Nélson Miguel Castro Oliveira (* 8. August 1991 in Barcelos) ist ein portugiesischer Fußballspieler.

Karriere

Im Verein
Oliveira spielte in der Jugend für Sporting Braga und Benfica Lissabon. Im Januar 2010 wurde er an den Rio Ave FC ausgeliehen, woraufhin er sein Debüt in der Primeira Liga gab. In der Saison 2010/11 spielte er auf Leihbasis für den FC Paços de Ferreira. Zur Saison 2011/12 kehrte er zu Benfica zurück. Sein offizielles Debüt bei Benfica Lissabon erfolgte am 14. Oktober 2011 beim 2:0-Erfolg im Pokalspiel gegen Portimonense SC. Obwohl er in der Saison 2011/12 in zwölf Ligaspielen torlos blieb, konnte Oliveira international auf sich aufmerksam machen, als er am 6. März 2012 im Achtelfinalrückspiel der Champions League gegen Zenit Sankt Petersburg nach seiner Einwechslung das entscheidende Tor zum 4:3-Gesamtergebnis schoss.

Zur Saison 2012/13 wechselte Oliveira auf Leihbasis zum spanischen Erstligaaufsteiger Deportivo La Coruña, für den er in der Folge 30 Ligaspiele bestritt und vier Tore schoss. Am Saisonende stieg Deportivo jedoch wieder in die Segunda División ab. Zur Saison 2013/14 wurde Oliveira an den französischen Erstligisten Stade Rennes ausgeliehen.

Am 1. Januar 2015 wechselte Oliveira bis zum Saisonende in die Premier League zu Swansea City. In der Saison 2015/16 spielte er im Zuge eines weiteren Leihgeschäfts für den englischen Zweitligisten Nottingham Forest.

Im August 2016 wechselte der Portugiese zu Norwich City. Dort kam er über zwei Jahre zum Einsatz, bevor er Anfang 2019 bis zum Saisonende an den FC Reading ausgeliehen wurde. Nach Ablauf der Leihe verließ er England und schloss sich AEK Athen an, wo er zwei Spielzeiten verbrachte. Im Sommer 2021 wechselte er zu PAOK Thessaloniki. Auch bei PAOK verbrachte er zwei Spielzeiten, bis er Anfang September 2023 in die Türkei zu Konyaspor wechselte.

In der Nationalmannschaft

Oliveira durchlief die Jugendnationalmannschaften seines Landes. Im Jahr 2010 nahm er an der U-19-Europameisterschaft teil. Bei der U-20-Weltmeisterschaft 2011 schoss er vier Turniertore und erreichte mit seiner Mannschaft den zweiten Platz.

Am 29. Februar 2012 gab Oliveira sein Debüt in der A-Nationalmannschaft im Rahmen eines torlosen Unentschiedens gegen Polen. Er war Teil des portugiesischen Kaders bei der Europameisterschaft 2012, kam im Turnierverlauf viermal als Einwechselspieler zum Einsatz und erreichte mit seiner Mannschaft das Halbfinale.

Erfolge

Verein
 Taça da Liga: 2012

Nationalmannschaft
 U-20-Weltmeisterschaft: 2. Platz 2011

Persönliche Auszeichnungen
 Silberner Ball der U-20-Weltmeisterschaft: 2011

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Portugal)
Fußballspieler (Benfica Lissabon)
Fußballspieler (Deportivo La Coruña)
Fußballspieler (FC Paços de Ferreira)
Fußballspieler (Norwich City)
Fußballspieler (Nottingham Forest)
Fußballspieler (Rio Ave FC)
Fußballspieler (Stade Rennes)
Fußballspieler (Swansea City)
Fußballspieler (FC Reading)
Fußballspieler (AEK Athen)
Fußballspieler (PAOK Thessaloniki)
Fußballspieler (Konyaspor)
Teilnehmer an einer Fußball-Europameisterschaft (Portugal)
Portugiese
Geboren 1991
Mann

Nélson Oliveira (Fußballspieler)


Rice County kan henvise til:

 Rice County, Kansas
 Rice County, Minnesota

Rice County


دورية الاستعراض الجوي الفرنسي (بالفرنسي: Patrouille Acrobatique de France، بترولي اكروبتيك دي فرانس)، ويعرف معظم الوقت بدورية فرنسا، هو فريق استعراض جوي تابع للقوات الجوية الفرنسية. تعود أصول الفريق إلى 1931 من ما يجعله إحدى أقدم الفرق الاستعراضية في العالم. يتكون فريق الاستراض من 8 طائرات ألفا جت.

معرض صور

مصادر

وصلات خارجية
 موقع دورية فرنسا الرسمي

قوات الجوية
وحدات عسكرية وتشكيلات القوات الجوية الفرنسية

دورية فرنسا


Paddy Power este un bookmaker irlandez fondat în 1988 în Dublin, Irlanda. Compania își desfășoară activitatea printr-un lanț de magazine de pariuri licențiate în Irlanda și Regatul Unit și exploatând cel mai mare serviciu de pariuri telefonice din Irlanda. Pe internet, oferă pariuri sportive, poker online, bingo online, cazinou online și jocuri online. A fuzionat cu Betfair pentru a crea Paddy Power Betfair acum Flutter Entertainment la 2 februarie 2016. Acest site este interzis în România de ONJN.

Note

Legături externe
 http://www.paddypower.com/
 Corporate website

Case de pariuri
Companii de poker
Site-uri de jocuri de noroc

Paddy Power


Le raïon de Novooukraïnka (en ) est un raïon (district) dans l'oblast de Kirovohrad en Ukraine.
Avec la réforme administrative de 2020, le nouveau raïon a absorbé les raïons de : Novooukraïnka, Mala Vyska, Dobrovelytchkivka et de Novomyrhorod.

Lieux d'intérêt

Notes et références

Novooukraïnka

Raïon de Novooukraïnka


Tankred iz Leccea (talijanski Tancredi) (umro 20. veljače, 1194., Palermo), kralj Sicilije od 1189. čija je kratka vladavina označila kraj 125 godina duge normanske vlasti u južnoj Italiji i Siciliji.

Životopis

Nezakoniti sin Rogera III., vojvode od Apulije i unuk Rogera II., kralja Sicilije. Tankred je sudjelovao u pobuni 1155. godine protiv ujaka, kralja Vilima I. i bio je zatvoren 5 godina. Kada je oslobođen, sudjelovao je u drugom neuspjelom ustanku 1161. godine, nakon čega je prognan. Trinaest godina poslije, oproštena je njegova nelojalnost Vilimu I. Tankred je vodio ekspediciju kralja Vilima II. na Aleksandriju, a poslije je postao zapovjednik sicilske flote. Smrću Vilima II. 1189. godine, bez izravnih nasljednika, Tankred je postao ozbiljan kandidat za prijestolje.

Unatoč protivljenju grofova, podržan od naroda i pape, okrunjen je za kralja 1190. godine. Prva godina njegove vladavine obilježena je antimuslimanskim nemirima i burnim posjetom engleskog kralja Rikarda I. Lavljeg Srca i francuskog kralja Filipa II. Augusta, koji su se kao vođe velikih vojski Trežega križarskog rata uputili u Svetu Zemlju. Rikard je zahtijevao naslijedstvo, koje mu je obećao Vilim II. i obnovu miraza svoje sestre Ivane Engleske, Vilimove udovice. Tijekom šest mjeseci koje je proveo na Siciliji dok su trajali pregovori, Rikard je izazvao nerede u Messini, koje je zatim ugušio pljačkanjem, spaljivanjem i zauzimanjem grada. Tankred je kupio mir prihvaćanjem Rikardovih zahtjeva pa u ožujku 1191. godine Rikard odlazi.

Godine 1191., rimsko-njemački car Henrik VI., koji je zahtijevao sicilsko prijestolje preko svoje žene Konstance, kćeri Rogera II., umarširao je na jug Italije. Henrik je napao Tankreda u Apuliji i Kalabriji te neuspješno opsjedao Napulj. Kontanca je ostala u Salernu, kad se on povukao i pala je u Tankredove ruke. Tankred je popustio pritisku pape Celestina III., koji je zahtijevao prijelaz vrijedne taokinje u papinski pritvor, ali na putu tamo, Konstanca je uspjela pobjeći i vratiti se u Njemačku. Tri godine poslije, Henrik je ponovno pokušao zauzeti Siciliju. Njegov pohod je dijelom financiran novcem od otkupnine plaćene za Rikarda I. Lavljeg Srca, kojeg je Henrik zarobio u Njemačkoj.

Prije nego što je Henrik stigao na Siciliju, Tankred je izenada umro, ostavivši iza sebe sina, Vilima III. Grofovi su prihvatili Henrika, koji je okrunjen za kralja Sicilije na Božić, 1194. godine. Tankredovoj obitelji je obećana sigurnost, ali pod izgovorom otkrića urote, uhvaćeni su i poslani u izgnanstvo u Njemačku. Vilim III. je umro, vjerojatno je ubijen. Tako je završila 125 godina duga vladavina Normana na Siciliji. Sicilsko Kraljevstvo bilo je jedna od najnaprednijih i najzanimljivijih srednjovjekovnih država, koja je svoj vrhunac postigla za vladavine Tankredovih prethodnika Vilima I. Lošeg i Vilima II. Dobrog.

Izvori

Hauteville

Tankred iz Leccea


es una serie de televisión japonesa, producida en 2011 por la cadena TBS. Es una versión japonesa del drama coreano You're Beautiful, la cual fue emitida en 2009 y protagonizada por Park Shin Hye, Jang Keun Suk, Jung Yong Hwa y Lee Hong-gi.

Sinopsis
Miko Sakuraba es una joven con aspiraciones de convertirse en monja. Su hermano gemelo, con quién creció en un orfanato ahora es el miembro de una famosa banda llamada A.N.JELL, sin embargo, la vida de Miko da un giro inesperado cuando por alguna razón su hermano no puede estar presente en la banda y ella deberá hacerse pasar por él y tomar su lugar.

Reparto
A.N.JELL
Miori Takimoto como Mio / Miko Sakuraba.
Yuta Tamamori como Ren Katsuragi.
Taisuke Fujigaya como Shu Fujishiro.
Hikaru Yaotome como Yuki Hongo.

A.J Entertainment
Masanobu Takashima como Hiroshi Ando.
Shingo Yanagisawa como Mabuchi Hajime.
Nana Katase como RINA.
Anna Nose como Yumiko Sawagi.

Otros
Haruna Kojima como Nana.
Tagoshingo como Toru.
Miyuki Imori como Shigeko Sakuraba.
Hisako Manda como Reiko Mizusawa.

Reporteros
Seiji Rokkaku como Deguchi.
Shigenori Yamazaki como Hashimoto.
Yutaka Shimizu

Fanes de A.N.JELLMaiko Takahashi como Misaki.
Aoi como Nanami.
Moeri Aizumi como Ayumi.

Apariciones especiales
Yura Furutachi como Miko joven.
Kuu Furutachi como Mio joven.
Riu Tanaka como Ren joven.
Kumi Koda como ella misma (ep. 1)
Yuki Aoki como uno de los invitados en la fiesta de bienvenida de Mio (ep. 1)
Sylwia Kayo como uno de los invitados en la fiesta de bienvenida de Mio (ep. 1)
Minami Tanaka como uno de los invitados en la fiesta de bienvenida de Mio (ep. 1)
Koji Ishizaka como Harada (ep. 1)
Kanon Tani como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Miyu Honda como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Terumi Nagashima como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Junki Uchida como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Kanon Kasuga como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Naoki Sasahara como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Kazuya Aoyama como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Akane Yoshida como un chico del Aozora Gakuen (ep. 1)
Toshihiro Yashiba como guardia de seguridad de A.J Entertainment (ep. 2)
Mikako Uchida como camarera (ep. 3)
Yukiko Yabe como ayudante de la tienda (ep. 3)
Ryo Fujimoto como vendedor ambulante (ep. 3)
Yuto Tsujimoto como fotógrafo (ep. 3)
Kazuyo Aoki
Naohiro Masuda como un presentador de noticias (ep. 4)
Shingo Katori como él mismo.
Jang Keun Suk como él mismo (ep. 8)

 Episodios
Aterrizaje estupendo en el pecho japonés N.º1 de Corea del Sur una historia de amor!|Hermoso miembro nuevo grupo de chicas?|Comienza con un triángulo amoroso (15/07/2011, Nota: 10,9)
¡Primer concierto de amor! (22/07/2011, Nota: 11,0)
Un beso muy triste... (29/07/2011, Nota: 8,3)
¡Confesión!... el doloroso amor no correspondido (05/08/2011, Nota: 7,7)
¿En serio te besó? (12/08/2011, Nota: 9,9)
Ella es Mío (19/08/2011, Nota: 8,9)
Confesión de un beso del destino y milagros (26/08/2011, Nota: 9,9)
Jang Geun Suk ¡Por fin! (02/09/2011, Nota: 10,1)
En el capítulo final... ¡adiós destino cruel! (09/09/2011, Nota: 10,0)
Verdad en estado de shock (16/09/2011, Nota: 11,1)
Reencuentro del destino... la última confesión (23/09/2011, Nota: 11,5)

 Versiones
  You're Beautiful': Es la versión original, hecha en Corea del Sur y emitida en 2009 por la cadena SBS. Uno de los actores de esta producción, Jang Keun Suk tuvo una aparición especial en el capítulo ocho de Ikemen Desu Ne''.

Referencias

Enlaces externos
 Página web oficial

Series de televisión japonesas de drama
Series de televisión de Japón
Series de televisión de Tokyo Broadcasting System
Series de televisión en japonés

ja:美男ですね#美男ですね(日本リメイク版)

Ikemen Desu Ne


Marðarköttur (fræðiheiti: Herpailurus yagouaroundi) er kattardýr sem finnst í Ameríku.

Marðarköttur


Nezavisne dnevne novine Informer su provladine tabloidne dnevne novine koje izlaze u Srbiji od 2012. godine. Pokrenute su nedugo nakon parlamentarnih izbora na kojima je pobjedu odnijela Srpska napredna stranka (SNS). U roku od nekoliko mjeseci dostigle su rekordnu nakladu.

Poznate su po političkoj pristranosti u korist vladajuće Srpske napredne stranke kao i po objavljivanju lažnih vijesti i dezinformacija, uz vrijeđanje i diskreditiranje političkih protivnika Aleksandra Vučića. U sadržaju novina dominiraju bombastični i senzacionalistički članci koji najčešće predstavljaju Vučića kao moćnu osobu, koja je pod stalnim napadima. Također, novine odlikuje i sadržaj antieuropskih i ratnohuškačkih izveštaja.

U siječnju 2019. godine EU vs Disinformation  objavio je da je Informer u 2018. godini bio jedan od vodećih srpskih tabloida u objavljivanju lažnih vijesti i širenju huškačke ratne retorike.

Godine 2020. Twitter je ukinuo 8.500 lažnih suradničkih računa preko kojih je objavljeno 43 milijuna poruka potpore vladajućem režimu u Srbiji, uglavnom prosljeđivanjem sadržaja s mrežnih stranica tabloida Informer.

Izvori

Srbijanske dnevne novine

Informer


Benedikt Haller (* 11. Mai 1954) ist ein pensionierter deutscher Diplomat, der seit 2018 Gesandter an der Deutschen Botschaft beim Heiligen Stuhl in Rom war.

Leben
Nach dem Abitur studierte Haller Philosophie an der Eberhard Karls Universität Tübingen, Universität von Paris sowie der Stony Brook University und war nach Abschluss des Studiums Wissenschaftlicher Mitarbeiter an der Eberhard Karls Universität Tübingen.

1985 trat er in den Auswärtigen Dienst ein und legte während der Ausbildung 1987 seine Promotion zum Dr. phil. an der Eberhard Karls Universität mit einer Dissertation zum Thema Repräsentation : ihr Bedeutungswandel von der hierarchischen Gesellschaft zum demokratischen Verfassungsstaat vor. Nach Ablegung der Laufbahnprüfung für den höheren Dienst 1987 fand er Verwendung an den Auslandsvertretungen in der Sowjetunion, Trinidad und Tobago, USA und Frankreich sowie in der Zentrale des Auswärtigen Amtes in Bonn und Berlin als Mitarbeiter in Referaten für Sicherheitspolitik.

Nachdem er zwischen 2010 und 2011 Leiter der OSZE-Mission in Belarus war, war Haller seit 2011 Generalkonsul in Sankt Petersburg. Dort wurde er Nachfolger von Peter Schaller, der wiederum Botschafter in der Mongolei wurde. Seit 2018 war er ständiger Vertreter des Botschafters beim Heiligen Stuhl in Rom.

Veröffentlichungen
 Repräsentation : ihr Bedeutungswandel von der hierarchischen Gesellschaft zum demokratischen Verfassungsstaat, Münster 1987, ISBN 3-88660-370-9

Weblinks
 Lebenslauf auf der Homepage in Sankt Petersburg

Konsul von Deutschland
Deutscher
Geboren 1954
Mann

Benedikt Haller


Felipe II de Anjou-Sicilia o Felipe II de Tarento (en italiano: Filippo II di Taranto, francés: Philippe II de Tarente, griego: Φίλιππος Β΄ του Τάραντα; 1329 - Tarento, 25 de diciembre de 1374) fue príncipe de Acaya y Tarento, y emperador titular de Constantinopla (como Felipe III), hijo de Felipe I de Tarento y Catalina de Valois-Courtenay.

Fue llevado como prisionero a Hungría en 1332 por el rey Luis. Fue vicario general de Provenza en diciembre de 1355. Su hermano Roberto lo nombró sucesor de sus derechos en Grecia, y a su muerte en 1364 asumió los títulos de emperador de Constantinopla y príncipe de Acaya. Desafiado en Acaya por la viuda de su hermano, que estaba en la efectiva posesión de la mayor parte del país, estalló la guerra civil que sólo se resolvió en 1370, cuando María de Borbón le vendió sus derechos por 6.000 florines, aunque Felipe era todavía capaz de tomar posesión física de sólo una pequeña parte del principado. Reclamó los principados de Salerno y Bari, y el condado de L'Aquila en 1371. Falleció el 25 de noviembre de 1374.

Biografía

Fue hijo del príncipe Felipe I de Tarento y de la emperatriz Catalina II de Valois. Sus abuelos paternos eran el rey Carlos II de Nápoles y María de Hungría. Sus abuelos maternos eran el conde Carlos de Valois y su segunda esposa, la emperatriz Catalina de Courtenay.

Tras la ejecución de su primo Carlos de Durazzo, en 1348, le sucedió como rey de Albania. En abril de 1355 se casó con María de Calabria, hija de Carlos de Calabria, y de María de Valois. Esto lo hizo cuñado de la reina Juana I de Nápoles.

En 1364, sucedió como emperador titular de Constantinopla, y príncipe de Acaya y Tarento a la muerte de su hermano mayor, Roberto.

Su esposa María murió en 1366. El 20 de octubre de 1370 Felipe tomó como su segunda esposa a Isabel de Eslavonia, hija de Esteban de Hungría, antiguo heredero presunto al trono de Hungría. En 1373, renunció a sus derechos sobre el Principado de Acaya a la reina Juana I de Nápoles. Murió el 25 de noviembre de 1374 en Tarento.

Todos sus hijos habían muerto jóvenes. Su heredero era el hijo de su hermana Jaime de Baux, duque de Andría.

Matrimonios

Con su primera esposa, María de Calabria, Felipe tuvo cinco hijos:

 Felipe (1356)
 Carlos (1358)
 Felipe (1360)
 Un niño (1362)
 Un niño (1366)

Con su segunda esposa, Isabel de Eslavonia, Felipe tuvo:
 Felipe (1371)

Ancestros

Fuentes

Enlaces externos

Príncipes de Tarento
Emperadores del Imperio latino
Príncipes de Acaya del siglo XIV
Dinastía Anjou-Tarento
Nobles de Italia del siglo XIV
Fallecidos en Tarento

Felipe II de Tarento


Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 26 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Muller, V" beginnt.

Muller, V

Muller, Va
 Müller, Valentin (1856–1919), deutscher Landwirt und Politiker (NLP), MdR
 Müller, Valentin (1889–1945), deutscher Klassischer Archäologe
 Müller, Valentin (1891–1951), deutscher Arzt
 Müller, Valentino (* 1999), österreichischer Fußballspieler
 Müller, Vanessa (* 1994), deutsche Fußballspielerin
 Müller, Vanessa (* 2000), deutsche Politikerin (Die Linke)
 Müller, Vanessa Joan (* 1968), deutsche Kunsthistorikerin und Kuratorin

Muller, Ve
 Müller, Veit (* 1952), deutscher Journalist und Autor
 Müller, Verena E. (* 1940), Schweizer Historikerin und Autorin
 Müller, Véronique (* 1948), Schweizer Liedermacherin

Muller, Vi
 Müller, Victor († 1871), deutscher Maler und Zeichner
 Müller, Victor (1871–1951), österreichischer Maler
 Muller, Victor (* 1959), niederländischer Unternehmer
 Müller, Viktor (1913–1967), deutscher Spielautomatenerfinder
 Müller, Viktor (* 1988), Schweizer Grasskiläufer
 Müller, Vincent (* 1995), österreichischer American-Football-Spieler
 Müller, Vincent (* 2000), deutscher Fußballtorhüter
 Müller, Vincent C., deutscher Philosoph und Hochschullehrer
 Müller, Vincenz (1894–1961), deutscher Generalleutnant und Politiker (NDPD), MdV
 Müller, Vinzenz (1875–1958), österreichischer Politiker (SPÖ), Landtagsabgeordneter
 Müller, Vít (* 1996), tschechischer Hürdenläufer
 Müller, Vitus (1561–1626), deutscher evangelischer Theologe und Philologe sowie Hochschullehrer

Muller, Vo
 Müller, Volker (* 1952), deutscher Journalist und Schriftsteller
 Müller, Volker (* 1959), deutscher Mikrobiologe und Biochemiker
 Müller, Volker-Martin (* 1944), deutscher Augenarzt, ärztlicher Standes- und Brauchtumsvertreter sowie Kommunalpolitiker
 Müller, Volkwin (* 1965), deutscher Rock/Folk-Liedermacher

Liste der Biografien/Muller, V


Ukrcavanje kraljice od Sabe je slika koju je naslikao Claude Lorrain 1648. godine. Ovo barokno ulje na platnu naručio je Frederic Maurice de La Tour d´Auvergne, a danas se čuva u Nacionalnoj Galeriji u Londonu.

Slika prikazuje povijesni događaj, odlazak kraljice od Sabe u posjet kralju Solomonu u Jeruzalem. Njihov je susret često bio slikan, ali je bilo neobično prikazati ukrcaj kraljice. Mnoge Lorrainove slike bave se temom putovanja, a ovdje stvara zamišljenu luku. Kraljica odlazi iz grada u rano ujutro dok sunce blago osvjetljava more. Dominantne su građevine uz obalu, te skupina ljudi s desne strane. Slika ima rigoroznu linearnu perspektivu i postoji izražena simetrija između lijeve i desne strane. Kraljica nosi ružičastu tuniku, kraljevski plavi ogrtač i zlatnu krunu. Uskoro će se ukrcati na brod, možda na onaj koji je djelomično skriven stupovima s lijeve strane ili na onaj dalje u moru, na mjestu nedogleda (stjecište perspektivnih linija).
Claude Lorrain ovom slikom stvara barokni tip krajolika, a motivima i detaljima iz prirode daje epsko obilježje. Inovativno je bilo uključivanje sunca kao izvora svjetla s jakim svjetlosnim efektima. Na slici brodovi više odražavaju antičko ozračje, dok je brod u sredini očito moderan brod iz 17. st.

Lorrainov idealizirani način slikanja krajolika bio je i ostao glasovit, zbog formalnoga savršenstva i neprolazne kakvoće. Ova slika je bila jedna od prvih koje je nabavila Nacionalna galerija 1824. godine (te nosi oznaku NG14) i jedna od pet slika C. Lorraine iz kolekcije Johna Juliusa Angersteina. Ove slike su snažno utjecale na britanske slikare, te osobito na slike o Kartagi Williama Turnera, koje su poslije njegove smrti obješene pored Lorrainovih slika.

Izvori

Vanjske poveznice
Službena stranica slike na stranicama Nacionalne galerije

Barokne slike
Slike iz 1640-ih
Kolekcija Nacionalne galerije u Londonu

Ukrcavanje kraljice od Sabe


Romilda e Costanza (título original en italiano; en español, Romilda y Constanza) es la cuarta ópera que compuso Giacomo Meyerbeer, y la primera compuesta para un teatro italiano. El libreto en italiano es de Gaetano Rossi. El estreno tuvo lugar en el Teatro nuovo de Padua el 19 de julio de 1817.

La ópera es una fantasía medieval, sin relación con realidad histórica alguna, sobre las intrigas en torno a la sucesión del trono del reino de Provenza. El libreto, completamente inverosímil, mezcla elementos cómicos y trágicos, conforme al género de la ópera semiseria, y adopta ciertas características de las «óperas de rescate» donde uno de los protagonistas (aquí, la mujer) debe liberar al elegido de su corazón de la prisión donde ha sido injustamente encerrado.

Personajes

Referencias

Óperas de Giacomo Meyerbeer
Óperas en italiano
Óperas de 1817
Óperas estrenadas en Padua

Romilda e Costanza


سمند هو طراز سيارة إيرانية صنعت من قبل شركة إيران خودرو باستخدام مصنّعين محليين لمكوّناتها..
سمند في الفارسية هو اسم لفصيل من الخيول السريعة، والاسم سمند مسجّل رسمياً في منظمة المنظمة العالمية للملكية الفكرية. وسعرها يبدأ من 9000 دولار.

بدأت صناعة السيارة في 1996 وتم بيع أول سيارة بعد ذلك بأربع سنين في 2000. أخذت السيارة لقب السيارة الإيرانية الوطنية من سيارة بيكان التي كانت شركة إيران خودرو نفسها تبيعها منذ 1967 حتى توقفت في 2005.

المحرك والمكونات
محرك سيارة سمند سورن الهجين الإيراني الصنع
بناءً على منظومة سيارة بيجوت 405 تم تصنيع سمند وباستخدام محرك من طراز "XU7JP/L3" بالإضافة إلى محركات أخرى. ساعد على ذلك كون الشركة نفسها تعيد صناعة سيارة بيجوت 405 في إيران أيضاً. ورغم أن سمند تعتمد على منظومة سيارة بيجوت 405 فإن 80% من مكوناتها وقطع غيارها يتم تصميمها وتصنيعها بشكل خاص في إيران حتى المحرك من تصميم إيراني.

بدأت إيران خودرو تستخدم محركاتها الخاصة الهجينة من 2007 وكانت سمند إحدى أولى السيارات التي تستخدم هذا المحرك. المحرك الهجيت يتمتع بإمكانية استخدام نوعين من أنواع الوقود والمحرك متميز حتى أن شركة Bosch الألمانية أبدت اهتماماً لتصنيع المحرك ذاته تحت ترخيص.

التصدير
يتم تصدير سمند إلى الدول التالية:

أفريقيا
 الجزائر
 مصر
 غانا
 مالي
 المغرب
 السنغال

آسيا
 أفغانستان
 أرمينيا
 أذربيجان
 بنغلاديش
 الصين
 العراق
 الأردن
 كازخستان
 لبنان
 ماليزيا
 باكستان
 المملكة العربية السعودية
 سوريا
 طاجيكستان
 تركيا
 تركمنستان
 الإمارات العربية المتحدة
 فيتنام

أوروبا
 بيلاروس
 البوسنة والهرسك
 بلغاريا
 فرنسا
 إيطاليا
 بولندا
 رومانيا
 روسيا
 أوكرانيا

أمريكا الجنوبية
 فنزويلا

خطوط التصنيع
يتم تصنيع سمند في بيلاروس أيضاً من قبل شركة يونيسون Unison ولوبلن Lublin منذ سبتمبر 2006. حيث قام بنك تطوير التصدير بإيران بتمويل المشروع بـ 36 مليون دولار. بحلول 2010 سيصل إنتاج المصنع السنوي إلى 120000 سيارة. ستتمكن الشركة بعد ذلك من زيادة التصدير إلى دول وسط آسيا ودول الاتحاد الأوروبي.
في أذربيجان تقوم شركة ستار Star بتجميع سمند تحت اسم محلي هو أزسمند عزيز AzSamand Aziz. وفي فنزويلا قامت شركة فينيرأوتو Venirauto بتجميع سمند تحت اسم Centauro منذ 2006. أما في سوريا فقد قامت شركة سيامكو Siamco بتدشين خط الإنتاج للسيارة تحت اسم سمند شام في مارس 2007.
تخطط إيران خودرو لتجميع سمند في كلا من مصر، الصين والسنجال وذلك في شراكة مستقبلية في تلك البلدان.

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لإيران خودرو
 معلومات عن سمند
 تقرير وكالة أنباء IRNA حول تجميع السيارة في بيلاروس
 خبر تقريري حول محرك سمند الهجين
 نادي سيارات سمند في روسيا
 Star - AzSamand
 مجموعة إفسن - AzSamand Aziz
 فينيرأوتو / سمند في فنزويلا
 نادي سمند في بلغاريا
 نادي سمند في أوكرانيا

المراجع

اقتصاد إيران
إيران خودرو
سيارات اخترعت في 2003
سيارات دفع أمامي
سيارات شرطة
سيارات صالون
سيارات عائلية متوسطة
سيارات عقد 2000
سيارات عقد 2010
سيارات في إيران
علامات تجارية إيرانية
نماذج سيارات

سمند


Zvučni zubni tjesnačnik (zvučni dentalni frikativ) suglasnik je koji se upotrebljava u nekim jezicima. Za njega se u međunarodnoj fonetskoj abecedi (IPA) rabi simbol [ð].

Glas ne postoji u standardnom hrvatskom jeziku i narječjima, ali postoji npr. u engleskom (primjerice that, father), grčkom, albanskom (primjerice idhull) i svahiliju (primjerice dhambi) u kojima se pojavljuje uz bezvučni zubni tjesnačnik.

Hrvatski glas /z/ također je zvučni zubni tjesnačnik, ali je sibilant, pa se izgovara poput alveolarnog glasa [z], no za izgovor se jezik postavi na zube, ne na nepce ([z̪]).

Njegove značajke uključuju:

 Po načinu tvorbe jest tjesnačnik (frikativ)

 Po mjestu tvorbe jest zubni suglasnik (dentalni suglasnik)

 Po zvučnosti jest zvučan.

Izvori

Fonetika

Zvučni zubni tjesnačnik


Rin Sumida (født 12. januar 1996) er en japansk fodboldspiller. Hun er medlem af Japans kvindefodboldlandshold.

Japans fodboldlandshold

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra Japan

Rin Sumida


القضابة إحدى قرى مركز بسيون التابع لمحافظة الغربية بجمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية القضابة من القرى القديمة، حيث وردت باسم «قُطابه» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت باسم «القضابة» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني وردت باسم «القضابة» في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية الغربية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «القضابة» ضمن قرى مديرية الغربية.

السكان
بلغ عدد سكان القضابة 11,736 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة الغربية

مصادر

قرى بسيون

القضابة


An Philodendron pseudoundulatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hans Rudolph Jürke Grau. An Philodendron pseudoundulatum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron pseudoundulatum


Aabed-El ben Asher ben Matzliach (), nascido em 1935 em Nablus, é o atual Sumo Sacerdote Samaritano. É o 133º sumo sacerdote desde Arão e de acordo com o costume samaritano, após sua morte, o ofício é automaticamente transferido para o descendente sobrevivente mais velho de Itamar. Aabed-El é casado e tem dois filhos e duas filhas.

Um empresário de sucesso, Aabed-El é neto de Matzliach ben Phinhas ben Yitzhaq ben Shalma, que foi Sumo Sacerdote Samaritano de 1933 a 1943.

Ver também

 Samaritanismo

Referências

Nascidos em 1935
Sumos sacerdotes samaritanos
Líderes religiosos
Sacerdotes

Aabed-el Ben Asher Ben Matzliach


O rio Beijames,  rio de Beijames ou ribeira de Beijames, é um rio português, afluente da margem direita do rio Zêzere.
Nasce na Serra da Estrela, a uma altitude de aproximadamebte 1450,00 m, no sítio dos Poios Brancos, um afloramento rochoso, onde se encontra o marco geodésico com o mesmo nome, no concelho de Manteigas, distrito da Guarda.
Tem um comprimento aproximado a 18.6 Km e cobre uma bacia hidrográfica de 54,7 Km2.

Principais afluentes
 Ribeira da Barraqueira
 Ribeira do Espinheiro
 Ribeiro das Covas
 Ribeiro da Barreira
 Ribeiro de. S. Gião

Ligações Externas
https://viagens.sapo.pt/viajar/viajar-portugal/artigos/verdelhos-tem-uma-das-praias-fluviais-mais-bonitas-da-serra-da-estrela
https://www.tsf.pt/programa/sinais/o-meu-rio-mel-e-o-beijames-14859412.html
https://www.evasoes.pt/ar-livre/acampar-em-manteigas-na-serra-em-estado-puro/1017969/
https://cidadania.dge.mec.pt/educacao-ambiental/noticias-e-eventos/22-de-abril-dia-mundial-da-terra-entrevista-em-campo-com

Rio Zêzere
Geografia de Portugal

Rio de Beijames


An Elymus curvifolius in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johan Martin Christian Lange, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Aleksandre Melderis. An Elymus curvifolius in nahilalakip ha genus nga Elymus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elymus

Elymus curvifolius


An Epiblastus schultzei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Epiblastus schultzei in nahilalakip ha genus nga Epiblastus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epiblastus

Epiblastus schultzei


ترساق, مدينة عراقية تقع في محافظة ديالى شرق العراق. تقع المدينة قرب الحدود العراقية الإيرانية.سكانها اكراد فيلية

مدن العراق

ترساق


Vila do Bispo  belediyesi, Portekiz'in Algarve bölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 5 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Barão de São Miguel
 Budens
 Raposeira
 Sagres
 Vila do Bispo

Vila do Bispo


بلدية الكاراكيخوس ، هي إحدى بلديات مقاطعة قرطبة إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.500 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات قرطبة

الكاراكيخوس (قرطبة)


En océanographie et en limnologie, l'interface sédiment-eau est la frontière entre les sédiments du lit et la colonne d'eau sus-jacente. Le terme fait généralement référence à une couche mince (environ  de profondeur, quoique variable) d'eau au-dessus de la surface même des sédiments du fond aquatique. Dans l'océan, les estuaires et les lacs, cette couche interagit avec l'eau au-dessus d'elle par le biais d'un écoulement physique et de réactions chimiques médiées par les micro-organismes, les animaux et les plantes vivant au fond du plan d'eau. La topographie de cette interface est souvent dynamique, car elle est affectée par des processus physiques (par exemple des courants provoquant des ondulations ou une remise en suspension) et des processus biologiques (par exemple des bioturbations générant des monticules ou des tranchées). Certains processus physiques, biologiques et chimiques se produisent à l'interface sédiments-eau en raison d'un certain nombre de gradients tels que les gradients de potentiel chimique, les gradients d'eau interstitielle et les gradients d'oxygène.

Définition
L'emplacement du sommet de l'interface sédiment-eau dans la colonne d'eau est défini comme la rupture du gradient vertical de certains composants dissous, tels que l'oxygène, où la concentration passe d'une concentration plus élevée dans l'eau bien mélangée au-dessus à une concentration plus faible à la surface des sédiments. Cela peut inclure moins de  à plusieurs mm de la colonne d'eau.

Processus physiques

Le mouvement physique de l'eau et des sédiments modifie l'épaisseur et la topographie de l'interface sédiment-eau. La remise en suspension des sédiments par les vagues, les marées ou d'autres forces perturbatrices (par exemple, les pieds humains sur une plage) permet à l'eau interstitielle des sédiments et à d'autres composants dissous de se diffuser hors des sédiments et de se mélanger à l'eau dans le volume au-dessus. Pour que la remise en suspension se produise, le mouvement de l'eau doit être suffisamment puissant pour exercer une forte contrainte de cisaillement critique supérieure à la contrainte de cisaillement du lit de sédiments. Par exemple, un lit très compacté ne serait remis en suspension que sous une contrainte de cisaillement critique élevée, tandis qu'une « couche de duvet » de particules très lâches pourrait être remise en suspension sous une contrainte de cisaillement critique faible. Selon le type de lac, il peut y avoir un certain nombre d'événements de mélange chaque année qui peuvent influencer l'interface des sédiments. Les lacs amitiques sont stratifiés en permanence, de même, les lacs méromictiques ne se mélangent pas (ou très peu). Les lacs polymictiques voient le mélange se faire fréquemment et les lacs dimictiques se mélangent deux fois par an. Ce type de mélange lacustre est un processus physique qui peut être entraîné par des vents de surface, des différences de température ou une contrainte de cisaillement dans le lac.

Les processus physiques qui affectent l'interface sédiments-eau comprennent, sans s'y limiter :

 la remise en suspension
 le dépôt
 les clapotis (soit de petites ondulations de vagues ou des ondulations de courant géantes )
 les courants de turbidité
 la consolidation des lits ou compactage

Processus biologiques
Les interactions entre les sédiments et les organismes vivant dans les sédiments peuvent également modifier les flux d'oxygène et d'autres composants dissous à l'intérieur et à l'extérieur de l'interface sédiment-eau. Les animaux comme les vers, les mollusques et les échinodermes peuvent favoriser la remise en suspension et le mélange par le mouvement et la construction de terriers. Les micro-organismes tels que les algues benthiques peuvent stabiliser les sédiments et maintenir l'interface sédiment-eau dans un état plus stable en construisant des tapis de Biofilms. L'effet stabilisant de ces tapis de microalgues est en partie dû au caractère collant des substances exopolymères (EPS) ou de la « colle » biochimique qu'ils sécrètent.

Les processus biologiques qui affectent l'interface sédiments-eau comprennent, sans s'y limiter :

 Bioturbation
 Biofilms
 Utilisation bactérienne de différents "aliments" chimiques (voir Réactions redox)
 Reminéralisation du carbone organique et des détritus.

Procédés chimiques
Il existe plusieurs processus chimiques qui se produisent de manière abiotique (par réactions chimiques uniquement), ainsi que biotique (réactions microbiennes ou enzymatiques). Par exemple, les réactions d'oxydoréduction (redox) peuvent se produire simplement par le biais de réactions d'éléments ou par des bactéries oxydantes/réductrices. Les transformations et le renouvellement des éléments entre les sédiments et l'eau se produisent par le biais de processus chimiques abiotiques, ou de chimie microbiologique.

Abiotique
Des réactions chimiques peuvent se produire à l'interface sédiments-eau, de manière abiotique. Cela inclut l'oxygénation des sédiments lacustres en fonction de la teneur en fer libre dans les sédiments (c'est-à-dire la formation de pyrite dans les sédiments), ainsi que la disponibilité du soufre via le cycle du soufre. La sédimentation est souvent le processus de balayage final qui élimine les traces de produits chimiques et d'éléments de la colonne d'eau. Les sédiments à cette interface sont plus poreux et peuvent contenir un plus grand volume d'eau interstitielle dans les sites interstitiels en raison de la teneur élevée en matière organique et du manque de décantation. Par conséquent, les composés chimiques dans l'eau peuvent subir ici deux processus principaux : la diffusion et le mélange biologique. La diffusion chimique à l'intérieur et à l'extérieur des espaces interstitiels se produit principalement par le biais d'un mouvement moléculaire aléatoire. Bien que la diffusion soit le mode principal par lequel les produits chimiques interagissent avec les sédiments, il existe un certain nombre de processus de mélange physique qui facilitent ce processus . Les flux chimiques dépendent de plusieurs paramètres tels que le pH et le potentiel chimique. En fonction des paramètres de répartition d'un produit chimique spécifique, le produit chimique peut rester en suspension dans la colonne d'eau, se répartir dans le biote, se répartir dans les solides en suspension ou se répartir dans les sédiments. De plus, la première loi de diffusion de Fick stipule que le taux de diffusion est fonction de la distance ; avec le temps, le profil de concentration devient linéaire. La disponibilité d'une variété de contaminants lacustres est déterminée par les réactions qui se produisent dans le système d'eau douce.

Les réactions chimiques à l'interface sédiment-eau sont énumérées ci-dessous :

 Consommation d'oxygène : ⇀
 Dénitrification : ⇀
 Réduction du manganèse : MnIV⇀MnII
 Réduction fer : FeIII⇀FeII
 Réduction des sulfates : ⇀
 Formation de méthane : ⇀,

Médiation biologique

des lacs
Lors du passage des eaux sus-jacentes à l'interface sédiment-eau, il y a une augmentation de 3 à 5 ordres de grandeur du nombre de bactéries. Bien que les bactéries soient présentes dans l'interface de tout le bassin du lac, leur distribution et leur fonction varient selon le substrat, la végétation et la lumière du soleil. Par exemple, la population bactérienne à l'interface sédiment-eau dans une zone littorale végétative a tendance à être plus importante que la population de la zone plus profonde, en raison de la teneur plus élevée en matière organique dans la première. Et, un artefact fonctionnel de la végétation dense dans l'interface pourrait être dû à un plus grand nombre d'azotobacter, un genre de bactéries qui peuvent fixer  à l'ammonium ionisé (+).

Même si la morphométrie du bassin joue un rôle dans la répartition des bactéries dans le lac, les populations et fonctions bactériennes sont principalement déterminées par la disponibilité d'oxydants/accepteurs d'électrons spécifiques (par exemple, , −, −, ). Ces constituants, diffusés à partir de l'eau sus-jacente ou des sédiments sous-jacents, peuvent être utilisés et/ou formés au cours du métabolisme bactérien par différents organismes ou être rejetés dans la colonne d'eau. Les pentes redox abruptes présentes dans l'interface sédiments-eau permettent à une variété d'organismes aérobies et anaérobies de survivre et à diverses transformations redox d'avoir lieu. Voici quelques-unes des réactions d'oxydoréduction à médiation microbienne qui peuvent avoir lieu au sein de l'interface sédiment-eau.

 Respiration aérobie
 Fixation de l'azote
 Dénitrification [ anammox ]
 Réduction du manganèse
 Réduction du fer
 Réduction des sulfates
 Méthanogenèse

Voir également

 Eaux anoxiques
 Benthos
 Zone benthique
 Couche limite benthique
 Cycle biogéochimique
 Sédiments marins
 couche néphéloïde
 Fond marin
 Transport de sédiments

Références

Océanographie
Limnologie
Sédimentologie

Interface sédiment-eau


Little Nellie Kelly  é um filme de comédia musical estadunidense de 1940 dirigido por Norman Taurog. O filme é baseado no musical teatral de mesmo nome de George M. Cohan. É estrelado por Judy Garland, George Murphy, Charles Winninger e Douglas McPhail.

Elenco
 Judy Garland como Nellie Noonan Kelly/Little Nellie Kelly
 George Murphy como Jerry Kelly
 Charles Winninger como Michael "Mike" Noonan
 Douglas McPhail como Dennis Fogarty
 Arthur Shields como Timothy Fogarty
 Rita Page como Sra. Mary Fogarty
 Forrester Harvey como Moriarity
 James Burke como Policial McGowan
 George Watts como Sr. Keevan

Filmes dos Estados Unidos de 1940
Filmes de comédia musical dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa
Filmes baseados em peças de teatro
Filmes da Metro-Goldwyn-Mayer
Filmes ambientados na República da Irlanda
Filmes ambientados em Nova Iorque

Little Nellie Kelly


Sciences et techniques
 En malacologie, les chomata sont des reliefs ou crénelures sur la face interne des marges de la coquille de certains bivalves.

Sciences humaines et sociales
 En latin, le mot chomata (du grec , « terrasse, promontoire, digue ») est une déclinaison (notamment le nominatif pluriel) d'un nom neutre signifiant « digue ».

Patronyme
 Kéti Chomatá (1947-2010) est une chanteuse grecque du mouvement Néo Kýma (« Nouvelle vague »).

Toponyme
 Aspra Chomata (, « Terrasses blanches ») est un quartier de Nikaia (Attique, Grèce).

Chomata (homonymie)


Pogar Bangil Stadyumu Endonezya'nın Pasuruan şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum.

Pogar Bangil Stadyumunda çoğunlukla Futbol müsbakaları yapılmaktadır. Endonezya'nın Persekabpas Pasuruan takımının maçlarını yaptığı stadyum 10.000 seyirci kapasitelidir.

Endonezya'daki stadyumlar

Pogar Bangil Stadyumu


Dimapur (en hindi: दीमापुर जिला ) es una localidad de la India, en el distrito de Dimapur, estado de Nagaland.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 152  a 74 km de la capital estatal, Kohima, en la zona horaria UTC +5:30.

Historia
En el , la ciudad fue la capital de la tribu Kachari. En 1918, la antigua provincia de Assam del Raj británico otorgó el arrendamiento de la ciudad por un período de 30 años al distrito de Naga Hills (ahora Nagaland) para la construcción de líneas ferroviarias. En 1963, la ciudad fue arrendada por un período de 99 años por el estado de Nagaland.  Según el censo indio de 2011, contaba con 378,811 personas.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Nagaland

hi:दीमापुर जिला

Dimapur


An Koeleria asiatica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Domin. An Koeleria asiatica in nahilalakip ha genus nga Koeleria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Koeleria

Koeleria asiatica


في نظرية المخططات، الرأس  جمعها رؤوس (vertices) أو عقدة (node) هي الوحدة الرئيسية في بناء المخططات. يتكون المخطط غير الموجه من مجموعة من الرؤوس ومجموعة من الأضلاع التي تربط بينها. بينما يكون المخطط الموجه من عدد من الرؤوس مع عدد من الأقواس (التي تربط ثنائيات مرتبة من الرؤوس).
يقال عن أي رأسين يشكلان ضلع في المخطط على أنهما نقطتي نهاية لهذا الضلع، ويقال عن الضلع أنه مرتبط بالرأسين. يقال عن رأس w أنه مجاور لرأس آخر v في مخطط ما إذا احتوى المخطط ضلعاً (v,w) تصل بينهما. يعرف جوار الرأس v على أنه المخطط الفرعي من المخطط الكلي الذي يتشكل من جميع الر المجاور للرأس v.

درجة الرأس
تعرف درجة (نظرية المخططات) رأس ما في مخطط على أنها عدد الأضلاع المرتبطة بهذا الرأس. ويكون الرأس المنعزل هو رأس من الدرجة صفر، أي لا يكون له أي رأس مجاور. أما رأس الفرع فهو رأس من الدرجة الأولى، أي أنه يكون مرتبطاً برأس آخر وحيد. أما في المخططات الموجهة فيكون من الممكن التمييز بين درجة الخرج للرأس من درجة الدخل للرأس، فيكون لرأس المنبع درجة دخل تساوي الصفر، أما رأس المصب فله درجة خرج تساوي الصفر.

أنواع خاصة للرؤوس
رأس القطع هو رأس يتسبب إزالته من المخطط بفصل المخطط إلى مخططين فرعيين. أما رأس الفصل فهي مجموعة من الرؤوس يتسبب إزالتها بفصل المخطط إلى مخططين فرعيين.

مراجع

وصلات خارجية

نظرية المخططات
نظرية المخططات الجبرية

رأس (نظرية المخططات)


"Omul care și-a găsit umbra" este o nuvelă psihologică cu tentă fantastică scrisă de Cezar Petrescu și apărută în foileton în numerele din aprilie și mai-iunie 1926 ale revistei Gândirea din București. Ea a fost publicată apoi în volumul Omul care și-a găsit umbra (Ed. Cartea Românească, București, 1928), alături alte trei nuvele: "Palace", "Dezertarea lui Toader Mânzu" și "Somnul", fiind încorporată ulterior în "ediția definitivă" a volumului Aranca, știma lacurilor (1943). Ambele volume au fost incluse de autor în ciclul "Fantasticul interior", în care autorul descrie o lume halucinantă, investigând obsesii provenite din straturile adânci ale subconștientului.

Nuvela prezintă evoluția unei obsesii trăite de omul politic Ion Burdea-Niculești, șeful principalului partid de opoziție, după ce propria umbră încearcă să-l ucidă într-un coșmar, declanșându-i un proces de rememorare a trecutului și făcându-l să înțeleagă că a dus o existență lipsită de scrupule. Personajul suferă o transformare psihică radicală și, terorizat de prezența acuzatoare a umbrei, se spânzură în cele din urmă de creanga unui copac.

Rezumat

Într-o noapte cețoasă, aflat în drum spre casă, după ce ținuse un discurs antiguvernamental fulminant în Camera Deputaților, omul politic Ion Burdea-Niculești (șeful principalului partid de opoziție) își observă pentru prima oară propria umbră. În timpul somnului, umbra "sălbăticită și dușmană" pătrunde în vis și încearcă să-și sugrume stăpânul; un glas cunoscut și bun provenit din altă lume cere zadarnic îndurare pentru el. Bărbatul se trezește înspăimântat și încearcă să se relaxeze citind o carte, dar glasul auzit în vis îi alungă atenția și-i readuce în minte amintiri uitate. Rememorarea evidențiază un personaj ambițios și cinic, dornic de parvenire, care o părăsise pe Mara, fata săracă pe care o iubea, pentru a se căsători cu fiica unui important om politic. Eliberat de griji, intră în viața politică și are o carieră strălucită; în acest timp, fata abandonată se stinge, iar copilul ce era fructul iubirii lor moare în mizerie. "Nimeni să nu aștepte nimic de la nimeni" este politica de viață a acestui personaj sigur de sine și calculat.

A doua zi, Burdea-Niculești ratează un discurs politic important după ce observă pe perete că umbra îi parodia gesturile. Nervozitatea sa este observată de partizanii politici și de reprezentanții presei, iar căderea așteptată a guvernului pare să se amâne. Deputatul simte permanent prezența apăsătoare a umbrei și pentru prima dată "se cutremură constatând cât e de singur în răceala de cavou a camerelor vaste". Umbra capătă, în mintea sa, contururile unei ființe vii, care-l însoțește permanent pe omul politic ca o reflectare a conștiinței sale. Teama de propria umbră îl face pe Burdea-Niculești să nu mai doarmă nopțile și să fie tot mai surmenat.

În perioada următoare începe să-și neglijeze îndatoririle politice și ratează două ocazii de a determina căderea guvernului, spre nedumerirea colegilor de partid. Viața politică nu-l mai interesează și își dorește doar să ajungă acasă, singurul loc în care-și putea supraveghea liniștit propria umbră. Închis în casă, într-o deplină singurătate, deputatul își reamintește greșelile săvârșite în viață și începe să înțeleagă că a dus o viață zadarnică, golită de sens, îndepărtându-i pe toți cei apropiați. Regretă că a abandonat-o pe Mara, singura femeie pe care a iubit-o, și că nu și-a cunoscut propriul copil, apoi încearcă să-l convingă pe secretarul său, care-și sacrificase familia și iubirea pentru a face carieră, să-și trăiască viața ("Lasă ghiozdanul acesta cu hârtii inutile și mergi de săvârșește toate prostiile adorabile ale vârstei dumitale. După aceea, numai dacă mai ai poftă, întoarce-te! Dar cât mai târziu.").

Pe drumul spre casă, târât de propria sa umbră, Burdea se abate pe la locul viran unde s-a aflat mai demult casa în care a trăit copilul său. Încearcă zadarnic să găsească urmele celor care nu mai sunt, iar regretele îl împing către sinucidere, transformându-l din judecător în călău. Atmosfera pare propice unui asemenea gest: strada e pustie, o creangă se clatină, o pasăre de noapte fâlfâie din aripi și-l privește cu ochi fosforici, umbra lungită pe un morman de moloz chiar sub arborele cu crengi strâmbe, iar dorința irezistibilă de somn îl face să se spânzure, gest irevocabil care-l desparte pentru totdeauna pe Burdea-Niculești de umbra lui.

Personaje
 Ion Burdea-Niculești - conducătorul principalului partid de opoziție, deputat; a fost căsătorit cu Cecilia, fiica bătrânului Barbu Clejanu, fondatorul partidului și sfetnicul cel mai ascultat al regelui. Personajul ajunge aproape de culmea puterii, dar cariera sa se destramă atunci când el își seama că a dus o existență falsă, ce l-a făcut să se înstrăineze de femeia iubită (Mara) și de propriul lor copil. Burdea-Niculești se sinucide în final, după ce-și recapătă omenia.
 Tudoriță Stârcu - membru al conducerii partidului, apropiat al lui Ion Burdea-Niculești; este descris de autor ca fiind un "ghem de nervi în necurmată agitare, pus pe luptă, păros, precipitat și imprudent, în război cu toată lumea și «neadmițând» nimic"
 Sache Algiu - membru al conducerii partidului; este descris de autor ca fiind "moale, nehotărât, meșter trăgător de sfori ascunse, leneș și fanariot, bucurându-se tainic de toate greșelile și slăbiciunile celorlalți din partid, care-i înlăturau încă un concurent"
 secretarul lui Ion Burdea-Niculești - absolventul unor studii strălucite, care își face ucenicia lângă idolul său politic; fiul unui funcționar obscur de gară. Este conștiincios, eficient și loial. Renunță la iubirea pentru o fată săracă și la propria familie pentru a urma o carieră asemănătoare cu cea a patronului său: "se lepădase de tot, se mecanizase, se apropia cu fiecare lună decursă, mai desăvârșit se apropia de idealul supraomului care era Ion Burdea-Niculești".
 un bețiv - susținător al principalului partid de opoziție. Personajul este întâlnit de Ion Burdea-Niculești la începutul nuvelei, când îi atrage atenția asupra umbrei, și trece la final în stare de ebrietate pe lângă copacul în care atârna spânzurat fostul om politic.
 Mara - personaj evocat, fată săracă, absolventă de facultate, cu care Ion Burdea-Niculești s-a iubit în tinerețea sa. Rămâne însărcinată și naște un copil, murind ulterior. Copilul este crescut de bunicii ei, doi oameni în vârstă, și moare de angină pectorală.
 Atanasie - personaj evocat, prietenul cel mai bun din tinerețea lui Ion Burdea-Niculești și singurul martor al aventurii sale cu Mara. Este descris de Burdea-Niculești ca fiind un om "nesuferit, răutăcios și demonic. Descoperea toate slăbiciunile, le căuta cu o răbdare de maniac colecționar, le scormonea, le ațâța savant, își râdea de ele; încheia o zi fericită, numai când găsea cuiva, până atunci invulnerabil, o sminteală în armură, o faptă rea ascunsă, o greșeală, o umilință dureroasă, rănile acelea triste care desfigurează și mistuie tăinuit". Are mai târziu probleme cu legea și îi cere zadarnic ajutor prietenului său, iar de atunci nu se mai aude nimic despre el.

Scriere și publicare

Nuvela "Omul care și-a găsit umbra" a fost publicată în numerele din aprilie și mai-iunie 1926 ale revistei Gândirea din București, condusă de Cezar Petrescu și Nichifor Crainic. Cele două părți publicate în revistă aveau lungimi aproximativ egale (câte 11 pagini); partea a doua începe cu discuția de la club între Tudoriță Stârcu și Sache Algiu despre comportamentul bizar al conducătorului partidului. Există deosebiri minore între textul publicat în revistă și textul final al nuvelei: corecturi ortografice, formulări diferite ale unor fraze și adăugiri nesemnificative.

Cezar Petrescu a adunat patru nuvele cu caracter psihopatologic (în opinia criticului Octav Botez) ce apăruseră anterior în revistele Gândirea și Viața Romînească: "Omul care și-a găsit umbra" (publicată în nr. 3 și 4-5/1926 ale revistei Gândirea), "Palace" (publicată în nr. 1 și 2/1928 ale revistei Gândirea), "Dezertarea lui Toader Mânzu" (publicată în nr. 6/1927 al revistei Gândirea) și "Somnul" (publicată în nr. 6-7/1927 al revistei Viața Romînească) în volumul Omul care și-a găsit umbra (Ed. Cartea Românească, București, 1928). Cele patru nuvele nu aveau o tematică unitară: trei dintre ele explorau subconștientul uman, în timp ce "Dezertarea lui Toader Mânzu" se înscria mai mult în orizontul tematic al Scrisorilor unui răzeș, dar criticul Izabela Sadoveanu afirma că toate patru erau tratate cu "tehnica măsurată, puternică și plină de autoritatea pe care i-o cunoaștem din celelalte scrieri". Volumul Omul care și-a găsit umbra a fost reeditat în 1928 de Editura Cartea Românească din București, cu același conținut și aceeași paginație.

Opera lui Cezar Petrescu a fost reconfigurată în perioada următoare, fiind operate transferuri între diferite volume. Astfel, nuvela "Dezertarea lui Toader Mânzu" a fost inclusă ulterior în volumul Scrisorile unui răzeș (1941), în timp ce nuvelele "Somnul" și "Palace" au fost introduse în "ediția definitivă" a volumului Omul din vis (1945); volumul inițial Omul care și-a găsit umbra era practic desființat, iar nuvela care-i dăduse titlul, "Omul care și-a găsit umbra", a fost încorporată în "ediția definitivă" a volumului Aranca, știma lacurilor (1943) în locul nuvelei "Fereastra" care fusese adăugată în "ediția definitivă" a volumului Drumul cu plopi (1942).

Analiză literară

Înclinația scriitorului către fantastic

Cezar Petrescu a avut ambiția să realizeze o Cronică românească a veacului XX, proiect grandios în care s-a folosit de experiența sa de ziarist. El a observat realitatea din cele mai diverse medii și a valorificat observația ambianței umane cu talentul romancierului, zugrăvind într-un chip jurnalistic mediul social al timpului său. Criticul Alex Ștefănescu scria că "este vorba, în fond, despre o combinație de gazetărie de senzație și literatură melodramatică, scrisă cu vervă și cu o eleganță stilistică bine însușită, practicată firesc". Scriitorul și-a grupat romanele și volumele de nuvele pe cicluri, vrând să realizeze o variantă românească a Comediei umane a lui Balzac, despre care George Călinescu afirma că nu se ridică la înălțimea intențiilor autorului, deși îi recunoștea inventivitatea epică.

În perioada 1926-1931 scriitorul a manifestat o vocație neașteptată pentru fantastic, sub influența scrierilor lui Edgar Allan Poe, Auguste Villiers de l'Isle-Adam și Pierre Benoit. Sufletul prozatorului, atras inițial de ideologia sămănătoristă, provincială și rustică, dezvolta o aspirație tipic romantică spre evaziune. Este imaginată cu voluptate o lume halucinantă în care introspecția unor spirite umane dereglate se împletește cu visul fantastic.

Fantezia prozatorului ar fi fost hrănită, potrivit criticului Constantin Ciopraga, cu lecturi despre ocultism și parapsihologie, aspect evidențiat de prezența în creațiile sale literare a fantomelor, demonilor, coșmarurilor, a practicilor magice și a tulburărilor psihopatologice. Cezar Petrescu cunoștea de bună seamă creațiile fantastice ale scriitorilor clasici și a știut să se ferească de excesele senzaționaliste.

Volumul de nuvele Omul care și-a găsit umbra aparține ciclului Fantasticul interior, din care mai fac parte Omul din vis (1926), Aranca, știma lacurilor (1929), Simfonia fantastică (1929) și Baletul mecanic (1931). Unele nuvele ale acestui ciclu analizează comportamentul dereglat al unor indivizi în urma confruntării cu întâmplări aparent banale care-i scot din realitatea fizică a existenței și-i aruncă într-o lume marcată de spaime și obsesii. Personajele acestor nuvele sunt victimele surmenajului, frustrărilor și obsesiilor și își pierd echilibrul interior, fiind împinse către sinucidere sau crimă. Elementele fantastice interferează în nuvelele lui Cezar Petrescu cu stări obsesive.

Apartenența unei scrieri la un anumit ciclu a fost contestată de unii critici, dar o mărturisire a lui Cezar Petrescu aduce o precizare importantă cu privire la modul său de abordare a literaturii: "Realist? Realist n-am fost niciodată. Nici n-am năzuit să scriu vreo carte realistă... Atunci când personagiile mele și conflictele mele s-au aflat situate pe-un teren de strictă realitate socială, am ținut seama de această realitate. Le-am încadrat în realitate, fiindcă numai așa puteau fi viabile. Dar dincolo de asemenea precizări, m-a preocupat fantasticul interior, aventura psihologică a eroilor, aspirația omenească spre o feerie absurdă, îndeobște năruită tocmai de realitate. De altfel, am credința că omul, fiind singurul animal cu imaginație, trăiește prin și pentru această imaginație". Fantasticul interior dobândește, în această accepțiune, statutul unei viziuni globale care poate fi regăsită în întreaga operă literară a scriitorului. În scrierile ce fac parte din ciclul "Fantasticul interior" autorul explorează stări psihopatologice și obsesii provenite din straturile adânci ale subconștientului.

Interesul pentru psihanaliză

Preocuparea lui Cezar Petrescu pentru psihanaliză datează, potrivit criticului Mihai Dascal, de la începutul anilor 1920, în epoca de început a mișcării suprarealiste când exponenții acestui curent artistic au popularizat observațiile și teoriile unor diferite școli de cercetare psihologică. Freud a elaborat la sfârșitul secolului al XIX-lea o serie de teorii cu privire la interpretarea viselor, pe care le-a publicat în lucrarea Interpretarea viselor (Die Traumdeutung, 1899), și apoi a cercetat fenomenele psihologice care stau la baza principiului plăcerii și a emis o nouă serie de teorii în lucrarea Dincolo de principiul plăcerii (Jenseits des Lustprinzips, 1920).

Interesul pentru psihanaliză și pentru teoriile lui Sigmund Freud a crescut puternic în perioada interbelică, iar prozatorul Cezar Petrescu, sensibil față de noutățile vremurilor sale, a inclus aceste teorii în unele scrieri ale sale, în care a explorat conștiința și subconștientul uman. Cezar Petrescu a teoretizat "investigația verticală" pe care a considerat-o o sondare a adâncurilor conștiinței și "investigația orizontală" care urmărește relațiile sociale ale omului cu semenii lui. Abundența ipotezelor și caracterul experimental al cercetării științifice l-au făcut pe scriitor să înainteze pe un teren nesigur; o idee constantă a prozei sale de inspirație psihanalitică o constituie separarea individului de eul său inconștient și apariția unor conflicte traumatizante între cele două ipostaze ale psihicului uman. Astfel, deși scriitorul a considerat că a realizat o "investigație verticală" în nuvelele din ciclul "Fantasticul interior", criticii consideră că el a cultivat un senzaționalism cu tendințe bizare și patologice, prezentând declanșarea unor întâmplări stranii și nu o analiză a problemelor de conștiință.

Tema nuvelei

Nuvela "Omul care și-a găsit umbra" prezintă evoluția excepțională a unei obsesii, cu vădite intenții moralizatoare, într-o atmosferă fantastică adecvată. Potrivit criticului Ion Bălu, autorul punea în discuție datoria intelectualului față de lumea din care provenea prin mijloace artistice superioare celor folosite de Jean Bart în nuvela "Datorii uitate" (1908). La originea nuvelei lui Cezar Petrescu s-ar fi aflat, potrivit criticilor Sergiu Pavel Dan, Alexandru Piru și Constantin Ciopraga, enigmatica nuvelă fantastică germană "Peter Schlemihls wundersame Geschichte" (1814) ("Nemaipomenita poveste a lui Peter Schlemihl", cunoscută și sub titlul "Omul care și-a pierdut/vândut umbra") a lui Adelbert von Chamisso, al cărei erou își vinde umbra Diavolului în schimbul unei pungi cu bani care nu se golește niciodată. Pierderea umbrei determină însă marginalizarea și disprețuirea lui Schlemihl, astfel că nefericitul tânăr pornește în căutarea misteriosului cumpărător, care acceptă să-i cedeze umbra în schimbul sufletului.

Motivul umbrei apare în mai multe scrieri românești: în poemul "Umbra mea" și în nuvela "Sărmanul Dionis" ale lui Mihai Eminescu, în nuvela "De vorba cu necuratul" a lui Ion Minulescu (în care domnul Damian, întruparea umană a lui Satan, nu are umbră) și în nuvela "Omul și umbra" a lui Oscar Lemnaru, în care autorii prezintă o dedublare fantastică: om-propria umbră.

"Umbra" apare în nuvela lui Cezar Petrescu ca întrupare a unei conștiințe vinovate, fiind martoră a întregii vieți a omului: "tot ce faci, repetă desfigurând, parodiind, exagerând, și totuși, poate, ea numai, dă adevărata proporție actelor tale. [...] Numai ea rămâne nedespărțită întotdeauna și orice s-ar întâmpla, trup cu trupul tău și martoră la tot ce-ai săvârșit tu, neștiut de nimeni".

"Omul care și-a găsit umbra" este omul politic Ion Burdea-Niculești, aflat la apogeul carierei sale politice, ce aștepta să fie desemnat cât de curând cu formarea noului guvern după ce rostise un discurs fulminant în Parlament. Mergând pe jos spre casă spre a-și savura în liniște succesul, întâlnește un bețiv comic care-l recunoaște. Cuvintele rostite cu adânc respect de bețiv ("nu merit să vă calc nici pe umbră, cucoane Ionel!... Nici pe umbră!") au efectul unui veritabil blestem, începând să-l obsedeze pe omul care trăiește revelația dureroasă a descoperirii propriei umbre. Spațiul personal în care omul politic "singur și tare" se izolează de semenii săi, pe care-i disprețuiește, pentru a nu se molipsi de mediocritate, este invadat de umbra mută și răbdătoare. Umbra dobândește o "substanțialitate antropomorfică" și este reprezentată acționând în complicitate cu un subconștient ostil.

Prezența umbrei îl terorizează și îi tulbură somnul, transformându-se într-o obsesie ce prilejuiește trecerea insolitului din planul realității exterioare în cel al subconștientului, unde există labirinturi necunoscute, lipsite de un fir călăuzitor. Personajul ajunge să se teamă de tăcerea apăsătoare a camerelor pustii, iar fapte și personaje din trecut sunt trezite la viață asemenea fantomelor. Mecanismul existenței sale calculate începe să se deregleze, iar lucrurile pe care le socotise esențiale până atunci încep să i se pară derizorii, în timp ce întâmplările trecătoare și uitate iau proporții monstruoase în mintea personajului. Autorul urmărește pas cu pas acest proces de dezagregare psihică. Burdea-Niculești, care era până atunci, din punct de vedere psihologic, un om rațional, "un febril la rece, un excedat, un diabolic fără demonie", se abandonează din ce în ce mai mult straniului și spaimei; atunci când un automobil îi calcă umbra, el trăiește senzația dureroasă că roțile l-au călcat pe el. Analizându-și trecutul, înțelege că ascensiunea sa social-politică s-a desfășurat cu sacrificarea unor percepte morale elementare și că a săvârșit un număr mare de fapte reprobabile. Procesul chinuitor al conștiinței îi declanșează un complex de vinovăție, făcându-l să înțeleagă că a dus o existență lipsită de scrupule; personajul se spânzură în final de creanga unui copac pentru a scăpa de prezența acuzatoare a propriei umbre.

Ca și în alte nuvele ale sale ("Păianjenul negru", "Omul din vis" etc.), Cezar Petrescu urmărește în "Omul care și-a găsit umbra" să exploreze partea ascunsă a conștiinței, procedând la dedublarea insului social de eul său latent. Ipotezele psihanalitice par să-l incite chiar și atunci când sunt hazardate, intuindu-le un potențial literar. Autorul sondează conștiința lui Ion Burdea-Niculești în "Omul care și-a găsit umbra", iar abundența analizei face ca nuvela sus-menționată să fie mai mult o nuvelă psihologică decât o nuvelă fantastică. Eul subliminal dobândește aici un rol de instanță superioară ce judecă din punct de vedere moral ființa socială, această abordare sugerând o apropiere de viziunea parapsihologului englez Frederic W. H. Myers (1843-1901), autorul unei teorii a conștiinței care ține cont nu numai de fenomenele psihologice normale, ci și de fenomenele anormale și "paranormale", publicată în lucrarea sa postumă Personalitatea umană (1902-1903).

Unii autori au pretins că există asemănări între personajele nuvelei și persoane reale din viața politică românească. Astfel, Ion Burdea-Niculești ar fi o copie a lui Ion I.C. Brătianu, președintele Partidului Național Liberal care a murit în 1927 în urma unei operații, în timp ce Tudoriță Stârcu și Sache Algiu i-ar reprezenta pe I.Gh. Duca și Gheorghe Tătărescu.

Aprecieri critice

Considerații generale
Criticul Dumitru Micu considera că nuvelele din volumele Omul din vis (1926), Omul care și-a găsit umbra (1928) și Aranca, știma lacurilor (1929) fac notă aparte în cadrul Cronicii românești a veacului XX și reprezintă partea cea mai durabilă a operei lui Cezar Petrescu.

Spre deosebire de scrierile fantastice ale unor autori faimoși ca E.T.A. Hoffmann, Théophile Gautier, Auguste Villiers de l'Isle-Adam, Barbey d'Aurevilly, Edgar Allan Poe, Guy de Maupassant și Gérard de Nerval în care întâmplările miraculoase, supranaturale și magice dețin un rol important, proza fantastică a lui Cezar Petrescu se sprijină pe prezența unor obsesii cu rezonanțe folclorice care rup echilibrul dintre experiența colectivă și cea individuală. În opinia lui Constantin Ciopraga, prozele de dimensiuni mai restrânse ale lui Cezar Petrescu precum "Omul din vis", "Aranca, știma lacurilor", "Omul care și-a găsit umbra" și "Adevărata moarte a lui Guynemer" (și nu romanele Simfonia fantastică sau Baletul mecanic) sunt cele care ilustrează formula improprie de "fantastic interior" prin relatarea unor experiențe stranii la persoana întâi sau de către martori. Plonjând în fantastic, afirma criticul Mircea Zaciu, Cezar Petrescu sondează procesul alienării, care stă la baza cronicii sale epice.

Viziunea realistă a lui Cezar Petrescu face ca incursiunile în fantastic să fie inspirate profund din realitate și să nu aibă acel caracter arbitrar, întâlnit deseori în operele literare ce aparțin acestui gen. Limita între verosimil și neverosimil tinde să se estompeze, iar întâmplările relatate au un caracter echivoc. "Privit mai atent, fantasticul lui Cezar Petrescu vrea să spună că irealul e o excrescență neașteptată a realului, lunecare lentă în superstițios și oniric, de unde succesiunea de forme combinatorii frizând o iraționalitate frapantă sau discretă", susținea criticul Constantin Ciopraga. În această optică, intruziunea fantasticului în real se produce atât de natural, încât cauzează situații derutante și neverosimile. Viața este reprezentată "în toată varietatea și netrebnicia ei", comenta istoricul Nicolae Iorga.

Calitățile și defectele nuvelei
Analizând evoluția prozei scrise de Cezar Petrescu, criticul Pompiliu Constantinescu considera că povestirile mai vechi din ciclul "Fantasticul interior" dovedesc stângăcie artistică, amestecând confuz realitatea și închipuirea. În opinia criticului sus-menționat nuvela "Omul care și-a găsit umbra" nu reușește să descrie convingător evoluția unei obsesii apăsătoare din cauza neputinței autorului de a depăși dificultățile specifice prozei psihologice. Nuvela are totuși o structură literară echilibrată, sublinia criticul Ion Bălu, cu excepția episodului petrecut la clubul politic care este lungit excesiv.

Criticii care au analizat nuvela "Omul care și-a găsit umbra" au constatat că Cezar Petrescu este interesat mai mult de dereglările psihice ale lui Ion Burdea-Niculești, observând metodic sub aspect social și etic existența dublă (diurnă și nocturnă) a acestui personaj de structură balzaciană. Astfel, nuvela este descrisă de criticul Ion Maxim ca un simplu "caz de interes clinic". Existența unor aspecte moralizatoare vizibile apropie însă nuvela de fabulă. Abundența analizei psihologice determină o cvasiabsență a fantasticului propriu-zis, iar din acest motiv "Omul care și-a găsit umbra" este considerată mai mult o nuvelă psihologică decât o nuvelă fantastică. Latura cvasifantastică a nuvelei se datorează antropomorfizării umbrei și atribuirii unei manifestări complice cu subconștientul vinovat și ostil, un artificiu romantic ce împinge în derizoriu obsesia personajului.

Chiar dacă fantasticul este cvasiabsent în nuvelă, antologatorul SF Ion Hobana a identificat prezența aici a unei imagini științifico-fantastice tipice: "S-ar fi spus că planeta s-a rătăcit într-un ținut interzis al spațiilor cu văzduhul înveninat, de unde până mâine nu va scăpa nimeni cu răsuflare vie. Poate pământenii se și zăvorâseră în cămări cu ferestrele vătuite, îmbulziți în pivniți, proteguiți cu aparate de scafandri, nădăjduind o salvare miraculoasă.", în care identifică reminiscențe din romanul Forța misterioasă (1913) al lui Joseph-Henri Rosny aîné sau din nuvela "Centura toxică" (1913) a lui Arthur Conan Doyle, ambele având ca punct de plecare o maladie inexplicabilă a eterului.

Note

Bibliografie
 Ion Bălu, Cezar Petrescu, Editura Albatros, București, 1972, pp. 118-119.
 Constantin Ciopraga, "În apropierea fantasticului", în România literară, anul XIX, nr. 25, joi 19 iunie 1986, p. 8; publicat ca postfață la vol. Cezar Petrescu, Proză fantastică, Editura Junimea, Iași, 1986, pp. 154-160.
 Pompiliu Constantinescu, "Cezar Petrescu: «Aranca, știma lacurilor»", în Vremea, anul III, nr. 121, 10 iulie 1930, pp. 4-5; reprodus sub titlul "Cezar Petrescu: «La paradis general»; «Aranca, știma lacurilor»; «Comoara regelui Dromichet»; «Plecat fără adresă (1900)»; «Nepoata hatmanului Toma»" în vol. Critice, Editura Vremea, București, 1933, apoi în vol. Scrieri alese, Editura de Stat pentru Literatură și Artă, București, 1957, pp. 136-138.
 Sergiu Pavel Dan, Proza fantastică românească, Editura Minerva, București, 1975, pp. 58, 98, 192-193.
 Mihai Dascal, "Note, comentarii, variante", în Cezar Petrescu, Opere, vol. I, Editura Minerva, București, 1985, pp. 457, 561-562.
 Mihai Dascal, "«Străinul» din noi sau Cezar Petrescu și mutațiile prozei românești interbelice", prefață la vol. Cezar Petrescu, Simfonia fantastică, Editura Scrisul Românesc, Craiova, 1988, pp. 5-26.
 Mihai Gafița, Cezar Petrescu, Editura pentru literatură, București, 1963.
 Mirela Gheorghe, "Alunecări pe spirala obsesiei, în Omul care și-a găsit umbra, de Cezar Petrescu", în Lumina, vol. 58, nr. 8-9 (73-74-75), 2005, pp. 41-42.
 Ion Maxim, "Postfață" la vol. Cezar Petrescu, Aranca, știma lacurilor, Editura Minerva, București, 1973.f
 Cezar Petrescu, "Omul care și-a găsit umbra", în vol. Aranca, știma lacurilor, Editura Minerva, București, 2007, pp. 75-151.

Nuvele de Cezar Petrescu
Nuvele din 1925
Nuvele românești
Nuvele psihologice
Opere publicate inițial în Gândirea

Omul care și-a găsit umbra


Zgrada Pošte u Tuzli je povijesna građevina. Nije proglašena nacionalnim spomenikom BiH Na popis spomenika nije uvrštena jer navodno nije udovoljavala uvjetima. Rariteni je spomenik kulture.

Povijest
Podignuta je na mjestu Pašinog konaka, prebivalištu posljednjeg tuzlanskog paše iz 19. stoljeća, gdje je poslije sjedište imao veliki župan.
Građevinski zavat napravilo je poduzeće mjesnih Talijana Kompanija Cordignano i Candotti. Sagrađena je u austro-ugarskom vremenu, 1901. godine, pod nazivom Okružna pošta. Najvažniji je građevinski objekt u Tuzli iz doba austro-ugarske uprave. Višekatnica raskošne fasade, obogaćene arhitektonskim detaljima karakterističnim za 19. stoljeće. Projektirao ju je inženjer Vilhelm Dvořák, a izgradilo građevinsko poduzeće "Cordignano i Candotti". Od 1947. godine do potkraj 1980-ih zgrada je nekoliko puta mijenjala namjenu. Najduže je u njoj bila Narodna knjižnica. Pred velikosrpsku agresiju na BiH počela je sanacija zgrade, koja je prekinuta. Općinska je uprava planirala temeljito obnoviti zgradu i staviti ju u funkciju za neku od općinskih komunalnih služba ili dr., što se nikad nije ostvarilo.
U njoj je poslije bila smještena Gradska knjižnica. Bila je dijelom spomeničke cjeline koja je sa sličnim građevinama tvorila pravu prostornu galeriju graditeljskih vrijednosti različitih stilova pozicioniranih na austro-ugarskoj urbanističkoj matrici. Zgrada je pogođena slijeganjem tla zbog koje je oštećen niz značajnih građevina. To je bila izlika gradskim vlastima da ju se ruši i ne zna se šta će se na tom prostoru graditi. Sumnja se u opravdanost rušenja i nemogućnost renoviranja. Upitnim se smatra tvrdnja da je rušenje plod stručne analize i glasni su komentari da je to odluka pojedinaca iz vlasti koji po Tuzli godinama čine čistku objekata koji su vrijedna spomenička i kulturna baština. Stihijske radnje opustošile su kulturni fundus poput nekadašnje Gimnazije, Kamenog suda, Općine i drugih u središtu grada, zbog čega gubi staru fizionomiju i postaje primjerom svojevrsna urbicida, prekidanje s tradicijom, kao da je cilj da se sruši sve što je starina i sagradi novo kao da povijest Tuzle mora početi s dolaskom recentnih garnitura na vlasti.

Objekt je godinama tonuo, postao je nestabilan i opasnost za građane. Studenoga 2015. Služba za inspekcijske poslove grada Tuzle donijela je odluku da se 20. studenoga 2015. počne s uklanjanjem devastiranog objekta.

Izvori

Građevine u Tuzli

Zgrada Pošte u Tuzli


Das Riesenrad ist ein Filmmelodram im Stil einer Familien- und Zeitchronik aus dem Jahre 1961. Unter der Regie von Géza von Radványi stand das Traumpaar des deutschen Films der frühen 1950er Jahre, Maria Schell und O. W. Fischer, nach acht Jahren erstmals wieder gemeinsam vor der Kamera. Dem Film lag das Theaterstück "The Fourposter" von Jan de Hartog zugrunde.

Handlung
Gezeigt wird die Chronik einer großbürgerlichen, adeligen Wiener Familie über drei Generationen: von den ausgehenden Jahren des Habsburgerreiches über die erste Republik und den Anschluss Österreichs unter Hitler bis zur frühen Nachkriegszeit. Das titelgebende Riesenrad im Wiener Prater ist Treff- und Angelpunkt entscheidender Ereignisse und Begegnungen im Leben der Protagonisten und symbolisiert zugleich das über viele Jahrzehnte hinweg einzig Beständige in den unruhigen Zeiten des 20. Jahrhunderts.

Rudolf von Hill gilt als das schwarze Schaf einer Dynastie von Uhrenfabrikanten. Als Offizier wird er im Ersten Weltkrieg verwundet. Dennoch bahnt sich für ihn eine aussichtsreiche Zukunft an. Er übernimmt die Fabrik von seinem Vater und heiratet die junge Elisabeth, Tochter eines Buchhändlers. Die unruhigen 20er Jahre hinterlassen auch bei dem Ehepaar von Hill ihre Spuren. Als Elisabeth allzu sehr über die Stränge schlägt und sich ihrer Vergnügungssucht hingibt, kommt es zu einer Ehekrise, die die beiden jedoch zu meistern wissen. Im Jahre 1940 trifft die beiden von Hills ein schwerer Schicksalsschlag: Sie verlieren ihren einzigen Sohn.

Als der Zweite Weltkrieg zu Ende geht, stirbt Elisabeth an Leukämie und beider Tochter Gisela geht als frisch verheiratete Ehefrau nach Amerika. Rudolf bleibt allein zurück und fühlt sich bald einsam und verlassen. Dann gibt es eines Tages eine entscheidende Wende in seinem Leben, und jemand anderer wird sein Werk weiterführen. Im Riesenrad sitzend und in Erinnerungen schwelgend, stirbt Rudolf mit einem verklärten Lächeln im Gesicht.

Produktionsnotizen, Veröffentlichung
Gedreht wurde Das Riesenrad zwischen dem 13. Februar und dem 30. April 1961 in Wien (Außenaufnahmen) und in den CCC-Studios in Berlin-Spandau. Die Produktionsleitung übernahm Georg M. Reuther, die Filmbauten entwarfen Willi Schatz und Johannes Ott. Rudolf Nussgruber war Radvanyis Regieassistent, von Claudia Herbig stammten die Kostüme.

Die Uraufführung fand im Juli 1961 während des Internationalen Filmfestivals in Moskau statt. Am 25. August 1961 war die deutsche Premiere in Hannover, wobei "das Comeback des Traumpaars der fünfziger Jahre die Massen mobilisert[e]" und die Fans strömen ließen, auf den Straßen ging nichts mehr. Während O. W. Fischer das Spektakel "als selbstverständlich" hinnahm, "freute sich Atze Brauner, daß seine Wette auf das nicht mehr ganz taufrische Paar aufzugehen" schien. Der gerade in Hannover weilende Kanzler Konrad Adenauer freute sich angesichts der Menschenmenge lautstark, wurde  von Atze Brauner aber über den Sachverhalt aufgeklärt. Verdutzt wollte er wissen, wer bitte O. W. Fischer sei?

Im Mai 1963 erfolgte eine Veröffentlichung in Frankreich; veröffentlicht wurde der Film zudem in Griechenland, Italien, Portugal und Spanien.

Der Film wurde von der Universum Film GmbH am 30. Oktober 2006 zusammen mit drei weiteren Filmen von O. W. Fischer innerhalb der "O. W. Fischer Edition" auf DVD veröffentlicht.

Derselbe Stoff wurde bereits 1952 unter dem Titel Das Himmelbett mit Lilli Palmer und Rex Harrison in den Hauptrollen in Hollywood verfilmt.

Rezeption

Kritik
Das Lexikon des Internationalen Films schrieb: "Ein in Dialog und Darstellung gepflegter Starfilm von großer Publikumswirksamkeit."

Der Spiegel befand in seiner 39. Ausgabe vom 20. September 1961 auf Seite 91: "Filmautor Ladislas Fodor verlegte den Ort der Handlung aus dem amerikanischen Schlafgemach in mancherlei Wiener Behausungen und erweiterte das Bühnenstück durch konventionelle Späße und langweilige Rührseligkeiten. In den tränenfreien Filmpassagen kichert und albert Maria Schell bis zu ihrem Film-Tod durch Blutkrebs; O. W. Fischer als Film-Gatte überschreitet die Grenze des Erträglichen erst in der letzten Szene: Mit eisgrauem Schnurrbart und Silberhaar verscheidet er erinnerungstrunken im Riesenrad des Wiener Praters."

Herbert Spaich schreibt in seiner Biografie über Maria Schell "bundesdeutsche Produzenten" hätten "in völliger Verkennung der gewandelten Rolle des Films mit schwerfälligem Pomp à la Schinderhannes oder dramaturgischen Rezepten von vorgestern der drohenden Pleite zu entgehen" versucht. Ein "klassisches Beispiel dafür" sei Das Riesenrad, "ein plüschiges Filmmonster, mit dem das einstige 'Film-Traum-Paar' O. W. Fischer und Maria Schell von Arthur Brauner in Verbindung mit dem »Gloria«-Filmverleih wiederbelebt werden sollte". Aus der "gepflegten Harmlosigkeit der Vorlage" habe Regisseur Geza Radvanyi "einen Flickerlteppich aus fünfzig Jahren deutsch-österreichischer Geschichte, Eheglück, Eheleid und den kleinen Sorgen vor dem Hintergrund unheimlich großer Politik" gemacht. Spaich verwies darauf, dass ein Kritiker das Werk damals "Ben Hur des schlechten Geschmacks" genannt habe. Maria Schell sei "vom Drehbuch, einer umständlichen Regie und einem eitlen Partner eingezwängt" worden, da sei "keinerlei Möglichkeit zu künstlerischer Entfaltung" geblieben. Sie habe "in jeder Szene eine schwer erträgliche Mischung aus wienerischem Charme und Gefühlsseligkeit zu verströmen" gehabt.

Auch die Biografin von O. W. Fischer Dorin Popa sprach von einem "plüschigen Familienepos" und verwies auf die seinerzeit wenig begeisterten Kritiken. Jan de Hartogs Zweipersonenstück werde "in Atze Brauners Produzentenhand zum übersüßten Filmmonster aufgeblasen, in dem O. W. Fischer mit aufdringlichem Weaner Charme und Maria Schell, ganz Seelchen, ihr stilles Glück in fünfzig Jahren österreichischer Geschichte aufrechterhalten". O. W. Fischer bereitete auch in diesem Film die üblichen Schwierigkeiten, indem er darauf pochte, er sei schließlich O. W. Fischer, worauf Radványi erwiderte: "Das bist du in Deutschland, Otto. Aber wos bis du im Ausland? Do hält man dich für eine Zahnpasta."

Der Kritiker Klaus Hebecker stellte in seinem Filmtelegramm fest: "Es besteht Anlaß, sehr ärgerlich zu sein. So viel Ungeschmack in einem einzigen, auch noch ambitionierten Film ist überhaupt nicht zu begreifen und mit keiner Silbe zu entschuldigen. Wer Film ein wenig liebt, ein ganz kleines bißchen auch nur, dem müssen hier die Haare zornig zu Berge stehen. Man sage uns bitte nicht, dieser Film ziele ›nur‹ auf Unterhaltung. So miserabel darf nicht einmal die primitivste Zerstreuung auf die Leinwand kommen, so ruchlos die Kintoppträne niemals quillen."

Der Evangelische Film-Beobachter zog folgendes Fazit: "Das Zeit- und Menschenbild stellt sich zu elegant und oberflächlich dar, um überzeugend und wahrhaftig zu wirken."

Auszeichnungen
Internationales Filmfestival Moskau 1961
 Nominierung für den Grand Prix, Nominierter: Géza von Radványi
Deutsche Film- und Medienbewertung (FBW) 1961:
 Prädikat: Wertvoll
Belgische Filmpresse 1961:
 Europapreis in Gold in der Kategorie "Bester Hauptdarsteller"
Bambi-Verleihung 1962
 Bambi für O. W. Fischer in der Kategorie "Schauspieler National"

Weblinks

 Das Riesenrad Titelblatt Illustrierte Film-Bühne Nr. 05790 (im Bild: O. W. Fischer, Maria Schell)
 Das Riesenrad Abb. Filmplakat bei postertreasures.com

Einzelnachweise

Filmtitel 1961
Deutscher Film
Filmdrama
Literaturverfilmung
Géza von Radványi

Das Riesenrad


بلدية كوبيليس (بالكاتالانية: Cubelles) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 12.773 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

كوبيليس


Carlslid er en lille bydel i Umeå i Sverige. Den består udelukkende af villaer og rækkehuse beliggende rundt om to ringveje. Bydelen er opdelt i Norra Carlslid og Södra Carlslid.

Historie
Navnene Carlslid, Carlshem og Carlshöjd kommer fra værtshuset Carlslund, som i slutningen af 1700-tallet lå ved den nuværende Tomtebogårds skola i den afgrænsede bydel Tomtebo.

Beliggenhed
Carlslid ligger mellem Ålidhem og Tomtebo, adskilt af Täftevägen og Kolbäcksleden.

Service
I Carlslid lå der tidligere tre børnehaver, som blev nedlagt i midten af 1990'erne. I den nordlige del af byen ligger der en OKQ8-tankstation og et større supermarked.

Gader

Norra Carlslid
 Granitvägen
 Guldvägen
 Mineralvägen
 Silvervägen

Södra Carlslid
 Kopparvägen
 Malmvägen

Berømte bysbørn
 Clara Lidström (født 1986), svensk forfatter, blogger og fotograf.

Referencer

Umeå

Carlslid


هو أبو عبد الله محمد بن يحيى بن مهدي الجرجاني، أحد أعلام علم الحديث، وكان زاهداً ورعاً عابداً، روى الحديث عن: عبد الله بن اسحاق بن يعقوب البصري، وأحمد الغطريفي، وأبي بكر الرازي (المحدث)، وتفقه عليه حتى نبغ وصار يناظر أستاذهُ وشيخهُ الرازي.

روى عنه وتفقه عليه: أبو الحسين القدوري، صاحب المتن، و أحمد بن محمد الناطفي، وأبو سعد إسماعيل بن علي السمان الرازي، (ذكره في معجم شيوخه)، وأبو نصر الشيرازي في فوائده.

وفاته
توفي الجرجاني يوم الأربعاء العشرين من شهر رجب عام 398 هـ / 1007م، ودفن في مقبرة الخيزران، إلى جانب قبر أبي حنيفة.

مصادر
 أعيان الزمان وجيران النعمان في مقبرة الخيزران - تأليف وليد الأعظمي - مكتبة الرقيم - بغداد - 2001م - صفحة 37.

أشخاص من بغداد
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
علماء حديث من العراق
وفيات 1007
وفيات 398 هـ
مدفونون في مقبرة الخيزران

محمد بن يحيى الجرجاني


Aydemir Akbaş (d. 25 Şubat 1936, İstanbul), Arnavut asıllı Türk senarist, yönetmen, oyuncu, gazeteci ve spor yazarı.

İlk yılları ve eğitimi
1936 yılında Arnavut bir baba ve Sürmeneli bir annenin oğlu olarak İstanbul'da doğan Akbaş, Galatasaray Lisesinde eğitim gördükten sonra bir süre gazetecilik yaptı.

Kariyeri
Gazetecilikten sonra tiyatro oyunculuğuna başlayarak Gülriz Sururi, Ayfer Feray, Nisa Serezli, Ali Poyrazoğlu gibi ünlü tiyatro isimleriyle beraber çalıştı. Keşanlı Ali Destanı, Direkler Arası, Zilli Zarife, Ferhat ile Şirin gibi oyunlarda rol aldı.

Aydemir Akbaş sinemayla 1964'te Atıf Yılmaz'ın yönettiği "Keşanlı Ali Destanı" adlı film ile geçti. Fakat, filmden önce Keşanlı Ali Destanın ilk tiyatro gösterimin de 31 Mart 1964 yılın da hem sahne amirliği yapmış hem de Sipsi Selim karakterine hayat vermiştir.  Bir süre Yılmaz Güney'in filmlerinde oynadı. 1974 yılında Yeşilçam seks filmleri furyasında çok sayıda erotik-komedi filminde rol aldı.  Daha sonraki yıllarda İbrahim Tatlıses ile çalışarak senaryo çalışmaları yaptı.

1968 yılında Ayfer Feray – Nisa Serezli Tiyatrosu'nda 7 Kocalı Hürmüz oyununda rol aldı. 1969 yılında Gülriz Sururi-Engin Cezzar Tiyatrosunda ve Ortakları Tiyatrosunun ortaklarından biri oldu. Burada Nikah Kağıdı, Düşenin Dostu oyunlarında rol aldı. Birçok tiyatro oyununun yönetmenliğini yaptı.

Cem Davran ile 2007'de çevirdiği "Avrupalı" Ekim 2007'de rekor sayıda kopya ile gösterime girmiştir. Aydemir Akbaş oyuncu olarak 125 filmde görev yaparken, 7 kez de yönetmenlik koltuğuna oturmuştur.

Son filmi Şafak Sezer ile ün yapan Kolpaçino 3. Devre'dir.
40'ı komedi olmak üzere 127 filmde rol aldı, 8 filmin yönetmenliğini yaptı, 30 kadar tiyatro oyununda oynadı. Ayrıca birçok TV dizisinde rol aldı. 33 filmin senaryosunu yazdı.

Türkiye'nin yaşayan en eski spor yazarlarından biridir. Aynı zamanda Galatasaray taraftarı ve Galatasaray Spor Kulübü üyesidir.

Özel hayatı
Akbaş, 1964 yılında evlendiği eşi tiyatro oyuncusu Beyhan Benek'le iki kez boşanmış, üç kez evlenmiştir. Kardeşi Erdinç Akbaş da bir dönem oyunculuk yapmıştır.

Filmografisi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Arnavut asıllı Türkler
1936 doğumlular
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk film yönetmenleri
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Galatasaray Lisesinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar

Aydemir Akbaş


Montorio bezeichnet
 Montorio (Burgos), Ort und Gemeinde in der Provinz Burgos in der nordspanischen Autonomen Region Kastilien-León
 Montorio al Vomano, italienische Gemeinde
 Montorio nei Frentani, italienische Gemeinde
 Montorio Romano, italienische Gemeinde
 Montorio, Ortsteil der italienischen Gemeinde Monzuno

Montorio ist der Familienname folgender Personen:
 Daniel Montorio (1904–1982), spanischer Komponist
 Guido Roncalli di Montorio (* 1890), italienischer Diplomat

Montorio


Mauricio Gutiérrez Bonet conocido como Mauricio Bonet (Ciudad de México, 26 de enero de 1970) es un actor mexicano de cine y televisión. Hijo, nieto y hermano de actores, sus padres son Juan Ferrara y Alicia Bonet, su hermano es Juan Carlos Bonet y su abuela es la legendaria actriz Ofelia Guilmáin.

Biografía
Comenzó su carrera a los ocho años en la película Los hijos de Sánchez de 1978, acompañando a su hermano mayor Juan Carlos. Al igual que él se retiró para dedicarse a terminar su etapa escolar. Al egresar del colegio Green Hills ingresó al CEA en 1988 donde estudió hasta 1990, también hizo cursos de actuación teniendo como profesores a destacados actores como Juan Carlos Colombo y Blanca Guerra y el director Alejandro Bracho. Debutó como actor profesional en 1990 con un pequeño papel en la telenovela Cenizas y diamantes, a la que siguieron telenovelas como Madres egoístas, La sonrisa del diablo, Tres mujeres, El derecho de nacer y El juego de la vida, entre otras. Ha participado en programas como Papá soltero y La telaraña. En cine ha actuado en películas como La leyenda del Zorro, Último encuentro con Víctor, El batallón de San Patricio y El efecto tequila.

También ha destacado en teatro, en obras como Fuenteovejuna, Verano y humo, La cantante calva, Cuarto obscuro y La asamblea de las mujeres.

Filmografía

Telenovelas
 Un día para vivir (2023) .... Gustavo (EPS, Los declaro marido y mujer)
 Un día para vivir (2022) .... Ramiro
 UEPA! Un escenario para amar (2015) .... Dr. Alonso Arreola
 Destino (2013) .... Comandante Antonio Cantú
 Entre el amor y el deseo (2010-2011) .... Adriano Toledo
 Secretos del alma (2008) .... Juan Clemente
 Bajo la misma piel (2003) .... Darío Portillo
 El juego de la vida (2001-2002)
 El derecho de nacer (2001) .... Eduardo
 Tres mujeres (1999-2000) .... Dr. Gustavo Galindo
 El secreto de Alejandra (1997)
 La sonrisa del Diablo (1992) .... Junior Rodríguez
 Madres egoístas (1991) .... Pollo
 Cenizas y diamantes (1990)

Series de TV
 Drenaje profundo (2010)
 Persons Unknown (2010) .... Raúl Samper (episodio "Saved")
 Demente (2009)
 ¡Qué Madre, Tan Padre! (2006) .... Tío Roy
 La telaraña (1989-1993)
 Papá soltero (1987-1994)

Películas
 El efecto tequila (2010) .... Roviroza
 La Leyenda del Zorro (2004) .... Don Verdugo
 Vivo sin vivir en mí (2004)
 El niño y el béisbol (1999)
 El batallón de San Patricio (1997)
 Un día sin luz (1996)
 Necrofilia (1995)
 Último encuentro con Víctor (1994)
 Los hijos de Sánchez (1978)

Teatro
 Ánimas, mascarada de los espectros (2008)
 Noches de satín blanco (2007-2008)
 Sálvese quien pueda (2005-2006)
 Amor... tiguador (2005)
 Al querido León Felipe (2004)
 La asamblea de las mujeres (2003)
 Cuarto obscuro (2001)
 El divino secreto (2000)
 Las siete tentaciones (1994-2007)
 Hazme el amor (1994)
 Una curiosa dama (1992-1993)
 La cena del Rey Baltazar (1992)
 La cantante calva (1991-1992)
 La indagación (1991)
 Las brujas de Salem (1990)
 Verano y humo (1990)
 Ardele o la Margarita (1990)
 Antígona (1990)
 Las tres hermanas (1989)
 Sueño de una noche de verano (1989)
 Fuenteovejuna (1989)

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Mauricio Bonet en Red Teatral

Nacidos en Ciudad de México
Actores de Ciudad de México
Actores de televisión de México
Actores de cine de México
Actores de teatro de México

Mauricio Bonet


Pyroxener (i ental pyroxen og udtalt [pyro'gse'n], normalt forkortet Px) er betegnelsen for en vigtig gruppe af bjergartsdannende mineraler, som findes i mange magmatiske og metamorfe bjergarter. Pyroxener optræder i mange forskellige kemiske sammensætninger og dannes under mange forskellige geologiske forhold. Pyroxener udgør 11 % af Jordens skorpe, men optræder endnu hyppigere i den øvre del af Jordens kappe, som hovedsageligt består af olivin og pyroxen. Pyroxen og feldspat er de vigtigste mineraler i bjergarterne basalt og gabbro.

Etymologi
Navnet pyroxen stammer fra de oldgræske ord for ild (πυρ) og fremmed (ξένος). Pyroxener fik dette navn, fordi de kan forekomme som krystaller i vulkansk glas. Man antog, der var tale om urenheder, deraf navnet "ild-fremmede". Pyroxener har dog blot så højt smeltepunkt, at de er blandt de første mineraler til at danne krystaller, når et magma afkøles på sin vej op mod jordoverfladen.

Egenskaber og forekomst
Pyroxener har en densitet mellem 2,96 og 3,96 g/cm3 og en hårdhed mellem 5 og 6, for spodumen dog helt op til hårdhed 7. Krystaller spalter i to retninger næsten vinkelret på hinanden, nemlig 87°. Farven er meget varierende, fra farveløs over blygrøn, brunliggrøn, bronze til sort. Stregfarven er normalt lysgrøn.

Pyroxener forekommer både som massive korn og prismatiske, nåleformede krystaller. De forekommer hyppigt i kvartsfattige magmatiske bjergarter som basalt, gabbro og pyroxenit. Calciumrige klinopyroxener findes desuden i metamorf kalksten, eller skarn. I stenmeteoritter har man fundet ortopyroxener. På Mars er der fundet vulkanske bjergarter med både pyroxen og olivin.

Pyroxenernes klassifikation

Helt generelt kan formlen for pyroxener skrives X1-p Y1+p Z2O6, hvor X, Y og Z er forskellige pladser i mineralets krystalstruktur. På pladserne kan sidde disse ioner, idet de mest almindelige er vist med fed skrift:

 X: Ca2+, Na+
 Y: Mg2+, Fe2+, Mn2+, Li+, Ni2+, Al3+, Fe3+, Ti3+, Cr3+
 Z: Si4+, Al3+

Pyroxeners krystalstruktur er opbygget af enkeltkæder af silicium-tetraedre, hvor hvert tetraeder deler et iltatom med nabo-tetraederet. Man skelner mellem klinopyroxener, der danner monokline krystaller og hvor p i formlen ovenfor varierer mellem 0 og 1, og ortopyroxener, der danner ortorombiske krystaller og hvor p altid er 1:

 Klinopyroxener (forkortes CPx):
 Aegirin, NaFe3+Si2O6
 Augit, (Ca,Na)(Mg,Fe,Al,Ti)(Si,Al)2O6
 Klinoenstatit, MgSiO3
 Diopsid, CaMgSi2O6
 Esseneit, CaFe3+[AlSiO6]
 Hedenbergit, CaFe2+Si2O6
 Jadeit, Na(Al,Fe3+)Si2O6
 Jervisit, (Na,Ca,Fe2+)(Sc,Mg,Fe2+)Si2O6
 Johannsenit, CaMn2+Si2O6
 Kanoit, Mn2+(Mg,Mn2+)Si2O6
 Kosmochlor, NaCrSi2O6
 Namansilit, NaMn3+Si2O6
 Natalyit, NaV3+Si2O6
 Omfacit, (Ca,Na)(Mg,Fe2+,Al)Si2O6
 Petedunnit, Ca(Zn,Mn2+,Mg,Fe2+)Si2O6
 Pigeonit, (Ca,Mg,Fe)(Mg,Fe)Si2O6
 Spodumen, LiAl(SiO3)2
 Orthopyroxener (forkortes OPx):
 Hypersthen, (Mg,Fe)SiO3
 Donpeacorit, (MgMn)MgSi2O6
 Enstatit, Mg2Si2O6
 Ferrosilit, Fe2Si2O6
 Nchwaningit, Mn2+2SiO3(OH)2•(H2O)

Referencer

Litteratur

Silikatmineraler

Pyroxen


Les Saisons de l'amour () est un film italien réalisé par Giacomo Campiotti, sorti en 1999.

Synopsis
Fin du  en Afrique, Martha, une Anglaise, cherche à rejoindre son frère et rencontre Peter, un soldat qui lui sauve la vie.

Fiche technique
 Titre : Les Saisons de l'amour
 Titre original :
 Réalisation : Giacomo Campiotti
 Scénario : Alexandre Adabachyan et Giacomo Campiotti
 Musique : Giuseppe D'Onghia
 Photographie : Blasco Giurato
 Montage : Roberto Missiroli
 Production : Judy Counihan, Cédomir Kolar et Leo Pescarolo
 Société de production : 3 Emme Cinematografica, Hungry Eye et Noé Productions
 Pays :  et
 Genre : drame, romance et historique
 Durée : 108 minutes
 Dates de sortie :
 :  (festival international du film de Locarno)
 :
 :

Distribution
 Ciarán Hinds : Peter
 Juliet Aubrey : Martha
 Natacha Régnier : Claire
 Natalia Piatti : Naty
 Ignazio Oliva : Gabriel
 Sabine Bail : Mlle. Gillei
 Caroline Carver : Anne
 Harrine Cederholm : Anne
 Tam Williams : Thomas
 Giuseppe Faraso : Giuseppe

Distinctions
Le film a été présenté en sélection officielle en compétition au festival international du film de Locarno et a reçu le prix Tournage au festival du film d'Avignon dans la section européenne.

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1999
Film français sorti en 1999
Film dramatique italien
Film dramatique français
Film romantique italien
Film romantique français
Film historique italien
Film historique français
Film se déroulant au XIXe siècle
Film se déroulant en Afrique

Les Saisons de l'amour