
 Stavern, pueblo costero y antigua sede de la principal base naval de Noruega en Fredriksvern
 Hall of Remembrance, el mayor monumento del condado de Vestfold.
 Isla de la Ciudadela, fuerte que cobró importancia durante la Guerra Nórdica de 1709-1720.
 Farris Bad, construido junto a la mejor playa de arena de Larvik, Farris Bad es nombrado entre los mejores balnearios de Europa por Lonely Planet Publications.
 El monumento a Nesjar, situado en Helgeroa, realizado en el 1000 aniversario por la Batalla de Nesjar. Inaugurado por primera vez el 29 de julio de 2016.
 Herregården, erigido en 1677 y reconocido como una de las mejores estructuras barrocas seculares de Noruega.
 Iglesia de Larvik, erigida en 1877 y situada en Tollerodden. Famosa por sus pinturas.
 Casa de la infancia de Thor Heyerdahl, situada en Steingata 7 en Larvik propiamente dicho.
 Goksjø]]'', tercer lago más grande del condado de Vestfold, situado en la frontera entre Sandefjord y Larvik. Se utiliza para nadar, pescar, hacer kayak, patinar sobre hielo y esquiar.

Referencias

Larvik


Acer heldreichii er hlyntegund sem er með útbreiðslu á Balkanskaga. Hann verður um 25 metrar að hæð. Hann blandast auðveldlega garðahlyn.

Tilvísanir

Hlynir

Acer heldreichii


رودولف باهرو  هو فيلسوف و سياسي ألماني ولد عام 1935م و توفي عام 1997م تبنى التوجه الماركسي لكنه رفض المجتمع الإنتاجي حتى لو كان اشتراكياً، له العديد من المؤلفات و الكتب منها:
 البديل في أوروبا الشرقية (1977), الذي ترجم من الألمانية للإنكليزية
 الاشتراكية و البقاء كتب باللغة الألمانية عام 1980 و ترجم للإنكليزية عام 1982
 من الأحمر للأخضر 1984م
 بناء الحركة الخضراء 1986

روابط خارجية

مراجع

ألمان مناهضون للفاشية
اشتراكيون ألمان
سياسيون ألمان
شيوعيون ألمان
صحفيون ألمانيون شرقيون
فلاسفة ألمان
كتاب ألمانيون شرقيون
كتاب غير روائيين ذكور ألمان
ماركسيون ألمان
مناهضون للفاشية
مواليد 1935
وفيات 1997
وفيات في برلين
إيكولوجيون

رودلف باهرو


An Thelasis borneensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Thelasis borneensis in nahilalakip ha genus nga Thelasis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Thelasis

Thelasis borneensis


Die Route nationale 178, kurz N 178 oder RN 178, war eine französische Nationalstraße.

Sie wurde 1824 in zwei Teilen zwischen Fougères und La Mothe-Achard festgelegt und geht auf die Route impériale 198 zurück. Die Gesamtlänge der Nationalstraße betrug 207,5 Kilometer. 1973 wurde sie auf kompletter Länge abgestuft. Die Strecke der Nationalstraße 815A wurde ab 1978 wieder als Nationalstraße 178 gewidmet. 2006 wurde diese zur Départementsstraße 6178 abgestuft.

Weblinks
 Route nationale française 178 auf WikiSara (französisch)

178
Straße in der Normandie
Straße in der Bretagne
Straße in Pays de la Loire

Route nationale 178


La Baïse est un navire auxiliaire  de la Marine nationale française. La construction de ce pétrolier ravitailleur d'escadre débute en 1940 mais elle s'interrompt durant la Seconde Guerre mondiale puis elle est reprise. Il est prêté à la marine marchande française de 1948 à 1949 puis de 1951 à 1954. Enfin, en 1957, il est rattaché à la . Il finit son existence comme cible au large de Toulon le . Il appartient à la classe Adour.

Histoire

La Baïse est programmée en 1938. Ce navire, commandé par la Marine nationale aux Ateliers et chantiers de la Seine-Maritime (ACSM) , est mis sur cale le . Sa construction, interrompue par la Seconde Guerre mondiale, est reprise vers  (pour le compte de la Marine nationale française) puis de nouveau interrompue les Allemands donnant de 1942 à 1944 la primeur à leurs projets. Retrouvé sur cale à la Libération, la construction reprend avant . Mis à l'eau le , il est confié à la Société française de transports pétroliers (SFTP). Il ne fait que la traversée de Rouen à Cherbourg et reste immobilisé. La Marine nationale le reprend le  et le place en réserve normale le . Puis de nouveau le fréte en  à la Société mazout transports jusqu'en . Revenu à la Marine nationale en 1955, une refonte du  au  le transforme en pétrolier ravitailleur d'escadre (PRE). Il est alors réadmis au service actif le  avec le numéro . Finalement il est désarmé le .

De 1970 au  il succède à l'ex-contre-torpilleur Albatros (coque ) pour servir sous le numéro de quille  comme brise-lames à Port-Avis (île du Levant). Finalement cette coque est remorquée par la gabare La Persévérante pour laisser place à celle de ex-pétrolier ravitailleur d'escadre La Saône (coque ). Enfin il sert de cible le  au large de Toulon pour un groupe de bâtiments composé du Clemenceau, du Foch, du Colbert et du Guépratte.

Annexes

Bibliographie
 .
 .

Articles connexes
 Liste des anciens navires de la Marine nationale depuis 1945

Liens externes

Références

Pétrolier
Bateau lancé en 1948
Nom de bateau de la Marine française
Pétrolier ravitailleur de la Marine française
Navire coulé en 1983

La Baïse (pétrolier ravitailleur)


Širokolisna veprina (jezičasta veprina, meka veprina, mekolisna veprina, lat. Ruscus hypoglossum), vrsta veprine, biljke iz porodice šparogovki.

Širokolisna veprina poznata je i kao meka veprina, mekolisna veprina, jezičasta veprina i velika veprina. Rasprostranjena je po srednjoj i jugoistočnoj Europi, Maloj Aziji i sjevernoj Africi, a raste i u Hrvatskoj.

Stabljika joj je polegnuta i slabije razgranata, duga do 60 cm. Listovi su joj zimzeleni, kožasti i mekani. Cvjetovi su sitni i neugledni, zelenkastobijele boje. Plod je jarkocrvena boba s jednom do dvije svjetlosmeđe sjemenke, koje dozrijevaju u kasnu jesen a ostaju i preko zime na biljci'

Zaštićena je.

Izvori

Veprina
Flora Austrije
Flora Bugarske
Flora Slovačke
Flora Istočnoegejskih otoka
Flora Grčke
Flora Mađarske
Flora Italije
Flora Krima
Flora Rumunjske
Flora Turske
Flora europske Turske
Flora Hrvatske
Flora Slovenije
Flora Bosne i Hercegovine
Flora Srbije
Flora Makedonije

Širokolisna veprina


7256 Bonhoeffer este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7256 Bonhoeffer este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Tautenburg de Freimut Börngen. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,49 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 4,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

7256 Bonhoeffer